Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулась 12.04.2017 р. до суду з вищевказаним позовом в якому зазначає, що з відповідачем перебувала у шлюбі з 17.09.2005 р., в 2010 р. шлюб між ним було розірвано. [INFO] р. у неї та відповідача народився син - [PERSON]. Згодом відповідач створив іншу сім»ю. З середини 2009 р. між нею та [PERSON] були припинені шлюбні та сімейні відносини, вони не мешкали разом, не вели спільне господарство, проживали окремо. Після народження дитини [PERSON] забрав у неї картку на отримання грошей від держави у зв»язку з народженням дитини. А після того, як вона заблокувала картку, почав писати скарги до державних органів з нераціонального використання нею грошей та неналежного догляду за дитиною. Після того, як вони припинили підтримувати шлюбні відносини та жити разом, відповідач звернувся до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської Ради по Комунарському району із заявою про встановлення днів та годин його побачень з дитиною. Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської Ради № 1166р від 11.08.2009 р. були визначені [PERSON] дні побачень з сином [PERSON] двічі на тиждень. Однак [PERSON] на засідання ради у її присутність не з»явився, та після ухвалення рішення не з»являвся на побачення з дитиною і ніколи не телефонував. За скаргами відповідача її неодноразово перевіряли відповідні органи та порушень не встановили. В подальшому [PERSON] взагалі зник з їх життя. Таким чином, з середини 2009 р. [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов»язків по вихованню сина, не проявляє до нього батьківської опіки та піклування, виявляє байдужість до потреб, стану та проблем дитини, демонструє повну безвідповідальність. Відповідач не підтримує родинних відносин з сином, останній раз бачив [PERSON] у віці трьох місяців. З середини 2009 р. [PERSON] жодного разу не відвідав сина, не спілкувався навіть по телефону та у дні народження, не цікавився його життям, фізичним, духовним та моральним розвитком, не приймає участі в утриманні сина. Через брак грошей у 2009 р. вона вимушена була звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.11.2009 р. з [PERSON] стягнуто аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] щомісяця у розмірі ? частини від його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2009 р. і до досягнення дитиною повноліття. Але [PERSON] не був згоден з її позовом і намагався зменшити розмір аліментів, які були стягнуті судовим рішенням. В 2011 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до неї та сина [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у гуртожитку. В квітні 2013 р. син [PERSON] тяжко захворів, з 12.04.2013 р. по 18.06.2013 р. знаходився на лікуванні в неврологічному відділенні КУ «Запорізька міська багато профільна дитяча лікарня № 5». Вона сповістила [PERSON] про хворобу сина. Відповідач з»явився до лікарні, затіяв там сварку з нею та з персоналом і згодом пішов з лікарні, до палати сина навіть не зайшов, матеріальної допомоги на лікування не надав. Більше до лікарні не приїздив і жодного разу не телефонував, щоб поцікавитись здоров»ям сина. За наслідками хвороби, сина [PERSON] визнано інвалідом дитинства. Дитина проходить щорічно лікування в умовах стаціонару. Посилаючись на те, що відповідач систематично свідомо нехтує батьківськими обов"язками по відношенню до дитини, та на ст..ст.141, 150, 164, 165, 180 СК України, за позовом [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON], [INFO] Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON]. Зазначив, що позивач створювала йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, тому у повній мірі не мав змоги виконувати обов»язки по відношенню до сина. Грошові кошти на утримання [PERSON] не надавав, оскільки позивач відкликала виконавчий документ про стягнення з нього аліментів. Наразі він створив нову сім»ю, у якій народилась дитина, що також потребує матеріального забезпечення. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини - [PERSON] Представники третіх осіб - служби (управління) у справах дітей Запорізької міської Ради, органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району до суду не з»явились, повідомлялись про розгляд справи у встановленому законом порядку, заяви про бажання приймати участь у судових засіданнях не подавали. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, суд вважає, що заявлений позов обґрунтований, законний і підлягає задоволенню, виходячи з наступних установлених судом фактичних обставин і відповідних їм правовідносин: Судом встановлено, що з 17.09.2005 року по 09.04.2010 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі (а.с.8, 19). Сторони по справі є батьками [PERSON], який народився [INFO] року (а.с.7). Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 Сімейного кодексу України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту». У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, набула чинності в Україні з 27.09.1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали (у т.ч. і Україна), взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму, суд дійшов висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В пункті 16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що відповідач свідомо тривалий час нехтує батьківськими обов»язками до відношенню до сина [PERSON], не приймає участі в житті дитини, не спілкується з сином, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не забезпечує матеріально. Так, згідно довідки Запорізької спеціалізованої школи з поглибленим вивченням іноземної мови № 7 ЗМР від 03.04.2017 р. малолітня дитина [PERSON] навчається в школі з 2016 р., з початку навчального року його батько [PERSON] школу і батьківські збори не відвідував, питанням навчання та виховання свого сина не займався. З довідки дошкільного навчального закладу комбінованого типу № 188 судом встановлено, що [PERSON] був вихованцем закладу у період з 01.09.2011 р. по 31.05.2016 р., за цей період відповідач жодного разу не з»явився до садка, батьківські збори не відвідував, з вихователями з приводу виховання сина не спілкувався. Відповідно до довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 6» малолітньою дитиною [PERSON] опікується мати - [PERSON], дитина інвалід дитинства з 2013 р., на планові медичні огляди, обстеження, при викликах лікаря додому, з дитиною знаходиться мати, яка виконує всі рекомендації лікарів. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23.11.2009 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04.02.2010 р., з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі ? частини від його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, починаючи з 04.08.2009 р. (а.с.13, 14). 22.04.2013 р. постановою державного виконавця виконавчий лист про стягнення аліментів повернений без виконання на підставі заяви стягувача (ас.15). Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір чи батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Відповідно до ч.ч.4 та 5 ст.19 СК України у розгляді справи щодо позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини обов'язкову участь приймає орган піки та піклування, який надає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору. З цих підстав районна адміністрація Запорізької міської Ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, надала до суду письмовий висновок № 10/01-34/0386 від 09.06.2017 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. Вказаний висновок зроблено на підставі вивчених третьою особою доказів. За встановлених в процесі розгляду справи обставин, суд погоджується з цим висновком щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він належним чином вмотивований, містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору інтересів малолітнього [PERSON] відносно якого [PERSON] тривалий час не виконуючи покладених на нього законодавством обов»язків, по досягненню дитиною повноліття буде мати низку прав. При вирішення справи судом враховано положення ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, згідно якої дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Так, [PERSON] отримавши Розпорядження голови Комунарської районної адміністрації № 1166 р від 11.08.2009 р. про встановлення порядку у вихованні малолітнього [PERSON], жодним чином його не реалізував, з дитиною не контактував. Навпаки, всупереч інтересам дитини звернувся до суду з позовом про визнання сина [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.20-21). Досліджені судом письмові документи, наявні в матеріалах справи, є безумовними доказами винної поведінки [PERSON], які свідчать про його злісне ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина [PERSON], що є підставою для задоволення позову [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав.

Outcome: approved