Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

06 березня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Акцент - Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DOM6RK35540966 від 22.03.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2648 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 20,16% на рік, кінцевий термін повернення 22.03.2006 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 27.01.2014 року виникла заборгованість у розмірі 63111,88 грн., а саме: 2648 грн. заборгованість за кредитом, 18151,13 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 317,77 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 41994,98 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 53111,88 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати по справі, та стягнути солідарно з відповідачів 10000 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 66-68). В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 71-74). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON], ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до договору №\~DOM6RK35540966 від 22.03.2005 року [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 2648 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 20,16% на рік, кінцевий термін повернення 22.03.2006 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Позивачем заявлено, що відповідач\~належним чином умови укладеного договору не виконував, в звязку з чим станом на 27.01.2014 року виникла заборгованість у розмірі 63111,88 грн., а саме: 2648 грн. заборгованість за кредитом, 18151,13 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 317,77 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 41994,98 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції, посилаючись на п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та виходячи із того, що строк дії кредитного договору №\~DOM6RK35540966 від 22.03.2005\~року\~ закінчився 22.03.2006\~року, позовна давність за даним договором сплинула\~22.03.2009 року, а до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) 22.03.2007 року, а позивач звернувся з позовом до суду 06.03.2014 року, тобто з пропуском позовної давності, що на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позову до боржника, навіть за відсутності заяви боржника щодо застосування строку позовної давності. Враховуючи п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходячи зі змісту ч.4 ст. 559 ЦК України, та з урахуванням строку дії кредитного договору (до 22.03.2006 року), суд дійшов висновку щодо відмови у позові до поручителя, оскільки порука поручителя припинена з 23.09.2006 року. З висновками суду щодо відмови у задоволенні позову до поручителя [PERSON] акціонерного товариства «Акцент-Банк» у звязку з припиненням поруки, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені обґрунтовано та відповідають нормам матеріального та процесуального права. Крім того, колегія суддів враховує, що договір поруки між банком та ПАТ «Акцент-Банк"\~укладено 20.10.2010 року, тобто на час укладання зазначеного договору порука є припиненою. Однак, з висновками суду 1 інстанції, щодо відмови у задоволенні позову до [PERSON], колегія судів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про часткове їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. \~Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви позичальника №\~DOM6RK35540966 від 22.03.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі\~2\~648 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 20,16% на рік, кінцевий термін повернення 22.03.2006 року, однак свої зобовязання за цим договором позичальник\~не виконує і станом на 27.01.2014 року має заборгованість у розмірі 63111,88 грн., а саме: 2648 грн. заборгованість за кредитом, 18151,13 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 317,77 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 41994,98 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Проте вказані положення цього Закону стосуються позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямовані на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача,\~\~ як\~\~ слабшої сторони договору споживчого кредиту, про що також зазначено у п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України \~з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 7. При цьому Цивільний кодекс України не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням позовної давності (правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13). Між\~тим, відмовляючи в задоволені позову про стягнення вказаної заборгованості за\~пропуском строку позовної давності банком, який\~звернувся до суду з таким позовом в березні 2014 року, в той час коли за умовами договору кредит був наданий на строк по 22.03.2006 року, суд зазначене залишив поза увагою і не врахував, що відповідач наведену в позові суму кредитної заборгованості не спростував і про застосування строку позовної давності при розгляді справи не заявляв, у звязку з чим правових підстав для застосування такого строку у суду не було. Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог до відповідача [PERSON], колегія суддів з урахуванням положень ч. 2 ст. 214 ЦПК України враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі N 6-100цс14, у якій зазначено, що відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, а ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, колегія суддів вважає за можливе зменшити суму пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором з 41994, 98 грн. до 20 799 грн. 13 коп.. Отже, з урахуванням зменшеної суми пені, стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] підлягає заборгованість в сумі 41\~916,03 грн., з яких: заборгованість по кредиту 2 648 грн., заборгованість по відсоткам 18\~151,13 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 317,77, пеня 20\~799,13 грн. Вимоги про стягнення витрат на оплату правової допомоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.\~\~ За змістом ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано, згідно вимог ст. 57 ЦПК України, відповідного розрахунку, який би підтверджував, які саме фактичні витрати понесені стороною на надання правової допомоги та хто саме надавав таку допомогу. Крім того, колегія суддів враховує, що позивач є юридичною особою, яка має свій департамент правового забезпечення, працівники якого наділені відповідними повноваженнями. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір», сплачений позивачем судовий збір, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на його користь відповідно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: partial