Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору від 01.07.2007 року про встановлення постійного земельного сервітуту на частину земельної ділянки по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачкою та відповідачкою 01 липня 2007 року укладено договір про встановлення постійного сервітуту, згідно якого визначено право відповідачки користування земельною ділянкою, належною позивачці, для проходу та проїзду до належної відповідачці суміжної земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У 2013 році позивачка дізналась, що [PERSON] 19.12.2006 року подарувала належні їй 3/7 частини будинку [ADDRESS], а також свою земельну ділянку за цією адресою своєму сину, [PERSON] Позивачка вважає, що дарування відповідачкою у 2006 році частини будинку та земельної ділянки позбавляло її права 01.07.2007 року укладати договір про встановлення постійного сервітуту, оскільки відповідачка на момент укладання цього договору не була власницею суміжної земельної ділянки, для проходу до якої встановлювався сервітут. Позивачка вважає, що оскільки при укладенні договору встановлення сервітуту факт дарування відповідачкою у 2006 році частини будинку та земельної ділянки був їй не відомий, договір встановлення сервітуту укладений під впливом помилки та в силу ст. 229 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені у справі позовні вимоги. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала. Заперечення мотивувала тим, що вона успадкувала частину житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою. 19.12.2006 року вона подарувала цю частину будинку та земельну ділянку своєму сину [PERSON] На весні 2007 року до неї звернулась позивачка з проханням погодження меж суміжної земельної ділянки з метою її приватизації. Враховуючи особливості розташування суміжних земельних ділянок, та зважаючи на те, що прохід до її частини будинку був можливий лише через земельну ділянку позивачки, беручи до уваги умови рішення Городнянської міської ради від 06.03.2007 року, яким право на приватизацію земельної ділянки позивачці надавалось виключно за умови встановлення сервітуту, позивачка запропонувала їй укласти договір встановлення сервітуту. До укладання цього договору вона зверталась до Городнянської міської ради та відділу Державного земельного кадастру та повідомляла працівників всіх організацій, які займаються земельними питаннями в Городнянському районі, про дарування нею у 2006 році сину своєї частини будинку та земельної ділянки. Але їй роз'яснили, що її син не набув права власності на подаровану земельну ділянку, оскільки не зареєстрував своє право у встановленому законом порядку та не отримав державного акту на землю, за даними державної реєстрації власником на 2007 рік була вона, отже договір сервітуту мала укладати вона. Представник Городнянської міської ради в судовому засіданні пояснила, що на початку 2007 року позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розташована належна їй частина будинку [ADDRESS]. З метою приватизації вона звернулась до Городнянської міської ради. Рішенням цієї ради від 06.03.2007 року їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації за умови накладення сервітуту на використання частини земельної ділянки для забезпечення проїзду на свою територію мешканців кв. [ADDRESS]. Після укладення договору сервітуту позивач та відповідач узгоджували межі земельної ділянки при виготовленні позивачем технічної документації на приватизацію землі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що договір сервітуту укладений відповідачкою законно. Він не мав право укладати з відповідачкою цей договір, оскільки став власником подарованої йому земельної ділянки лише у 2012 році після отримання Державного акту на землю. Представник держземагенства в судовому засіданні пояснила, що вказаний договір сервітуту зареєстрований належним чином, і вона не бачить підстав для визнання його недійсним. Представник Городнянського районноговиробничого відділу Чернігівської регіональнеої філії ДП «ЦДЗК» в судовому засіданні пояснив, що на момент реєстрації договору сервітуту він ще не працював на посаді. Які надавались документит сторонами не знає, архів перееданий до Дежземагенції. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що раніше працювала у районному відділі ДЗК і реєструвала договір сервітуту між сторонами. Ніяких заперечень з боку сторін договору не було, межі земельних ділянок були погоджені. Які документи наддавались сторонами уже не пам'ятає. З'ясувавши на підставі наданих доказів обставини справи, перевіривши докази, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 19.12.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір ВЕІ № 984650 дарування частини будинку [ADDRESS] та договір дарування земельної ділянки ВЕІ № 984640 за вказаною адресою. Дослідженням вказаних договорів встановлено, що обов'язки державної реєстрації цих договорів зазначені в їх в умовах. Договір дарування частини будинку був зареєстрований в органах БТІ 19.01.2007 року. На підставі договору дарування земельної ділянки Державний акт на земельну ділянку ЯМ № 549130 [PERSON] було видано 26.04.2012 року. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації. Тобто на момент укладення договору сервітуту він не набув права власності земельну ділянку. Рішенням Городнянської міської ради від 06 березня 2007 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку по [ADDRESS]. Цей дозвіл було надано з умовою - узгодження накладеного сервітуту на використання дворової частини земельної ділянки для забезпечення проїзду на свою територію мешканців кв. [ADDRESS]. На виконання вказаного рішення 01.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про встановлення постійного земельного сервітуту, згідно якого визначено право користування суміжною земельною ділянкою площею 0,1017 га. (кадастровий номер 7421410100:00:001:0495) для проходу та проїзду до належної [PERSON] частини земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Цей договір зареєстрований в Чернігівській регіональній філії ДП „Центр ДЗК при Держкомземі України". Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовою підставою визнання недійсним договору про встановлення постійного земельного сервітуту від 01.07.2007 року позивачкою зазначена ст. 229 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З пояснень позивачки слідує, що вона була обізнана про предмет та обставини, про права та обов'язки, які передбачені договором сервітуту. У відповідності з п. 22-2 Пленуму Верховного Суда України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, іншій особі (ч.1 ст.101 ЗК України). Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Випадки припинення сервітуту визначені в ст. ст. 406 ЦК України та 102 ЗК України. Отже суд приходить до висновку, що під час судового розгляду не здобуто доказів того, що укладаючи договір сервітуту позивачка помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав і обов'язків сторін. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ч.1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed