Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власницею будинку [ADDRESS] в якому зареєстрований її племінник, син брата, - [PERSON], однак останній не проживає за даною адресою вже більше 7 років. За таких обставин позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача по довіреності [PERSON] в судовому засіданні 29.10.2018 вимоги позову підтримала та дала пояснення аналогічні за змістом позовної заяви, просила позов задоволити. Також, подала заяву про завершення справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки не повідомив, відзив не подав. За таких обставин розгляд справи проводиться заочно у відсутності відповідача [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 29.10.2018 року підтвердити, що відповідач дійсно не проживає у будинку позивачки близько семи років. Його постійне місце проживання в Росії, там у нього сім"я, робота. Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого Золочівським МБТІ 18.01.1994 року, позивачка [PERSON] є власником будинку в с. Поляни Золочівського району Львівської області. Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, у будинку позивачки в с. Поляни Золочівського району Львівської області зареєстрований відповідач - [PERSON] Як вбачається з актів обстеження матеріально-побутових умов від 04.07.2018 р., складеними депутатом Поялнської сільської ради Золочівського району Львівської області, у будинку позивачки відповідач [PERSON] зареєстрований, однак не проживає. Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не відноситься до членів сім'ї власника будинку. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно дост. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких обставин, право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком № 9 по вул. 9 Травня в м. Золочеві) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач зареєстрований, але протягом семи років не проживає у вищевказаному будинку, а позивач у зв'язку з його реєстрацією позбавлений можливості повною мірою володіти, користуватись та розпоряджатися вищезазначеним будинком, чим обмежуються його права як власника згаданого об'єкта нерухомості. На підставі ст.ст. 12, 19, 81, 141, 263-265, 273, 274-279, 280, 354 ЦПК України,ст.ст. 319,321,383,391 ЦК України суд,

Outcome: approved