Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

06.12.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, визнання частково недійсним договору інвестування та свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на частину квартири. Під час розгляду судом справи позивачка неодноразово змінювала позовні вимоги і в остаточному варіанті від 05.12.2020 року, змінивши предмет позову, просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя майно придбане під час шлюбу, яке знаходиться в квартирі [ADDRESS] : м`який куток (шкіряний); кухонні меблі; 2 вбудовані шафи; кухонний стіл в комплекті з диванчиком; журнальний стіл; холодильник «VESTFROST»; панель смаження «ARISTON»; індукційну духову шафу «ARISTON»; телевізор «SAMSUNG». Просить виділити у власність позивача [PERSON] : м`який куток (шкіряний); кухонний стіл в комплекті з диванчиком; холодильник «VESTFROST»; панель смаження «ARISTON»; вбудовану шафу; виділити у власність відповідача [PERSON] : кухонні меблі; вбудовану шафу; індукційну духову шафу «ARISTON»; телевізор «SAMSUNG». Під час зміни [PERSON] позовних вимог, до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог, були за їх заявою залучені до участі у справі діти позивачки та відповідача [PERSON] - [PERSON] , 1989 року народження та [PERSON] , 1999 року народження, які пізніше заявили самостійні позовні вимоги до відповідача [PERSON] .. В останньої редакції уточненого позову третіх осіб від 26.11.2020 року сформульовані вимоги визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Центральної районної адміністрації Одеської міської ради (правонаступник - Приморська районна адміністрація ОМР) щодо здійснення контролю за виконанням розпорядження Центральної районної адміністрації Одеської міської ради від 12.12.2002 року щодо набуття неповнолітніми [PERSON] , [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 54,2 кв. м., житловою 29,6 кв. м.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 54,2 кв.м., житловою 29,6 кв. м. Позовні вимоги треті особи обґрунтовували тим, що право власності на спірну квартиру виникле у їх батька на підставі договору дарування, укладеному з дідусем - [PERSON] . Коли вони були неповнолітніми, їх батько був зобов`язаний за рішенням Органу опіки та піклування відновити їх право власності на житло, яке у них виникле в результаті приватизації та укласти в їх інтересах договір дарування частини спірної квартири після продажу належних їм часток. Проте, до цього часу свої зобов`язання не виконав та фактично позбавив їх права власності на житло. В свою чергу Центральна рай адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради, яка після реорганізації територіально-адміністративних районів міста Одеси у 2002 році стала Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради, допустила бездіяльність у питанні контролю за дотриманням виконання ухваленого Розпорядження щодо забезпечення неповнолітніх житлом, яка сприяла грубому порушенню їх прав власності, яке до цього часу не поновлене. З приводу допущення відповідачем порушень права власності, позивачі змушені звернутися до суду з позовною заявою. Позивач за основним позовом [PERSON] та треті особи, які заявили позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] свої позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити їх повністю. Представник третіх осіб заперечувала застуванню судом строків позовної давності, тому як діти взагалі дізналися обставини продажу належних їх часток без поновлення права в іншому житлі тільки у 2017 році, коли погіршилися у 2017 році відносини між їх батьками, та мати звернулася з позовом до суду. Послалася що обов`язок відповідача щодо відновлення права власності дітей після продажу їх часток виник з Розпорядження органу місцевого самоврядування яке до часу розгляду справи по суті є невиконаним. [PERSON] , який є відповідачем за двома позовами, позовні вимоги ані [PERSON] , ані [PERSON] та [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не спростував та не надав доказів відсутності спірного рухомого майна у зазначеній квартирі, де проживає сім`я. Також не спростовував та не надав докази, що зазначене спірне рухоме майно не підлягає з певних підстав визнанню спільним сумісним, а також що сума вартості цього спірного майна заявлена позивачем не відповідає дійсності на час вирішення справи по суті. По позовним вимогам третіх осіб звернувся з заявою про застосування строків позовної давності. Пояснив, що Розпорядження органу місцевого самоврядування, яким було наданий дозвіл на продаж часток його дітей не встановлював його обов`язок надати дітям взамін частки в іншій квартирі. На час продажу квартири з частками права власності дітей відповідачу не належала на праві власності будь-яка інша квартира, тому він не міг брати на себе зобов`язання щодо поновлення майнових прав дітей в іншій квартирі. Відповідачі Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, яка є відповідачем за позовом третіх осіб, позовні вимоги також не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, справу розглядати без їх участі. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Судом було встановлено наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.08.1988 року по 12.07.2018 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року по справі № 522/14180/17, яке не оскаржувалося, шлюб між подружжям розірвано. В період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя [PERSON] за спільні сумісні кошти в інтересах їх сім`ї придбали речі побутового вжитку, а саме: м`який куток (шкіряний) вартістю 17000 грн.; кухонні меблі вартістю 41000 грн.; 2 (дві) вбудовані шафи вартістю по 14000 грн. кожна; кухонний стіл в комплекті з диванчиком вартістю 16800 грн.; журнальний стіл вартістю 3000 грн.; холодильник марки «VESTFROST» вартістю 6000 грн.; панель смаження марки «ARISTON» вартістю 9000 грн.; індукційна духова шафа «ARISTON» вартістю 8000 грн.; телевізор «SAMSUNG» вартістю 2800 грн. Загалом ринкова вартість вище перелічених речей за оцінкою позивачки [PERSON] становить 131 600 грн. Суд враховує, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами ані обставини набуття зазначеного рухомого майна під час шлюбу, ані його вартість на яку послалася позивач, як на підставу поділення в натурі в рівних частинах. З твердження позивача, зазначені речі знаходяться в квартирі [ADDRESS] , що також не спростовував відповідач. Вказана обставина підтверджена актом складеним сусідами від 09.03.2021 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , 1989 року народження та [PERSON] , 1999 року народження. Вся сім`я зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з квітня 2003 року. Матеріалами справи також підтверджене і не спростоване сторонами, що до проживання у зазначені квартирі вся сім`я проживала та кожен з членів сім`ї був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 55,6 кв. м, житловою - 29,1 кв. м. належало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному, тобто по ј її частині, що підтверджене Свідоцтвом про право власності на житло від 27 липня 2002 року, виданого КЕЧ Одеського району на підставі розпорядження №167461 від 27.06.2002 року, зареєстрованого в ОМБТІ 24 вересня 2002 року в реєстровій книзі 461-пр, №2712, стр. 70. 08.10.2002 року батько дітей - відповідач [PERSON] звернувся з Заявою до органу опіки Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради з заявою про надання згоди на відчуження належних його дітям на праві приватної власності часток (по 1\\4) квартири [ADDRESS] . Правонаступником ліквідованої Центральної районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради є Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 484 від 18.09.2006 року «Про внесення змін та доповнень до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 18.06.2003 р. № 377 «Про визнання правонаступниками районних адміністрацій Одеської міської ради». Заява [PERSON] до органу опіки була вмотивовано тим, що його батько [PERSON] мав намір подарувати належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] загальною площею 54,2 кв. м. Також з Заявою з аналогічним змістом зверталася позивач [PERSON] .. Таким чином, суд вбачає, що звернувшись до органу Опіки, позивач та відповідач гарантували те, що права дітей не будуть порушені, а їх права власності будуть поновлені за рахунок виникнення у них права власності саме у зазначеній квартирі в м. Одесі по вул. Леваневського . Суд вказує, що за наслідком дослідження технічних паспортів на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , вбачається що квартири є двокімнатними з рівними площами, а тому за наслідком продажу права власності часток дітей, батьками було заявлене про рівноцінне відновлення їх прав в іншій заявленій квартирі. За наслідком поданих Заяв батьками (позивачем та відповідачем) 08.11.2002 року та 12.12.2002 року Центральна районна адміністрація виконкому Одеської міської ради розглядала заяву [PERSON] щодо житлових та цивільних прав дітей і 12.12.2002 року ухвалила остаточне Розпорядження. 08.11.2002 року Центральна районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради постановила розпорядження №1105 «Про дозвіл на здійснення угоди купівлі - продажу приватизованої квартири гр. [PERSON] », яким розпорядився: «1. Дозволити гр. [PERSON] укласти угоду купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] азом з угодою дарування квартири за адресою: [ADDRESS] від імені неповнолітніх [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] , 1999 року народження, з обов`язковим оформленням договору дарування на ім`я неповнолітніх завищезазначеною адресою; 2. Зобов`язати [PERSON] термін до 01.12.2002 року надати до райадміністрації ксерокопію договору дарування квартири на ім`я неповнолітніх; 3. Відповідальність за порушення чинного законодавства щодо захисту житлових та майнових прав неповнолітніх за невиконання зобов`язання по придбанню вищезазначеного житла покласти на батька неповнолітніх - [PERSON] ; 4. Контроль за виконання цього розпорядження покласти на голову Ради опіки та піклування, керуючу справами райадміністрації О.І. Кудряшову». 12.12.2002 року Центральна районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради постановила розпорядження №1295 «Про дозвіл на здійснення угоди купівлі-продажу приватизованої квартири гр. [PERSON] », яким встановлене що після здійснення угоди продажу діти [PERSON] та [PERSON] будуть мешкати у квартирі [ADDRESS] . З посиленням на положення ст. 78, 145 КпШС України у Розпорядженні визначене: «1. Дозволити гр. [PERSON] укласти угоду купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] від імені неповнолітніх [PERSON] , 1989 року народження, [PERSON] , 1999 року народження з обов`язковим оформленням договору дарування на ім`я неповнолітніх за вище зазначеною адресою. З цього приводу, суд вказує, що за логікою змісту вказаних вище Заяв батьків та змісту даного Розпорядження, «вищезазначеною адресою» є саме квартира по вул. Леваневського , де передбачене мешкання дітей після угоди купівлі-продажу. В пункті 2 зазначене: Вважати втратившим чинність розпорядження №1105 від 08.11.2002 року «Про дозвіл на здійснення угоди купівлі-продажу приватизованої квартири гр. [PERSON] »; П.3. Зобов`язати гр. [PERSON] в термін до 16.01.2003 року надати до райадміністрації копію договору дарування квартири на ім`я неповнолітніх; П.4. Відповідальність за порушення чинного законодавства щодо захисту житлових та майнових прав неповнолітніх та невиконання зобов`язання по придбанню вище зазначеного житла покласти на батька неповнолітніх - [PERSON] ; П.5. Контроль за виконання цього розпорядження покласти на голову Ради опіки та піклування, керуючу справами райадміністрації О.І. Кудряшову». Сторони визнали та не спростовували, що саме на підставі даного Розпорядження була оформлена нотаріально посвідчена угода по продажу квартири [ADDRESS] з частками по 1\\4, які належали неповнолітнім на той час [PERSON] та [PERSON] . Згідно Розпорядження, за наслідком продажу часток неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , їх майнові права були захищені обов`язком покладеним саме на батько - відповідача [PERSON] . Суд звертає увагу, що Розпорядження органу місцевого самоврядування №1295 від 12.12.2002 року не оскаржувалося та не є спірним по справі, у зв`язку дослідження змісту Розпорядження на предмет його правомірності не входить до предмету спору та доказування по справі. 20.06.2003 року [PERSON] уклав зі своїм батьком [PERSON] договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. (р. №1121), відповідно до якого, набув повністю право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 54,2 кв. м, житловою - 29,6 кв. м. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] ніколи не проживав у м. Одесі та не був зареєстрований у квартирі по вул. Леваневського . [INFO] батько відповідача [PERSON] помер. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] до наступного часу є власником квартири [ADDRESS] , відчуження частини квартири на користь дітей не здійснив, а діти відповідача - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі і, нарівні з їх матір`ю [PERSON] є користувачами зазначеної квартири, що свідчить про те, що розпорядження Центральної районної адміністрації відповідачем [PERSON] виконано тільки в частині, а орган місцевого самоврядування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради належного контролю за виконанням розпорядження - не здійснив. При вирішенні спору щодо поділу спільних рухомих речей подружжя суд виходить з наступного. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно з частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 Сімейного кодексу України). Проти поділу спірних речей відповідач [PERSON] заперечував, однак доказів того, що спірне рухоме майно не відноситься до спільного сумісного майна подружжя або свого варіанту поділу речей не надав, свого відношення до вартості майна на якому наполягає позивач не зазначив. Тому суд визнає спірне рухоме майно за переліком позивача - спільним майном подружжя, та встановлює обґрунтованим поділ сумісно нажитих речей у відповідності до вимог Сімейного кодексу та варіанту, запропонованого позивачкою в позовній заяві від 05.12.2020 року про зміну предмету позову. Враховуючи, що кожен з подружжя має право на частку, яка дорівнює Ѕ, то суд вважає за можливе поділити майно, виділивши у власність позивача [PERSON] : м`який куток (шкіряний); кухонний стіл в комплекті з диванчиком; холодильник «VESTFROST»; панель смаження «ARISTON»; вбудовану шафу загальною вартістю 65 800 грн.; а у власність відповідача [PERSON] виділити: кухонні меблі; вбудовану шафу; індукційну духову шафу «ARISTON»; телевізор «SAMSUNG» загальною вартістю 65 800 грн. Щодо обставин заявленого порушення у грудні 2002 року майнових прав дітей - третіх осіб [PERSON] (після шлюбу Узун) Карини Володимирівни та [PERSON] з боку їх батька - відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. На правовідносини сторін розповсюджується дія Конституції України, ЦК УРСР в редакції 1963 року, Закон України «Про власність», Закон України «Про охорону дитинства», Правила опіки та піклування, затверджені Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.06.1999 року за № 387/3680. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України. ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 2 Закону України «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 55 Закону України «Про власність», власник не може бути позбавлений майна. Відповідно до положень ст. п. 2 ч. 2 ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього, цивільні права і обов`язки виникають: 1) з угод, передбачених законом; 2) з адміністративних актів. Відповідно до ст. 6 ЦК УРСР , захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом визнання цих прав. В силу вимог ст.151 ЦК УРСР, одна особа зобов`язана вчинити на користь іншої особи певну дію, як-от: передати майно. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. Враховуючи вимоги ст. 161 ЦК УРСР зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 78 КпШС України станом на грудень 2002 року, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Правила опіки та піклування, затверджені Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.06.1999 року за № 387/3680 передбачали: п. 4.2 «Опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх». Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» станом на грудень 2002 року передбачала, що органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення‚ представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію» (речення третє, четверте абзацу першого пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009. «Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України,

Outcome: partial