Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про зміну дати і формулювання причини звільнення, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення відшкодування за завдану моральну шкоду. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що 13 грудня 2013 року вона була прийнята на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «КВС ГРУП». Окремий трудовий договір у письмовій формі чи контракт про прийняття на роботу між нею та учасниками товариства не укладався. 13 лютого 2014 року на ім'я учасників підприємства вона подала\~\~заяву про звільнення із роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку із доглядом за малолітніми дітьми. У квітні 2014 року відповідач надіслав їй трудову книжку, із записів в якій вона дізналася про звільнення з 28 лютого 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення із займаної посади за прогули є незаконним, оскільки вона є одинокою матірю та на її утриманні знаходить двоє малолітніх дітей. Крім того, вважає, що порушенням трудових прав їй завдано моральну шкоду, також запис у трудовій книжці про звільнення за прогули впливає на її репутацію, перешкоджає подальшому працевлаштуванню на керівну посаду. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Під час розгляду справи по суті, представник позивача, заявив клопотання про відмову від частини позовних вимог, а саме в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Броварського міськрайоного суду Київської області від 19 жовтня 2015 року відмова прийнята і провадження в цій частині позовних вимог закрито. В іншій частині позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що в період з 11 по 12 лютого 2014 року позивач була відсутня на робочому місці. 13.02.2014 року надала заяву про звільнення за власним бажанням. Вказана заява розглянута на загальних зборах, де вирішено зобов'язати [PERSON] відпрацювати два тижні. \~За період відсутності позивачки на робочому місці працівниками товариства складалися акти про відсутність, письмового підтвердження про ознайомлення [PERSON] із цими актами в них не має. Просив у позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно зясувавши обставини в справі, обєктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони по даній справі перебували у трудових відносинах. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Наказом від 13.12.2013 року № 1 [PERSON] прийнято на посаду директора ТОВ «КВС Груп». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Наказом № 11 від 28.02.2014 року [PERSON] звільнено із займаної посади за відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема, за п.4 ст.40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. В ході судового засідання, суд встановив, що 13.02.2014 року [PERSON] подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням по догляду за двома малолітніми дітьми, вказані заяви адресовані засновникам товариства. При розгляді даної справи по суті представник відповідача підтвердив факт отримання засновниками вказаних заяв про звільнення позивача за власним бажанням. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням у зв'язку із доглядом за малолітніми дітьми була предметом розгляду на загальних зборах учасників засновників товариства «КВС Груп». Так, згідно із протоколом № 13/02 загальними зборами ТОВ «КВС Груп» вирішено відмовити у задоволенні заяви про звільнення у зв'язку з відсутністю на підприємстві у робочий час. Звільнити директора [PERSON] згідно зі ст. 38 КЗпП України та зобов'язати відпрацювати два тижні та передати інформацію і документацію про фінансово-господарський стан ТОВ «КВС Груп» засновникам на протязі двох тижнів. Відповідно до ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», одинокою матірю є жінка, яка не перебуває у шлюбі. Від шлюбу у позивача є двоє дітей, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], яка народилася 11 листопада 2002 року, серії І-КИ №015013 та свідоцтвом про народження [PERSON], яка народилася 26 квітня 2005 року, серія І-КИ №015012. Відповідно до довідки № 639 від 26.05.2014 року виданої Павлоградсьтким управлінням праці та соціального захисту населення Модіна (шлюбне прізвище [PERSON]) Н.М. перебуває на обліку та отримує допомогу на дітей як одинока матір. Поняття «одинокої матері» визначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Зокрема, одинокою матірю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама).\~\~ З матеріалів справи вбачається що, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу № 2-2579 від 27.05.2011 року шлюб між [PERSON] та батьком її дітей [PERSON] розірвано. У відповідності до ч.3 ст.184 КЗпПУ звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що позивач самостійно виховує та утримує дітей [PERSON], яка народилася 11 листопада 2002 року та [PERSON], яка народилася 26 квітня 2005 року та є одинокою матірю.. Суд приходить до висновку, хоча позивачем і були вчинені дії, які дають підстави для звільнення її за прогули, однак на неї поширюються гарантії, передбачені ч.3 ст.184 КЗпП, що унеможливлює її звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині повністю, а саме визнати звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України незаконним зобовязати відповідача змінити дату та формулювання причини звільнення та внести відповідний запису до трудової книжки. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню за наступними підставами. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає, що звільнення позивача є незаконним, та доведеним той факт, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, оскільки неправильне формулювання звільнення перешкоджало працевлаштуванню позивача на керівну посаду, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи із засад розумності та справедливості суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial