Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

27.04.2015р. ПАТ «Укрсиббанк» звернулося до суду позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за споживчим кредитом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 22.09.2006р. між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11045522000, відповідно до умов якого банк надав у кредит грошові кошти в іноземній валюті в сумі 32 765 доларів США зі строком повернення до 21.09.2016р. згідно графіку та сплатою процентів у розмірі 11,30 % річних. Договором передбачено, що ставка може переглядатися по закінченню цього строку та кожного наступного місяця. Якщо банк не повідомив позичальника про зміну процентної ставки на наступний місяць, застосовується розмір первісно встановленої процентної ставки. Договором передбачена можливість встановлення нового розміру процентної ставки у певних випадках (п.п. 1.1.- 1.3.2.). Позивач видав кредитні кошти, зарахувавши їх на поточний рахунок позичальника [NUMBER], відкритий у банку, що підтверджується випискою з особового рахунку про рух коштів. Проте відповідач [PERSON] з липня 2014р. не здійснює платежі на погашення заборгованості по кредиту у встановлені у договорі строки та має заборгованість зі сплати нарахованих процентів, пені. Саном на 20.04.2015р. заборгованість [PERSON] становить - 10 400,03 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.04.2015р. складає 219 000,23 грн., з яких: 9 287 дол. США (195 562,43 грн.) - кредитна заборгованість, 1 113,03 дол. США (23 437,80 грн.) - заборгованість по процентам. Заборгованість по пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів становить 12 075,50 грн., з яких: 8 906,33 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту та 3 169,17 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено два договори поруки. Так, укладено договір поруки № 11045522000/П від 22.09.2006р. з [PERSON] та №236860 від 30.01.2009р. з [PERSON] Відповідно до умов цих договорів, поручителі зобов'язалися відповідати перед банком, як солідарні боржники (п.1.4. договорів поруки). У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, банком 30.01.2015р. на адресу усіх відповідачів направлені вимоги про усунення порушень умов кредитного договору. Проте, на день подання позову відповідачі ці вимоги не виконали. Тому позивач просив стягнути з [PERSON], солідарно з [PERSON] та солідарно з [PERSON] суму боргу за кредитним договором, процентів за користування кредитом в розмірі - 10 400,03 доларів США, з яких: 9 287,00 дол. США - кредитна заборгованість; 1 113,03 дол. США - заборгованість по процентам, та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит в розмірі - 12 075,50 грн., з яких: 8 906,33 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 3 169,17 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Ухвалою суду від 01.06.2016р. провадження по справі було зупинено у зв'язку з призначенням по справі судової економічної експертизи (а.с. № 254 т. № 1). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 03.04.2017р. провадження по справі було відновлено у зв'язку з надходження до суду 30.03.2017р. висновку судового експерта Тарасюк С.Ю. від 20.03.2017р. (а.с. № 14-33, 35 т. № 2). Ухвалою суду від 27.07.2017р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено представнику позивача за основним позовом у задоволені клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог приватного нотаріуса ДМНО Якуби О.А. (а.с. № 65, 70 т. № 2). Ухвалою суду від 17.11.2015р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) було відмовлено представнику відповідачки за основним позовом та третьої особи [PERSON] - [PERSON] у задоволені клопотання про залишення без розгляду позовних вимог (а.с. № 103-104, 151 т. № 1). Представник позивача - Тернова І.В. (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р. № 30-1/56403 - а.с. № 61 т. № 1) проти позовних вимог заперечувала, в останнє судове засідання 27.07.2017р. не з'явилася, про дату та час слухання справи повідомлялася належним. Суду надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, без фіксації технічними засобами, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. № 58 т. № 1). Також надала суду заперечення проти зустрічного позову, заяву про застосування строків давності, заперечення проти висновку експерта (а.с. № 197 - 201, 235 - 240, том № 1, а.с. № 61-62, 64 т. № 2), заяву про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді накладення арешту на квартиру, яка належить на праві власності [PERSON] та була передана в іпотеку банку (а.с. № 63 т. № 2). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 13.06.2017р. та 27.07.2017р., не з'явилися, про дату та час слухання справи повідомлялися судом належним чином ( а.с. № 39-40, 50, 57 т. № 2). Представник третьої особи за зустрічним позовом - НБУ в судові засідання по справі, які призначалися на 13.06.2017р. та 27.07.2017р., не з'явився, про дату та час слухання справи повідомлявся судом належним чином ( а.с. № 41, 54 т. № 2). Представник відповідача за основним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] та представник відповідачки за основним позовом та третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 23.06.2015р. - а.с. № 62 т. № 1) проти позовних вимог заперечував, в останнє судове засідання 27.07.2017р. не з'явився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним. Суду надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, без фіксації технічними засобами (а.с. № 67 т. № 2). Надав письмові заперечення на позов (а.с. № 145 - 148 т. № 1 та а.с. № 68-69 т. № 2), в яких відзначив, що [PERSON] позов не визнає, оскільки банком не надано доказів отримання позичальником кредитних коштів у встановлений договором спосіб - шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника. Сам по собі договір не породжує обов'язку позичальника повернути кошти, а виписка про рух коштів по рахунку не є належним доказом їх отримання. Крім того, зазначає, що згідно з п. 1.2 договору поруки відсоткова ставка складає 11,3 % річних. Саме на цих умовах вона поручилась перед банком за зобов'язаннями позичальника. Проте згідно розрахунку заборгованості банку, починаючи з 30.09.2009р. застосована відсоткова ставка в розмірі 22,6 % річних, про що поручитель не була повідомлена. Посилаючись на норми ч. 1 ст. 559 ЦК України, зазначає, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Отже, порука [PERSON] є припиненою з 30.09.2009р., у зв'язку із чим відсутні підстави пред'являти до неї вимоги як до поручителя. Крім того, звертає увагу, що відповідно до п. 5.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту, банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, процентів тощо. Згідно з п. 11.1 договору у випадку, передбаченому п. 5.5, банк повинен надіслати на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту, і термін повернення кредиту настає на 32-й календарний день з дати одержання позичальником такої вимоги. Банк надав копії вимог, датованих 28.01.2015р. і копію списку відправлень №0533150989696, але доказів їх отримання не надав. Список не містить відтисків печатки (штампу) відправника та поштового відділення, підпису працівника зв'язку про прийняття поштових відправлень, що викликає сумнів у дійсному направленні вимог. Водночас поручитель заперечує отримання вимоги. В договорі поруки не встановлено строку поруки, а вказано, що договір діє до повного виконання сторонами обов'язків, що неможливо вважати встановленням строку поруки, оскільки таке положення суперечить вимогам ст. 252 ЦК України, згідно із якою строк визначаються роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'являючи позов про повне дострокове погашення кредиту, банк змінив у сторону зменшення строк кредитування, таким чином строк договору закінчився з ініціативи банку, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. З розрахунку заборгованості, наданої банком, вбачається, що прострочення кредиту позичальником почалось з 10.07.2014р. Таким чином, в розумінні ст. 253 ЦК України банк отримав право пред'явлення вимоги до поручителя наступного дня після того, як дізнався про порушення свого права, тобто, з 11.07.2014р., і відповідно мав право пред'явити вимогу до поручителя до 10.01.2015р. включно. Проте, вимоги, наявні в матеріалах справи направлені 30.01.2015р., тобто вже після того, як банк втратив право пред'явлення вимоги до поручителя, а позов подано до суду ще пізніше - 28.04.2015р.Вважає, що аналогічні правові позиції слід застосовувати до договору поруки №11045522000/П від 22.09.2006р, укладеного з [PERSON] Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] звернувся до банку із зустрічним позовом про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки, з урахуванням уточнень (а.с. № 154 - 159, 213 - 217 т. № 1), який ухвалою суду від 24.02.2016р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати - а.с. № 190 т. № 1) об'єднаний в одне провадження із первісним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що на його думку кредит є погашеним, оскільки умови договору він виконував належним чином. Але з позову банку дізнався про дійсну позицію банка, яка відрізняється від розуміння ним змісту кредитного договору. Вважає, що договір має бути визнаний недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки не відповідає приписам ч. 1 ст. 628 ЦК України щодо наявності істотних умов, що є порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції від 13.01.2006р. Так, у порушення ч.ч. 2, 4 ст. 11 Закону, кредитодавець не надав споживачу у письмовій формі інформацію про кредитні умови: форми кредитування між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; а також не роз'яснив про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не надав детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача: дату видачі кредиту, умови надання кредиту, річну відсоткову ставку, інші умови, визначені законодавством. Крім вказаного, банк не запропонував інші схеми кредитування, зокрема в національній валюті - гривні, переклавши цим самим на нього валютні ризики та включивши до договору приховані послу за обмін валюти. При цьому фактично кошти були видані у гривні і погашення кредиту здійснювалося у гривнях. Кредитодавець повинен був 22.09.2006р. видати кредит готівкою через касу в сумі 32 765 доларів США, яка й досі не є видана в повному обсязі. Надані банком документи не підтверджують факт видачі кредиту в сумі 32 765 доларів США, а докази того, що рахунок [NUMBER], на який нібито перераховано кредитні кошти, належить позичальнику - відсутні. Крім того, він вважав, що річна відсоткова ставка становить 11,3% річних, як зазначено в додатку до кредитного договору, але згідно розрахунку заборгованості, ставка інша. Як з'ясувалось із позову, ставка 11,3% розповсюджувалася лише на перший місяць кредитування, а на весь строк кредитування ставка взагалі не встановлена, що є прямим введенням споживача в оману. Вважає, що банк взагалі не мав права укладати правочин у іноземній валюті, оскільки не мав відповідний обсяг цивільної правоздатності щодо здійснення операцій у валюті США. Крім того, банк порушив вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168, не отримавши письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, не зазначивши методику нарахування процентів, строків погашення кредиту. У порушення розділу 3 Правил, у договорі відсутній детальний розпис процентної ставки, порядок обчислення процентних доходів, не зазначено базу розрахунку щомісячної винагороди за резервування ресурсів, не вказано витрат, які безальтернативно несе споживач у зв'язку із виконанням кредитного договору, на здійснення валюто-обмінних операцій та комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та відсотків. Графік платежів також не містить розпису сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір не містить абсолютного значення подорожчання кредиту і містить неправдиве значення реальної відсоткової ставки. Вказане ввело його в оману щодо розміру зобов'язань, які він мав намір взяти на себе. Дійсний розмір зобов'язань значно перевищив те, на що він розраховував. Отже, вважає, що договір не відповідає вимогам закону та актів цивільного законодавства, що є обов'язковими для такого договору, у зв'язку із чим повинен бути визнаний судом недійсним з моменту укладення. Крім того, посилаючись на ст. 548 ЦК України, зазначає, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Договір іпотеки укладений ним у забезпечення зобов'язань за кредитним договором. Тому просив суд визнати недійсним, як кредитний договір, так і договір іпотеки №11045522000/11045548000/3 від 22.09.2006р., укладений [PERSON] з ПАТ «УкрСиббанк». Представник позивача - Тернова І.В. надала письмові заперечення на зустрічний позов [PERSON] (а.с. № 197 - 201, 235 - 240 т. № 1), в яких відзначила, що не погоджується із думкою відповідача про те, що банк не видавав кредитні кошти в сумі 32 765 доларів США, оскільки відсутня відмова позичальника від одержання кредиту, передбачена ч. 2 ст. 1056 ЦК України та п. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно із п. 1.5 договору, кредит надавався шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням. Відповідно до п.п. 1.1. договору позичальник зобов'язався належним чином прийняти, використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених договором. Банк зарахував кошти на поточний рахунок позичальника. За рахунок цих коштів останнім придбане нерухоме майно, яке в подальшому передано в іпотеку банку.Отже, договір є укладеним з моменту вчинення дії, заявленої клієнтом, що відповідає вимогам ч. 2. ст. 640 ЦК України. Крім того, відповідач протягом восьми років виконував умови кредитного договору належним чином, про що свідчить факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 21.05.2014р. та остання оплата за користування коштами 21.05.2014р., що видно з розрахунку заборгованості. [PERSON] особисто 14.09.2006р. звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» із заявою про кредитування, переліком документів та підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом. У такий спосіб отримав всю необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого вільного вибору. Працівниками банку протягом двох тижнів до укладання кредитного договору з [PERSON], як з потенційним позичальником було проведено переддоговірну роботу, в ході чого він отримав доступ до умов кредитування, що пропонувалися на той час та самостійно обрав найбільш сприятливий для себе банківський продукт. Твердження позивача про те, що банк не надав повну інформацію про вартість кредиту є недостовірною. Так, у заяві на отриманні кредиту від 14.09.2006р. позичальник самостійно зазначив суму, валюту кредиту, % ставку по кредиту, строк користування та можливість щомісячного повернення кредиту, отже всі суттєві умови кредитування йому були відомі і він на них погодився. Вважає, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банку при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину актам законодавства. Щодо збільшення процентної ставки, зазначив, що згідно з п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,30% річних. Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком, і ще не повернута позичальником відповідно до умов кредитного договору. У п. 9.2 кредитного договору вказано, що відповідно до ст. 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього договору банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі порушення позичальником кредитної дисципліни. Банком на адресу позичальника направлялися повідомлення про зміну системи нарахування відсотків на прострочену суму (лист № 107951 від 22.02.2008р.), отже процентна ставка відповідає умовам договору та вірно відображена у розрахунку заборгованості. Крім того, позичальник зазначає у зустрічному позові про наявність дійсної (фактичної) відсоткової ставки по кредиту, але не зазначає її розмір. Тому вважає, що вимоги в цій частині є недоведеними. Водночас відповідно до розрахунку заборгованості відсоткова ставка нарахована на суму поточного платежу за кредитом в розмірі 11,3%, а на суму прострочених платежів - 22,6%. Вважає посилання відповідача на невідповідність умов кредитного договору (в частині відсутності графіку сукупної вартості кредиту) на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168, помилковими, оскільки постанова набрала чинності 12.11.2007р., в той час як кредитний договір укладено 22.09.2006р., тобто, ще до прийняття постанови. Щодо інших схем кредитування, зазначає, що [PERSON] сам 14.09.2006р. звернувся до банку із заявою про кредитування, хоч мав можливість отримати кредит в інших банках. Відповідно до кредитних процедур АТ «УкрСиббанк» інформація про умови кредитування з наданням наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними міститься в інформаційному листі, який позичальник отримав перед укладенням кредитного договору, про що він посвідчив, підписавши кредитний договір, умови якого він визнав цілком зрозумілими і справедливими по відношенню до себе (п. 9.13 договору). Твердження позичальника про відсутності у банка права надавати кредити фізичним особам в іноземній валюти є надуманим, оскільки позичальнику відомо про наявність відповідних ліцензій, дозволів НБУ, інформація про які розміщена на інформаційних стендах відділень банку та на інформаційному сайті банку. ЗУ «Про банки і банківську діяльність», Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про Національний банк України» встановлено право банку здійснювати операції в іноземній валюті на підставі виданої НБУ ліцензії. 24.12.2001р. НБУ видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п.«в» ч,4. ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межи. Однак, на сьогодні законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті, як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. НБУ прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБЬУ від 17.07.2001р. № 275 Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Таким чином, банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» уразі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення використання іноземної валюти, як засіб платежу можливий без ліцензії та дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких видано НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями . Отже на час укладання кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті. Твердження позивача щодо неотримання кредитних коштів за договором, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до п. 9.9 договору сторони дійшли згоди, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобов'язання позичальника що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платівки, доручення позичальника, дані балансу, надані банком і т.д.), якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобов'язань. Відповідно до п. 4.4 Постанови НБУ від 18.06.2003р. № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» банк веде облік меморіальних ордерів, як в паперовому так і електронному вигляді. Відтак банком надано на підтвердження виконання своїх зобов'язань виписку, в якій відображено зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника та меморіальні ордера, які роздруковані із електронної банківської системи та підписані уповноваженою на те особою. Крім того, підтвердженням факту оплати позичальником коштів за спірним кредитним договором є: копії заявок-індивідуальних угод про купівлю іноземної валюти або банківських металів № 1 від 21.03.2014р. та № 2 від 11.04.2014р., відповідно до яких на вимогу позичальника АТ «УкрСиббанк» на міжбанківському валютному ринку купував іноземну валюту для погашення заборгованості по кредитному договору № 11045522000 від 22.09.2006р. в сумі 362,06 доларів США та 371,17 доларів США відповідно; заява позичальника [PERSON] від 12.01.2009р. про відстрочення сплати поточних платежів по кредитному договору, за розглядом якою сторони дійшли згоди щодо зміни графіку погашення боргу та укладення додаткової угоди № 1 від 30.01.2009р. до кредитного договору. Оскільки за умовами кредитного договору [PERSON] отримав 32 765 доларів США, то саме в такій валюті має відбуватися повернення позикових сум, а також сплата інших платежів встановлених умовами кредитного договору. Протягом строку чинності договору позичальник вчиняв дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснював платежі у валюті кредиту - доларах США, що також засвідчує його згоду з умовами договору. Крім вказаного, представник банку вважав, що відповідачем пропущений трирічний строк позовної давності при зверненні із позовом про захист прав споживачів. Так, позичальник протягом 8-ми років виконував обов'язки за кредитним договором, сплачував відсотки, повертав обов'язкові платежі. Однак звернувся до суду за захистом порушеного права лише 14.12.2015р., уточнивши позовні вимоги 18.04.2016р. Оскільки він з 22.09.2006р. (дати укладення договору) виконував його умови, банк вважає що позичальнику було достеменно відомо про наявність договору, умови якого він визнав своїми діями - виконанням договору. Щодо позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, зауважує, що [PERSON] не є належним позивачем в цій частині позову, оскільки не є стороною іпотечного договору, укладеного між АКІБ «УкрСИббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] у забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за оспорюваним кредитним договором. На підставі викладеного, просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити первісний позов про стягнення заборгованості. З урахуванням неявки декількох сторін в судове засідання та заяв представників інших сторін про розгляд справи за їх відсутності, суд за правилами ст. 169 та ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглянув в справу 27.07.2017р. за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд розглянув справу з винесенням рішення на загальних засадах цивільного судочинства, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволені як основного, так і зустрічного позовів слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.09.2006р. між АКІБ «Укрсиббанк», який в подальшому змінив найменування на ПАТ «Укрсиббанк», та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11045522000, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати у кредит грошові кошти в іноземній валюті в сумі 32 765 доларів США зі строком повернення до 21.09.2016р. згідно графіку погашення і сплатою процентів у розмірі 11,30 % річних (а.с. № 6 - 17 т.№ 1). Згідно графіку (додаток № 1 до договору) погашення кредиту здійснюється щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення процентів згідно із п. 1.3.4. договору, відбувається з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено два договори поруки - № 11045522000/П від 22.09.2006р. з [PERSON] та №236860 від 30.01.2009р. з [PERSON] Відповідно до умов цих договорів, поручителі зобов'язалися відповідати перед банком як солідарні боржники (п. 1.4. договорів поруки) (а.с. № 18 - 23 том № 1). За клопотанням відповідача [PERSON] ухвалою суду від 01.06.2016р. (а.с. № 254 т. № 1) призначена судово-економічна експертиза щодо видачі кредитних коштів та реальної вартості кредиту. За результатами її проведення експертом Київської незалежної судово-експертної установи [PERSON] складено висновок № 2165 від 20.03.2017р. (а.с. № 14 - 33 т. № 2). Як відзначено у висновку експерта, умовами договору не визначено номеру поточного рахунку позичальника (для зарахування кредитних коштів) та номеру позичкового рахунку (для надання кредитних коштів). В матеріалах справи відсутній повний обсяг документів, які підтверджують надання кредитних коштів, в т.ч. відсутні меморіальні документи (меморіальні ордери), які підтверджують (відображають) здійснення операції банку з безготівкового переказу (зарахування) всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника; відсутній рух коштів по рахунку (виписка) за позичковим рахунком позичальника [NUMBER], з якого здійснено перерахування кредитних коштів; відсутній договір про відкриття банківського рахунку позичальника [NUMBER]. У зв'язку з відсутністю первинних документів та повного обсягу документів бухгалтерського обліку, експертом не визначено, в якій сумі, валюті та яким способом фактично передано у власність [PERSON] кредитні кошти АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ "УкрСиббанк"). Заперечуючи щодо вказаного висновку, представник банку посилався на те, що погоджується із висновком експерта щодо того, що позичальнику видано кошти в сумі 32 765 доларів США, що в гривневому еквіваленту становить 165 463,25 грн., за курсом НБУ на день отримання кредитних коштів. Разом із тим, представник банку зауважив, що кредитний договір укладався з позичальником у 2006 році, що припадає на пік споживчого кредитування і велике навантаження на фінансових консультантів, працівників банку. Зважаючи на це, відповідальним працівником банку, було допущено технічну помилку при формуванні договору - пропущено запис номеру рахунку у шаблоні кредитного договору, що є людським фактором. Однак умовами кредитного договору п. 10.2.1 зазначено номер поточного рахунку позичальника, з якого він доручає банку списувати кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. Відтак, таким рахунком є рахунок № 262010538385000, МФО 351005. Виписку по цьому рахунку АТ «УкрСиббанк» надавав у якості доказу на підтвердження позовних вимог про зарахування кредитних коштів та часткове їх повернення (а.с. № 36 т. № 1). Стосовно відсутності договору банківського рахунку, який використовувався позичальником при отриманні/погашенні сум за кредитним договором, представник банку зазначив, що договір банківського рахунку було укладено між банком та [PERSON] у 2006 році на 33-му відділенні АТ «УкрСиббанк», яка у зв'язку із реорганізацією структури банківської установи відділення, як структурна одиниця була ліквідована, і всі документи були направлені в центр документу обігу АТ «УкрСиббанк», які в подальшому були знищені за строком їх зберігання. Тому договір банківського рахунку не зберігся. Суд вважає доведеним і таким, що не заперечується сторонами факт отримання кредитних коштів у іноземній валюті, з огляду на те, що експертом не надано однозначного висновку про те, що кредитні кошти не видавалися. Водночас, згідно з п. 1.5 кредитного договору, кредит надавався шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням. Згідно із п. 1.1. кредитного договору кредит надається в іноземній валюті в сумі 32 765дол.США, що за курсом НБУ на день укладання договору дорівнює еквіваленту 165 463,25 грн. Згідно із п.1.5. договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 9.9 договору сторони дійшли згоди, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов договору. Відповідно до п. 4.4 Постанови НБУ від 18.06.2003р. № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» банк веде облік меморіальних ордерів, як в паперовому так і в електронному вигляді. Банком надана виписку, в якій відображено зарахування кредитних коштів в доларах США на рахунок позичальника № [NUMBER] [PERSON], яка роздрукована із електронної банківської системи та підписана уповноваженою на те особою (а.с. № 36 т. № 1). Крім того, підтвердженням факту оплати позичальником коштів за спірним кредитним договором є те, що у розрахунку заборгованості спостерігається щомісячне повернення позичальником кредитних коштів за тілом кредиту, процентам до 21.05.2014р., що не заперечується ним. Останній вказує у позові та у запереченнях, що майже протягом 8-ми років виконував умови договору. Згідно з п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,30% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку передбаченому кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці. Згідно з п. 1.3.2 договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки у разі настання будь - якої з обставин, передбачених ч. 1 п. 9.2. договору. В свою чергу, згідно з п. 9.2. договору відповідно до вимог ст. 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії договору банк відповідно до умов п.1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин, а саме: а) порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором): та/або; б) погіршення фінансового стану позичальника; та/або; в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5%, підвищення ставки за кредитами банків України) тощо. Сторони домовилися, що збільшення процентної ставки відбувається в наступному порядку. Банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа (далі - повідомлення) за адресою позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси. Такий новий розмір процентної ставки починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку, без укладення відповідної угоди про внесення змін до договору. У разі незгоди із встановлюваним новим розміром процентної ставки позичальник у строк не пізніше ніж за 7 (сім) календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, зобов'язується надати на зазначену у договорі адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. У випадку отримання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого письмового повідомлення (відповіді) від позичальника, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього Договору. Сторони погодили, що факт неподання позичальником на зазначену у договорі адресу банку у строк не пізніше ніж за 7 (сім) календарних днів до дати початку дії нової процентної ставки письмового повідомлення (відповіді) позичальника про його незгоду із такою новою ставкою, вважається згодою позичальника на встановлення банком такого нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку. Про збільшення процентної ставки банк протягом 7 (семи) календарних днів з дати її збільшення письмово повідомляє позичальника шляхом направлення останньому поштою відповідного повідомлення за адресою позичальника, що вказана у розділі 2 цього договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси. В такому повідомленні банком зазначається новий розмір процентної ставки та дата з якої розпочато застосовування цього нового розміру ставки. Як вказував представник позивача, банком на адресу позичальника направлялося повідомлення про зміну збільшення відсотків на прострочену суму листом № 107951 від 22.02.2008р. з 11,3 % до 22,6%, а тому, на його думку, процентна ставка відповідає умовам договору, вірно вказана у розрахунку заборгованості (а.с. № 202 т. № 1). Суд не приймає дані доводи банку, з огляду на наступне. У вищевказаному листі зазначено, що банк з 12.03.2008р. запроваджує нову систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу. У разі порушення умов кредитної дисципліни, зокрема, неналежного виконання умов кредитного договору, а саме, у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму підвищені проценти, а саме, в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми боргу. Продовження користування кредитом за кредитним договором вважається вираженням згоди позичальника стосовно умов, викладених у даному повідомленні щодо порядку нарахування процентів. В матеріалах справи міститься список № 2032 згрупованих рекомендованих відправлень від 20.02.2008р., серед якого міститься і відправлення № 0230701646440 на адресу [PERSON] Водночас, суд звертає увагу, що штамп відділення зв'язку датований 20.02.2008р., а лист банку 22.02.2008р. (а.с. № 203 т. № 1 ), що ставить під сумнів доводи банку про те, що саме цей лист був направлений [PERSON] Крім того, банком не надано доказів отримання останнім вказаного листа. Як видно з розрахунку заборгованості (а.с. № 23 т. № 1), з 30.09.2009р. банком використовувалась при нарахування відсотків на прострочену суму боргу - 22,6 %. Як передбачалося у п. 9.2. договору, про збільшення процентної ставки банк протягом 7 днів з дати збільшення письмово повідомляє позичальника шляхом направлення поштою повідомлення за адресою позичальника, в якому зазначається новий розмір процентної ставки і дата з якої розпочато нарахування. Разом із тим, жодних доказів про направлення позичальнику такого повідомлення у липні 2011р. банком не надано, що є порушенням умов п. 9.2. кредитного договору. Отже, суд дійшов висновку, що починаючи з 30.09.2009р. банк на порушення умов договору в односторонньому порядку змінив у бік збільшення процентну ставку з 11,3 % до 22,6 %, не повідомивши про це позичальника, оскільки доказів зворотного не надав. Як видно з висновку експерта, при розрахунку щомісячних платежів по процентах за користування кредитом, використано процентну ставку 11,30% річних (згідно з п.1.3.1. договору), нараховуючи проценти за методом «факт/360», згідно п.1.3.3. договору - щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом „факт/360"...». Згідно проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та відповідно до умов, викладених на момент укладення договору, в т.ч. даних додатку №1 «Графік погашення кредиту», експерт дійшов висновку, що сукупна вартість кредиту у процентному значенні (реальна процентна ставка) на момент укладення договору - 13,62% та є вищою від зазначених в договорі - 11,30%, а сукупна вартість кредиту у грошовому виразі - 21 129,78 дол. США. Суд приймає доводи представника банку про те, що експертом у висновку невірно використано у розрахунку сукупної вартості кредиту формулу, встановлену Постановою НБУ від 10.05.2007р. № 168 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки кредитний договір укладено 22.09.2006р., а це до набрання чинності вказаної постанови. Суд вважає обґрунтованими доводи представника банку про те, що розрахована експертом реальна процентна ставки та сукупна вартість кредиту безпідставно проведена в іноземній валюті (не в гривні), зокрема, щодо супутніх послуг (послуги експерта щодо оцінки майна, послуги щодо нотаріального оформлення договору іпотеки, суми державного мита що підлягають сплаті за оформлення забезпечуваного договору тощо). Фактично експертом помилково включено у розрахунок та здійснено конвертацію в іноземну валюту зайві суми платежів, які не є супутніми послугами у даних кредитних правовідносинах. Супутні послуги кредитним договором не обумовлені, в розрахунку заборгованості не містяться (дорівнюють «0»), а тому не можуть бути взяті судом до уваги, як доказ наявності заборгованості, оскільки не відповідають умовам договору та обставинам справи. Суд також вважає за необхідне зазначити, що перед експертом взагалі не ставилися питання щодо реальної заборгованості за кредитом, відсотками, пені тощо на момент пред'явлення позову (а.с. № 16 т. № 2). З огляду на вищезазначене, суд не може прийняти уваги висновок у якості доказу наявності чи відсутності заборгованості, її дійсного розміру за спірним кредитним договором. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Пунктом 31 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] зобов'язався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно у терміни, визначені договором, а саме: з вересня 2006р. по вересень 2016р. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами з 01 до 10 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція викладена в постановах ВСУ від 06.11.2013р. № 6-116цс13, від 19.03.2014р. № 6-20цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, вперше відповідач допустив прострочення повернення тіла кредиту 11.07.2011р. в сумі 151,95 доларів США, а перше прострочення за процентами відбулося 10.06.2014р. Відповідно до п. 5.5 кредитного договору у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту, банк має право вимагати дострокового повного повернення кредиту, процентів тощо. Таким чином, з липня 2011рю у кредитора виникло право вимагати у позичальника дострокового повернення кредиту, а з липня 2014р. - сплати як основного боргу, так процентів і пені. Банк звернувся до суду із даним позовом у квітні 2015р., а отже, пропустив строк позовної давності щодо дострокового повернення тіла кредиту, що є підставою для відмови у позові. Згідно розрахунку заборгованості по процентам, період нарахування чергових платежів до 30.09.2009р. знаходиться поза межами строку позовної давності, а після цієї дати банк застосовував відсоткову ставку за кредитом в розмірі 22,6 % річних, які суд розцінює як неналежне виконання умов договору (безпідставне підвищення в односторонньому порядку процентної ставки без повідомлення позичальника). Отже, суд вважає, що банком пропущений строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів до 30.09.2009р., а з цієї дати і до 20.04.2015р. (дату нарахування сум, заявлених до стягнення у позові) вимоги взагалі є необґрунтованим. Відтак, у стягнення заборгованості по процентам слід відмовити. До того ж, як встановлено судом, позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення основного зобов'язання. У зв'язку із пропуском строку за основним зобов'язанням, позивачем пропущений строк позовної давності щодо стягнення додаткових зобов'язань - процентів, а також і пені за прострочення користування тілом кредиту у період з 12.07.2014р. по 20.04.2014р. в сумі 8 906,33 грн. До того ж, суд зазначає, що взагалі не обґрунтований розмір нарахованої пені за прострочення сплати % за ставкою 22,6 % у період з 12.07.2014р. по 20.04.2015р. в сумі 3 169,17 грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що у стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити в цілому. Стосовно вимог до поручителів. Суд не приймає твердження позивача про те, що він повідомляв поручителів, як про зміну відсоткової ставки, так і твердження про надіслання їм у встановлений договором спосіб вимоги. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як видно із договорів поруки, їх умовами не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Кінцевий термін повернення кредиту - до 31.09.2016р. Унаслідок порушення боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати з позичальника та поручителя стягнення заборгованості за кредитним договором, надіславши позичальнику і поручителям в один день - 30.01.2015р. письмові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (а.с. № 49 - 55 т. № 1). Відповідно до пункту 11.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 31 календарного дня з моменту отримання досудової вимоги достроково повернути кредит (на 32й день) (а.с. № 13 т. № 1). Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України у постанові від 07.09.2016р. у справі № 6-691цс16. Водночас, як зазначають відповідачі - позичальник [PERSON] та поручитель [PERSON], вони взагалі не отримували таких вимог. В матеріалах справи містяться три листи-вимоги до відповідачів про сплату заборгованості, датовані 28.01.2015р., списки згрупованих рекомендованих відправлень від 30.01.2015р. та чек відділення зв'язку від 30.01.2015р. (а.с. № 45 - 55 т. № 1). Проте доказів того, що вимоги були вручені адресатам позивачем не надано, що ставить під сумнів обізнаність поручителів про наявність вимог до них. Суд вважає, що позивачем не дотримано процедуру пред'явлення вимог до поручителів. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що до припинення поруки призводять зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання про дострокове повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. Внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015р. у справі № 6-1161цс15). Як встановлено судом, ані позичальник [PERSON], ані його поручителі - [PERSON] та [PERSON] не повідомлялися кредитором про збільшення процентної ставки, що є збільшенням обсягу відповідальності останніх, а тому, як наслідок, їх зобов'язання за договорами поруки є припиненими. Вищевказані обставини зумовлюють відмову позивачу у позові і до обох поручителів. Стосовно зустрічного позову, суд зазначає наступне. Як зазначив [PERSON] у зустрічному позові, банк, у порушенні вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 13.01.2006р., чинній на момент укладення кредитного договору (діяла до 06.03.2010р.), у письмовій формі не повідомив його. як споживача інші схеми кредитування в національній валюті, чим поклав на нього валютні ризики, не надав інформації про кредитні умови: наявні форми кредитування, в т.ч. між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому відповідач посилається також і на порушення банком Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168. Суд зауважує, що вказана Постанова прийнята після (10.05.2007р.) укладення оспорюваного кредитного договору (22.09.2006р.), а тому не може бути застосована судом при розгляді спору. Щодо позицій відповідача про те, що несправедливість умов договору полягає у покладенні на нього додаткових витрат на обмін валюти (плати за обмін валюти, яка не описана у договорі) та валютного ризику, суд зазначає наступне. Відповідач вказує, що валютообмінна послуга не описана в кредитному договорі (є прихованою), проте доказів на підтвердження вказаного не надав. Про таку послугу також не згадується у висновку експерта. Тому суд не приймає дані доводи, адже вони в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказами не підтверджені. В судовому засіданні також банком спростована версія відповідача про те, що банк не мав права надавати споживчий кредит фізичній особі в іноземній валюті. На підтвердження повноважень щодо здійснення операцій в іноземній валюті на момент укладення договору банком надано ліцензію від 24.12.2001р. № 75, видану АКІБ «УкрСиббанк» Національним банком України на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002р. на право здійснювати операції з валютними цінностями (а.с. № 63, 64, том 1), що відповідає вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України» встановлено право банку здійснювати операції в іноземній валюті на підставі виданої НБУ ліцензії. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. № 275, використання іноземної валюти, як засіб платежу можливий без ліцензії, дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких видано НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Щодо валютних ризиків, то як визначено у п. 16 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2015р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що випливають із кредитних правовідносин», - саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Як видно з п. 8.1. договору, підписанням даного договору банк підтверджує, що у нього є всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором, договір підписаний з боку банку уповноваженою на те особою і підписання даного Договору не є перевищенням її повноважень. Отже, матеріалами справи підтверджено, що на час укладання кредитного договору банк мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті. Згідно із п. 8.2. зазначеного кредитного договору позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови договору, договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника, він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору, відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання, на день підписання договору відсутні будь-які судові розслідування (спори), розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно впливати на фінансовий стан та кредитоспроможність позичальника, надані позичальником у банк документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов'язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством України, позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. У пункті 9.13. зазначено, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Перед підписанням договору він отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Кредитний договір містить наступні умови: мету надання кредиту (п. 1.4); форми його забезпечення (п. 2.1); розмір процентів за користування кредитом, у т.ч. й на весь строк кредитування у разі, якщо банк не повідомив про зміну їх розміру (п. 1.2, 1.3.1.); суму кредиту (п. 1.1), строк, на який надається кредит (п. 1.3), детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів та порядок їх нарахування, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (п. 1.3. та додаток 1 до договору - графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки); можливість дострокового повернення кредиту та його умови (п. 11.1). Із графіку погашення кредиту (а.с. № 14 - 16 т.№ 1) вбачається, що інформацію про кількість платежів та їх періодичність надана споживачу у вигляді однієї арифметичної операції, а саме щомісячного платежу із визначенням дати її погашення до кінця строку дії кредитного договору. Суд не приймає доводи відповідача про те, що банком не було надано повного обсягу інформації про умови кредитування, а умови договору є несправедливими, що є свідченням його недійсності, а також договору іпотеки, що носить похідний характер від основного договору (кредитного). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати, як забезпечення, повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд доходить висновку про безпідставність вимог про визнання кредитного договору недійсним, у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав. Обґрунтовуючи свій висновок, суд виходить з того, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; позивач особистим підписом засвідчив (п. 9.13. кредитного договору), що до підписання (перед його підписанням) цього договору він уже ознайомився з умовами кредитування, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору; на момент укладення кредитного договору позивач не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що банк не надав йому у письмовій формі інформацію про наявні форми кредитування з описом відмінностей між ними, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, зазначивши, що вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою, крім того, сукупна вартість кредиту та реальної процентної ставки із зазначенням сум щомісячних платежів із повернення кредиту, процентів визначені графіком повернення кредиту - додаток 1 до договору, що є його невід'ємною частиною, а будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання йому такої інформації. Таким чином, суд вважає, що зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, тому доходить висновку про недоведеність та необґрунтованість указаних позовних вимог, адже позивачем не доведено, зокрема, факту несправедливості умов кредитного договору. Суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена т. ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору. Крім того, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, адже відповідач взагалі не зазначив правових підстав та обставин його невідповідності чинному законодавству. Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-1341цс15. У зв'язку з викладеним, суд вважає, що вимоги за зустрічним позовом [PERSON] також не підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що у задоволенні і основного і зустрічного позовів відмовлено, суд не находить підстав для стягнення судових витрат з однієї сторони на користь іншої. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed