Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товарної біржи «Центральна Одеська біржа», Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначення часток у спільній власності та визнання права власності, в якому з врахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Центральною одеською біржою 10 липня 1996 року за №918, квартири під [ADDRESS] четвертим) дійсним, визначити, що його частка [PERSON] у праві спільної часткової власності на частину квартири під [ADDRESS] ( [ADDRESS]), становить 1/3 частини квартири, придбаної за договором купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Центральною одеською біржою 10 липня 1996 року за №918, визнати за ним право власності на 1/3 квартири під [ADDRESS] четвертим), в порядку спадкування за законом після смерті рідної мати [PERSON] , померлої [INFO] . [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до Товарної біржи «Центральна Одеська біржа», Одеської міської ради, [PERSON] про визначення часток у спільній власності, в якому просили, визначити, що чо частка кожної з них у праві спільної часткової власності на квартиру під [ADDRESS] ( [ADDRESS]), становить 1/3. В судове засідання 28.11.2019 сторони не з`явились. Позивач за первісним позовом, [PERSON] надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач за первісним позовом та співпозивач за зустрічним позовом [PERSON] надала заяву, в якій просив розглянути справу за її відсутності. Представник Одеської міської ради надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Інші сторони про причини неявки не повідомили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, позовні вимоги [PERSON] до Товарної біржи «Центральна Одеська біржа», Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначення часток у спільній власності та визнання права власності за первісним позовом, а також позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] за зустрічним позовом про визначення часток у спільній власності підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.1996 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , покупцями з одного боку, та [PERSON] , продавцем з іншого боку, був укладений договір № 918 від 10.07.1996 року купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири під [ADDRESS] . Зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений згідно вимог ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» та зареєстрований на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» 10 липня 1996 року за №918. Сторони вищевказаного договору виконали всі умови та вимоги ст. 15 Закону України „Про товарну біржу", що на момент укладення угоди купівлі-продажу сторони були членами біржі, зазначена біржова операція являла собою угоду купівлі-продажу квартири, допущену до обороту на товарній біржі. Продавець за вказаним договором отримав суму винагороди повністю до його підписання. Таким чином, як покупці так і продавець виконали сукупність всіх дій , що підтверджують виконання та дійсність договору купівлі-продажу та підтверджують перехід права власності на вищезазначену квартиру від продавця до покупців. Від дати укладання договору купівлі-продажу квартири по теперішній час ніяких претензій щодо недійсності договору не пред`являлось Однак, при укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна, було порушено його форму передбачену ст. 227 ЦКУ1964 року, а саме договір не був нотаріально посвідчений. [INFO] помер один із покупців спірної квартири - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 23 квітня 2004 року, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадкова справа №1423/2004, заведена Третьою одеською державною нотаріальною конторою. Син [PERSON] , позивач за первісним позовом [PERSON] , 18 квітня 2019 року звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири під [ADDRESS] до [PERSON] , державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, що розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Космонавтів, 11-а, та отримав відмову у зв`язку з порушенням нотаріальної форми укладання договору. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1995 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржове посвідчення договору купівлі-продажу квартири не дає можливості розпоряджатися майном та реалізувати свої права. Визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна здійсненого на товарній біржі на сьогоднішній день можливо лише за рішенням суду. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, на момент укладання Договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржою, визнавались дійсними, а сам правочин було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права позивача за первісним позовом та визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Згідно з ч .ч. 1, 4 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Право спільної часткової власності і спільної сумісної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Вичерпного переліку цих підстав закон не передбачає. Тобто, для права спільної сумісної власності характерно, що розмір частки кожного зі співвласників не визначений. Отже, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Центральною одеською біржою 10 липня 1996 року за №918 володіли квартирою [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, без визначення часток кожної з них. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін або законом. Згідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов`язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, оскільки за домовленістю сторін частки у праві спільної власності не встановлені, то останні на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Центральною одеською біржою 10 липня 1996 року за №918 володіли квартирою квартири під [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, частки яких у праві спільної сумісної власності є рівними по 1/3 у кожної. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до положень частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Суд встановив, що Позивач за первісним позовом [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2 ч.1 ст.3 ЦК України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення первісних та зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved