Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

15.09.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 25.07.2012 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у позивача в борг 11000,00 грн. до 25.08.2012 року. Факт укладення договору позики підтверджений розпискою відповідача. 30.12.2012 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач надав відповідачу у борг кошти в розмірі 16500,00 грн. на строк до 25.01.2013 року, про що відповідач власноручно написав розписку. 01.06.2013 року між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач надав відповідачу в борг 42500,00 грн. строком до 01.07.2013 року, що підтверджується розпискою відповідача. Також 01.10.2014 року між сторонами знов був укладений договір позики, за яким позивач надав відповідачу у борг 11000,00 доларів США з умовою сплати процентів за користування коштами в розмірі 10% в місяць строком до 01.11.2014 року, про що відповідач також склав розписку. Позивач вказує на порушення відповідачем взятих на себе за договорами позики зобов»язань, а саме неповернення коштів у встановлений договорами строк. Позивач вказав, що він неодноразово звертався до відповідача із вимогами повернути борги, але відповідач від нього ухиляється, кошти не повертає, посилаючись на важке матеріальне становище. Посилаючись на діюче законодавство, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики: -Від 25.07.2012 року в сумі 24350,43 грн., яка складається з: 11000,00 грн сума боргу, 4232,98 грн. проценти за користування коштами, 8113,05 грн. інфляційні нарахування на суму заборгованості за період прострочення виконання зобов»язання, 1004,40 грн. 3% річних за користування коштами за період прострочення зобов»язання; -Від 30.12.2012 року в сумі 35697,41 грн., яка складається з: 16500,00 грн. сума боргу, 5842,13 грн. відсотки за користування коштами, 12055,23 грн. інфляційні нарахування на суму заборгованості за час прострочення виконання зобов»язання, 1300,05 грн. 3% річних за користування коштами за час прострочення зобов»язання; -Від 01.06.2013 року в сумі 90026,06 грн., яка складається з: 42500,00 грн. сума боргу, 13661,77 грн. проценти за користування коштами, 31051,35 грн. інфляційні нарахування на суму заборгованості за період прострочення зобов»язання, 2812,94 грн. 3% річних за користування коштами за період прострочення зобов»язання; -Від 01.10.2014 року в сумі 518388,83 грн., яка складається з 238590,00 грн. суми заборгованості, 273591,15 грн.процентів за користування коштами, 6207,68 грн. 3% річних від суми заборгованості за період прострочення зобов»язання. Позивач в судові засідання не зявився, заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.91). Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Пояснив, що позивач перебував у дружніх стосунках з відповідачем, тому позичав йому кошти. На підтвердження факту передачі коштів відповідач власноручно писав розписки, які зберігались у позивача та додані ним до матеріалів справи. Відповідач не виконав взяті на себе зобовязання своєчасно повернути борги, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду. Відповідач в судове засідання не зявився, надав заяву з клопотанням розглядати справу за його відсутності за участю його представника. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Вважає вимоги позивача неправомірними, оскільки він не є субєктом підприємницької діяльності. Також вважає, що договори позики були безгрошовими, оскільки в них, на думку представника, вказана лише сума боргу, яка має бути сплачена відповідачем за першою борговою розпискою. Вважає, що позивачем не доведена правомірність володіння грошовими коштами, оскільки всі кошти особи мають фіксуватись податковими органами. Послалась на недобросовісність позивача при укладенні договорів позики. Вважає, що надані позивачем розписки складені без дотримання встановленої форми, тому не можуть бути підставою для стягнення з відповідача коштів. Також вважає, що зазначення процентів за користування позиченими коштами свідчить про те, що фактично позивач здійснює протиправну підприємницьку діяльність. Оспорює правомірність нарахування позивачем інфляційних втрат на суму заборгованості, оскільки вважає це індексацією доходів, на яке позивач не має права відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». В судовому засіданні 23.05.2016 року позивачем зроблена усна заява про застосування строків позовної давності до правовідносин з приводу договору позики від 25 липня 2012 року строком до 25.08.2012 року. Допитаний за вимогою представника відповідача в якості свідка [PERSON], який є батьком відповідача, суду пояснив, що літом 2014 року до нього звернувся [PERSON] та повідомив, що його син заборгував йому кошти в розмірі 50000,00 грн. Син свідка [PERSON] підтвердив наявність боргу. Свідок погодився восени сплатити заборгованість сина. В листопаді 2014 року [PERSON] прийшов до свідка додому та повідомив, що сума боргу становить 75000,00 грн. Свідок передав [PERSON] 75000,00 грн. та отримав від нього розписку сина на отримання 28000,00 грн. у борг , датовану 04.02.2013 року. Вказав, що жодних розписок із Сусоренко він не брав, гроші передавались у присутності його дружини. Також вказав, що він не питав у сина, скільки разів той позичав гроші та на які саме суми. Вважає, що його син писав розписки під тиском позивача, але до правоохоронних органів ніхто з них не звертався. В суді підтвердив, що його син є повнолітньою особою, недієздатним або обмежено дієздатним не визнавався, медичних документів, які б свідчили про наявність у відповідача психічних захворювань немає. Вислухавши пояснення учасників провадження, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.. 15 ЦПК України, справа підсудна суду. Відповідно до ст.. 10,60 ЦПК України, кожна сторона має підтвердити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу чотирьох договорів позики, які регулюються положеннями Цивільного Кодексу України. Відповідно до ч.1\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2\~ст.1047 ЦК України). Позивачем суду надані оригінали розписок, складених [PERSON], із зазначенням його паспортних даних, в яких вказано, що [PERSON] бере у борг у [PERSON] 25.07.2012 року 11000,00 грн. до 25.08.2012 року; 30.12.2012 року 16500,00 грн. до 25.01.2013 року, 01.06.2013 року 42500,00 грн. до 01.07.2013 року, 01.10.2014 року 11000,00 доларів з умовою сплати 10% щомісячно до 01.11.2014 року (а.с.40-43). Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.\~\~\~\~ Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України у справі №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року. Тому твердження представника позивача про те, що подані позивачем розписки не є підставою для стягнення суми боргу, суд оцінює критично. Твердження представника відповідача про безгрошову форму договорів позики, підтверджених розписками, не підтверджені будь якими доказами, ґрунтуються на припущеннях представника відповідача про несумлінність позивача. Суд критично оцінює твердження представника відповідача в тій частині, що кожна наступна розписка містить суму первинного боргу в розмірі 11000,00 грн. з урахуванням нарахувань, оскільки наступні розписки надані відповідачем не на дату закінчення строку дії попереднього договору позики, остання розписка взагалі про отримання позики в іноземній валюті. Крім того, формулювання тексту розписки, а саме фраза «беру в борг» щодо конкретної суми коштів, на думку суду, свідчить про отримання боржником за кожною розпискою певної грошової суми. Із позовної заяви та пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні вбачається, що позивач звертався до відповідача із проханням виконати зобов"язання та повернути суми боргу, але відповідач до теперішнього часу ухиляється від виконання взятих на себе зобов»язань, борг ні по жодній із розписок, щодо яких заявлені вимоги, не повернув, про що свідчать оригінали розписок боржника, надані позикодавцем. Таким чином суд вважає доведеним факт укладення між сторонами чотирьох договорів позики, на підтвердження чого позивачем надані розписки відповідача: від 25.07.2012 року на суму 11000,00 грн. строком до 25.08.2012 року від 30.12.2012 року на суму 16500,00 грн. строком до 25.01.2013 року від 01.06.2013 року на суму від 42500,00 грн. строком до 01.07.2013 року від 01.10.2014 року на суму 11000,00 доларів США зі сплатою 10% в місяць строком до 01.11.2014 року. Також суд вважає доведеним факт порушення відповідачем умов договорів позики, оскільки відповідачем зобов"язання про повернення боргів у строки, зазначені в розписках, не виконані, про що свідчить наявність у позивача оригіналів розписок. На підтвердження цього висновку суду свідчать пояснення свідка, який підтвердив, що після оплати боргу за однією із розписок відповідача позивач передав свідку оригінал зазначеної розписки, яка зберігалась у свідка та представником відповідача додана до матеріалів справи (а.с.121). Факт передачі свідком позивачу за розпискою на суму 27 тисяч гривень суми в розмірі 75000,00 грн. суд вважає не підтвердженим, оскільки будь яких належних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано; пояснення свідка щодо суми, переданої позивачу, суд не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до ст.. 1051 ЦК України факт передачі коштів не може підтверджуватись поясненнями свідків, крім того, свідок є батьком відповідача та передавав позивачу власні кошти в рахунок оплати боргу сина, тобто є особою, яка зацікавлена в наслідках розгляду справи. Також із пояснень свідка вбачається, що він не дізнавався у відповідача, скільки разів той позичав кошти та на які суми, тому твердження представника відповідача про те, що фактично мав місце один договір позики безпідставні. Повернення позивачем розписки відповідача від 04.02.2013 року при виконанні боргового зобов»язання свідчить про дотримання позивачем вимог Цивільного Кодексу України при реалізації боргових правовідносин. В судовому засіданні представник відповідача, яка є юридично обізнаною особою, не піддавались сумніву факти написання розписок саме відповідачем, не заявлялось вимог про оспорювання договорів позики відповідно до ст.. 1051 ЦК України, не надавалось доказів того, що вказані розписки складались під впливом обману, насильства або тяжкої для відповідача обставини. На підставі наведеного суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог в частині стягнення суми боргу за договорами позики. Розглянувши позов в частині стягнення відсотків за договорами позики, суд дійшов до наступного. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у\~статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій\~статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений\~ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій\~статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. В цьому разі розмір відсотків визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Для того, щоб договір позики вважався безоплатним, необхідно прямо в договорі встановити норму, що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Проценти за договорами позики можуть сплачуватися позикодавцем у будь-якому погодженому сторонами порядку (у тому числі й одноразово), а якщо такий порядок сторонами не визначений, проценти мають сплачуватися щомісяця до дня фактичного повернення грошового боргу (абз. 2 ч. 1\~ст. 1048 ЦК). Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.\~\~Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14) У наданих позивачем договорах займу від 25.07.2012 року,30.12.2012 року, 01.06.2013 року не йдеться про обов"язок відповідача сплачувати відсотки за користування позикою, але відсутні посилання на те, що позика має безвідсотковий характер. Враховуючи наведену вище правову позицію Верховного суду України, суд визнає обгрунтованими посилання позивача на обов»язок позичальника сплатити проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України, що передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України. За договором позики від 01.10.2014 року відповідач брав на себе зобов»язання сплачувати проценти за користування позикою в розмірі 10% від суми позики щомісячно. При розрахунку суми відсотків на рівні облікової ставки НБУ позивачем використані дані офіційного сайту НБУ (а.с.25), тому ці відомості є загальновідомими. Із розрахунків позивача вбачається, що за договором позики від 25.07.2012 року за період з 25.08.2012 року по 14.09.2015 року, з урахуванням розміру облікової ставки НБУ, розмір відсотків становить 4232,98 грн.; за договором від 30.12.2012 року за період з 25.01.2013 року по 14.09.2015 року, з урахуванням розміру облікової ставки НБУ, розмір процентів становить 5842,13 грн.; за договором позики від 01.06.2013 року за період з 10.06.2013 року по 14.09.2015 року з урахуванням розміру облікової ставки НБУ, розмір процентів становить 13661,77 грн. В розписці від 01.10.2014 року сторонами встановлені проценти в розмірі 10% щомісячно від суми позики, тому за період з 01.10.2014 року по 14.09.2015 року розмір процентів становить 12613,70 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно273591,15 грн. Перевіривши надані позивачем розрахунки заборгованості процентів по чотирьом договорам позики, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача та його представника щодо правильності здійснених позивачем розрахунків, суд визнає позов в цій частині обгрунтованим . При цьому суд приймає до уваги те, що вимоги позивача визначені на день подання позову, а не на день прийняття судом рішення у справі, але враховуючи положення ст.. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог. Посилання представника позивача на те, що отримання процентів за договором позики свідчить про здійснення позивачем протиправної підприємницької діяльності суд оцінює критично, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Відповідно до ст.. 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму займу, він повинен сплатити грошову суму відповідно ст.. 625 ЦК України. У ст.. 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, за вимогою кредитора зобов"язаний уплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми. Аналіз зазначеної правової норми дозволяє зробити висновок про те, що нарахування, встановлені ст.. 625 ЦК України є певними санкціями до боржника за порушення взятих на себе грошових зобовязань та мають компенсувати позикодавцю витрати від інфляції при порушенні боржником строків повернення суми боргу. Посилання представника відповідача на положення ЗУ «Про індексацію доходів населення» є безпідставними, оскільки вказаний нормативно-правовой акт до спірних правовідносин застосований бути не може. Позивачем наданий грунтовний та повний розрахунок сум інфляційних нарахувань та 3% річних на суми заборгованості за договорами позики, із яких вбачається, що за договором від 25.07.2012 року сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за період прострочення боргу становить 8113,05 грн, 3% річних складають 1004,40 грн.; за договором від 30.12.2012 року сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за період прострочення боргу становить12055,23 грн, 3% річних складають1300,05 грн., за договором від 01.06.2013 року сума інфляційних нарахувань на суму заборгованості за період прострочення зобов»язання становить 31051,35 грн, 3% річних складають 2812,94 грн., за договором від 01.10.2014 року 3% річних на суму заборгованості за період прострочення зобов»язання складають 6207,68 грн. Перевіривши надані позивачем розрахунки, здійснені з посиланням на періоди та встановлений індекс інфляції на відповідний період, суд приймає надані позивачем розрахунки. На підставі наведеного суд дійшов до висновку про обґрунтованість всіх заявлених позивачем вимог. Разом з тим відповідно до ст.. 214 ЦПК України при прийнятті рішення суд, зокрема,перевіряє, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. Представником відповідача в судовому засіданні 23.05.2016 року зроблена усна заява про застосування наслідків спливу позовної давності до правовідносин, які виникли між сторонами за договором позики від 25 липня 2012 року. Строк дії договору мав закінчуватись 25.08.2012 року; позивач вказав на невиконання відповідачем зобовязань за даним договором, тобто позивач напевно знав про порушення своїх прав саме з 25.08.2012 року. Позов до суду позивачем поданий 15.09.2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Про поновлення строку звернення до суду позивач та його представник не заявляли. На підставі наведеного суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строків позовної давності та відмовити у позові в частині стягнення заборгованості за договором позики від 25.07.2012 року у звязку із закінченням строків звернення до суду за захистом порушених прав. Оцінивши всі надані сторонами докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає доведеним факт існування між сторонами договірних відносин, факт укладення між сторонами договорів позик в усній формі, які підтверджуються розписками позичальника, факт ухилення позичальника від виконання взятих на себе за договорами позики зобов»язань. Судом також перевірені та прийняті розрахунки позивача щодо сум складових заборгованості відповідача за договором позики. На підставі наведеного суд вважає необхідним задовольнити позов [PERSON] частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики: -від 30.12.2012 року в сумі 35697,41 грн., яка складається з: 16500,00 грн. сума боргу, 5842,13 грн. відсотки за користування коштами, 12055,23 грн. інфляційні нарахування на суму заборгованості за час прострочення виконання зобов»язання, 1300,05 грн. 3% річних за користування коштами за час прострочення зобов»язання; -від 01.06.2013 року в сум і90026,06 грн., яка складається з: 42500,00 грн. сума боргу, 13661,77 грн. проценти за користування коштами, 31051,35 грн. інфляційні нарахування на суму заборгованості за період прострочення зобов»язання, 2812,94 грн. 3% річних за користування коштами за період прострочення зобов»язання; -від 01.10.2014 року в сумі 518388,83 грн., яка складається з: 238590,00 грн. суми заборгованості, 273591,15 грн.процентів за користування коштами, 6207,68 грн. 3% річних від суми заборгованості за період прострочення зобов»язання. Всього за трьома договорами позики стягнути з відповідача на користь позивача 644112,30 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати…. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхилиної частини вимог. Оскільки позивач є інвалідом 2-ї групи, його на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» було звільнено від сплати судового збору при поданні позову, і сума судового збору має бути стягнута з відповідача. Враховуючи положення ЗУ «Про судовий збір» на час розгляду справи щодо розміру судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави 6441,11 грн.

Outcome: partial