Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилається на те, що є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована [PERSON] , яка фактично в житловому будинку не проживає більше одного року. Реєстрація в будинку відповідача перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а тому просить визнати [PERSON] , 1985 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явилася в черговий раз, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно і належним чином (а.с. 23,24), про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи без її участі чи відзиву на позов від неї не надходило. Відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України відповідач викликана до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 25). Заслухавши пояснення адвоката позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. Між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватися нормами статті 391 Цивільного Кодексу України. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується реєстраційним посвідченням на квартиру за №4648 виданого 29 липня 1992 року Мукачівським підприємством технічної інвентаризації (а.с. 6). Відповідно до Акту обстеження від 09 вересня 2019 року складеного комісією Сусківської сільської ради в присутності свідків стверджується, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] більше року (а.с. 4). Згідно відповіді Сусківської сільської ради за № 251/02-05 від 16 вересня 2019 року[PERSON] , 1985 року народження зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 11). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також статтею 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до вимог ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідач зареєстрована у вищевказаній квартирі, але в ній не проживає понад один рік, позивач не може в повній мірі користуватися майном. Крім того, комунальні послуги за проживання в квартирі нараховуються на усіх осіб, які зареєстровані в ній, тому позивач повинна сплачувати їх. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач зареєстрована в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , проте не проживає більше одного року, а тому необхідно визнати [PERSON] , 1985 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] .

Outcome: approved