Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до державного виконавця відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] про відшкодування завданих неправомірними діями при виконанні виконавчих листів, виданих на виконання рішення суду про стягнення на користь [PERSON] коштів, матеріальної шкоди у розмірі 15495,86 грн. та моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. Позовні вимоги мотивував тим, що 11.02.2013 року Івано-Франківським міським судом було видано виконавчі листи про стягнення з ТОВ Будівельна компанія Станіславінвестбуд на користь [PERSON] 15 495,86 грн. пені та 295,50 грн. судових витрат та на користь держави 34,50 грн. судового збору. Постановою державного виконавця від 18.02.2013 ролку було відкрито виконаче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа, а 03.07.2013 року виконавче провадження було зупинено. Не погоджуючись із такими діями державного виконавця Король Б.Й. оскаржив їх до Івано-Франківського міського суду та 26.07.2013 року ухвалою суду була скасовано постанова державного виконавця про зупинення виконавчого провадження. Однак, тільки 13.08.2013 року державним виконавцем Богаком Я.В. було поновлено виконавче провадження, тобто з порушенням ч.5 ст. 39 ЗУ Про виконавче провадження. 14.02.2014 року виконавче провадження було закінчено у звязку з визнанням боржника банкрутом. Позивач вважає, що у звязку з незаконними діями дежавного виконавця він поніс матеріальні збитки у розмірі боргу та моральну шкоду внаслідок невиконання рішення суду, у зв"язку з чим звернувся до суду з наведеним позовом. Ухвалою суду від 19.09.2014 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Державну казначейську службу України (а.с.64 том 1). 23.08.2016 року ухвалою суду замінено первісного відповідача державного виконавця відділу державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] належним відповідачем [PERSON] міським управлінням юстиції (а.с.10 том 2), яке 09.11.2016 року замінено на Головне територіальне управління юстиції в Івано-Франківській області, [PERSON] міський ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області (а.с. 40 том 2). Крім цього, до участі у справі в якості співвідповідача було залучено Державну виконавчу службу України (а.с.40 том 2). У якості органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, у справі взяла участь прокуратура м. Івано-Франківська. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на факти викладені ним у позовній заяві, просив задоволити. Представник Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, оскільки, державним виконавцем при примусовому виконанні рішення суду було вжито всіх заходів щодо його виконання, жодних порушень з його строни допущено не було, а рішення суду не виконано у зв»язку з визнанням боржника банкрутом, а не через незаконні дії чи бездіяльність державного виконавця. Просив в зодоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] міського ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на письмові заперечення (а.с. 238-242 том 2). Прокурор прокуратури м.Івано-Франківська в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, суду пояснила, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази завдання державним виконавцем позивачу матеріальної чи моральної шкоди. Державним виконавцем вжито всіх необхідних дій для примусового виконання рішення суду, однак, таке залишилось невиконаним з незалежних від державного виконавця обставин. На підставі наведеного просила в задоволенні позову відмовити. Представники Державної казначейської служби України, Державної виконавчої служби України в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, зясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають цивільні правовідносини сторін щодо виконання рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, не підлягає доказуванню обставина виконання рішення суду державним виконавцем та банкрутство боржника, оскільки визнаються сторонами. Відповідно до частини 5 статті 124 і частини 3 статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Згідно частини 1 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ст. 11 ЗУ Про виконавче провадження). Постановою державного виконавця відділу ДВС Івано-Фанківського МУЮ [PERSON] від 18.02.2013 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №0907/2-5595/2011 року виданого 11.02.2013 року Івано-Франківським міським судом про стягнення з ТОВ Будівельна компанія Станіславінвестбуд на користь [PERSON] 15 495,86 грн. пені та 295,50 грн. судових витрат (а.с.251 том 1). 21.02.2013 року державним виконавцем винесено постанову про обєднання виконавчих проваджень в єдине зведене виконавче провадження №36697605. 01.03.2013 року державним виконавцем направлено вимоги до управління Держкомзему в м.Івано-Франківську, Держкомзему в Івано-Франківській області, інспекції держгірпромнагляду, Головного управління статистики в Івано-Франківській області з приводу надання інформації про наявність нерухомого майна, транспортних засобів, зареєстрованої техніки, наявності права власності на землю, права постійного користування землею, договорів оренди землі, надання витягу із єдиного реєстру підприємств та організацій України зокрема і щодо боржника [PERSON] Будівельна компанія Станіславінвестбуд (а.с. 243, 244). З отриманих відповідей встановлено, що боржником [PERSON] Будівельна компанія Станіславінвестбуд укладено три договори оренди на земельні ділянки (а.с.245, 246 том 1). Будь-якого іншого майна за боржником не зареєстровано (а.с.247-250 том 1). В порядку виконання виконавчого листа №2-2831 виданого 30.12.2010 року Івано-Франківським міським судом державним виконавцем ще 24.01.2012 року було накладено арешт на кошти боржника в банківських установах, проте, арештованих коштів недостатньо для виконання рішення суду. 03.07.2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Івано-Фанківського МУЮ [PERSON] було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження, оскільки, відповідно до ухвали №5010/1126/2012-Б-25/24 виданої 31.08.2012 року Господарським судом Івано-Франківської області порушено справу про банкрутство [PERSON] Будівельна компанія Станіславінвестбуд (а.с.16 том 1). Не погоджуючись із такими діями державного виконавця Король Б.Й. оскаржив їх до Івано-Франківського міського суду та 26.07.2013 року ухвалою суду була скасовано постанова державного виконавця про зупинення виконавчого провадження. 13.08.2013 року, у звязку із скасуванням постанови про зупинення виконавчого провадження, виконавче провадження №36577420 з примусового виконання виконавчого листа №0907/2-5595/2011 року виданого 11.02.2013 року було поновлено (а.с.17). Позивач в судовому засіданні наголосив, що державним виконавцем було поновлено виконавче провадження з порушенням встановлених ч.3 ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження строків. Відповідно до ч.3 ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець протягом трьох днів з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов'язаний своєю постановою поновити виконавче провадження за власною ініціативою або за заявою стягувача. Копії постанови надсилаються сторонам у триденний строк. Однак, в матеріалах справи відсутні дані, на підставі яких можливо б було встановити, коли державному виконавцю стало відомо про ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26.07.2013 року по справі №344/10929/13-ц, а також відсутня заява стягувача про поновлення виконавчого провадження. А тому, твердження позивача про порушення державним виконавцем ч.3 ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження є голослівним, оскільки, не підтверджене жодними належними та допустимими доказами. 19.08.2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС Івано-Фанківського МУЮ [PERSON] повторно було винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с.18 том 1), та згідно отриманих відповідей залишок коштів на рахунку ОДАТ Райффайзен банк Аваль становить 95,54 грн. Відповідно до ст. 52 ЗУ Про виконавче провадження стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник (ст. 63 ЗУ Про виконавче провадження). Згідно з інформаційної довідки з Реєстру речових прав було встановлено, що за боржником зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: гараж №ХІІІ по вул. Кисілевської, 8 в м.Івано-Франківську, який було описано та арештовано згідно акту опису й арешту майна від 04.10.2013 року (а.с.19-21 том 1). 04.11.2013 року стягувачу (позивачу) [PERSON] було надіслано листа для авансування експертної оцінки, у відповідності до ст. 58 ЗУ Про виконавче провадження (а.с.23 том 1). 11.11.2013 року до ВДВС [PERSON] міського управління юстиції надійшов лист-заперечення боржника на результати оцінки арештованого майна, в якому боржник просив провести рецензування звіту. Відповідно до ч.4 ст. 58 ЗУ Про виконавче провадження у разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов'язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення. На виконання вимог вищевказаної статті ЗУ Про виконавче провадження 14.11.2013 року державним виконавцем призначено експерта для рецензування звіту про оцінку вищевказаного нерухомого майна, який проавансовано боржником та 14.01.2014 року направлено сторонам виконавчого провадження для відома копію рецензії на звіт про незалежну оцінку вартості описаного та арештованого майна (а.с. 30-32 том 1). 14.02.2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.7 ч.1 ст. 49 ЗУ Про виконавче провадження, оскільки, згідно ухвали №5010/1126/2012-Б-25/24 виданої 31.01.2014 року Господарським судом Івано-Франківської області боржника [PERSON] Будівельна компанія Станіславінвестбуд визнано банкрутом (а.с.257 том 2). Крім цього, до матеріалів справи було долучено копію ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 08.05.2014 року про скасування арештів, відповідно до якої [PERSON] є кредитором у справі про банкрутство, а отже, в подальшому отримає кошти згідно виконавчого листа (а.с.252-256 том 1). Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14 при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону N 202/98-ВР, ст. 86 Закону N 606-XIV і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001р. №12-рп/2001 встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби, їх посадовими та службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на зазначені вище органи державної влади. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, яка зобовязана провадити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини цієї юридичної особи. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Суд звертає увагу на те, що стаття 1174 Цивільного кодексу України не визначає вину посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, як підставу відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі її незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. При цьому вказана стаття передбачає обов'язковою умовою її застосування саме наявність заподіяння шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Як встановлено судом, в спірних правовідносинах невиконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, не відбулося внаслідок оголошення боржника банкрутом. Постановою від 31 січня 2014 року господарського суду Івано-Франківської області боржника визнано банкрутом, стосовно боржника відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора (а.с. 33-35). У зазначеній постанові суду вказано, що боржник не має можливостей погасити заборгованість перед кредиторами та має місце його неоплатність. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім цього, в судовому засіданні було встановлено, що державним виконавцем вживалися дії, передбачені законодавством, для примусового виконання рішення суду, а тому суд не знаходить будь-яких незаконних дій зі сторони державаного виконавця. Закінчення виконавчого провадження відбулось не через бездіяльність державного виконавця, а через відсутність у боржника можливості погасити заборгованість перед позивачем, що встановлена рішенням суду, у звязку з чим суд вважає, що державний виконавець при виконанні стягнення з боржника коштів не мав можливості такого стягнення внаслідок встановленої судовим рішенням недостатності суми грошових коштів та активів боржника для погашення існуючих боргів. За таких обставин,

Outcome: dismissed