Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виноградівської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та виселення, треті особи без самостійних вимог: Державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок Катерина Василівни, Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області, [PERSON], [PERSON]. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] залучені до участі у справі за ухвалою суду (а.с.144 т.1). Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що житловий будинок [ADDRESS], відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.07.2007 року належав у рівних долях по 1/2 частині батьку позивача та її бабусі, матері батька, [PERSON]. Раніше даний будинок належав [PERSON] на підставі: свідоцтва на право на спадщину за законом від 23.09.1963 року в розмірі 1/4 частини будинку, договору купівлі-продажу від 16.10.1963 року в розмірі 1/4 будинку, а в цілому перейшов у власність за рішенням Виноградівського районного суду від 04.09.1990 року. 23.03.2003 року [PERSON] подарувала 1/2 частину житлового будинку своєму сину [PERSON], який був батьком позивача. 26.02.2008 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і все те, що їй буде належати на день смерті і на що згідно із законом матиме право заповіла своєму сину [PERSON]. [INFO] заповідач померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з із згаданого житлового будинку, земельної ділянки та предметів домашнього вжитку. Спадкоємцем першої черги померлої став її син, а позивача батько, [PERSON], який на момент смерті проживав разом з нею, у зв'язку з чим прийняв спадщину, однак спадкові права не оформив, оскільки [INFO] помер. Заповітного розпорядження не оформив. Після його смерті позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою на прийняття спадщини. Нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом їй було відмовлено, з причини необхідності подати правовстановлюючі документи на спірний будинок, оскільки [PERSON] фактично прийняв спадщину, однак не оформив свої спадкові права за заповітом. У зв'язку з чим позивач не в змозі у встановленому законом порядку оформити своє право власності на спадкове майно. Також позивач зазначає про те, що за згодою спадкодавців у частині спірного житлового будинку проживають відповідачі [PERSON], яка є її тіткою, та діти останньої [PERSON], [PERSON]. [PERSON] неналежно користувалась майно бабки та батька позивача, ставилась до них з неповагою, у зв'язку з чим між ними виникли недоброзичливі відносини, батько та бабака звертались до неї з письмовою вимогою звільнити займану частину будинку, яка була проігнорована. Після цього вони звертались до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з будинку, однак у зв'язку зі смерті позивачів провадження у справі було закрито. У грудні 2010 року позивач зверталась до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно. Рішенням суду її позовні вимоги було задоволено. Після вступу рішення в законну силу, право власності було зареєстровано в КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації». За заявою відповідачів рішення суду було скасовано, а справу призначено до нового судового розгляду. У подальшому її позов залишено без розгляду. Позивач зазначає про те, що вона є єдиним спадкоємцем спадкового майна, а саме спірного житлового будинку, а також виражаючи волю батька та бабусі, являючись правонаступником, вважає відповідачів такими, що не мають право на спадкування та втратили право на користування майном. У зв'язку з наведеним просить позов задовольнити, визнати за нею право власності на спірний будинок та виселити відповідачів, які в ньому проживають. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання право власності на частину житлового будинку в порядку спадкування, треті особи без самостійних вимог: Виноградівська міська рада, Комунальне підприємство «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації». Позовні вимоги з урахуванням уточненої заяви обґрунтовують тим, що 23 вересня 1963 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину жилого будинку в [ADDRESS]. Іншу 1/4 частину цього жилого будинку успадкувала [PERSON]. 16.10.1963 року згідно договору купівлі-продажу посвідченого 2-ю Берегівською держнотконторою за реєстром №2155 [PERSON] придбала у [PERSON] 1/4 частину жилого будинку в [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то після укладення договору купівлі-продажу 16.10.1963 року 1/4 частина жилого будинку в [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Інша 1/2 частина цього жилого будинку належала [PERSON] Станом на 16.10.1963 року спірний будинок в цілому мав загальну площу 47,8 кв.м. складався - з однієї жилої кімнати площею 21,5 кв.м. на експлікації позначеної 1-1, кухні площею 15,5 кв.м. на експлікації позначеної 1-4, комори площею 4,10 кв.м. на експлікації позначеної 1-3, прохідної кімнати площею 6,70 кв.м на експлікації позначеної 1-2, що підтверджується планом будинку від 4-15 вересня 1962 року, та описом будинку наведеного в договорі купівлі-продажу від 16.10.1963 року. Згідно рішення народного суду Берегівського району від 27.03.1964 року цей будинок відповідно до ст. 115 ЦК України було реально поділено на 2 квартири і право спільної часткової власності на будинок було припинено. За цим рішенням, позивачам [PERSON] та [PERSON] було виділено квартиру №1, яка складалася з жилої кімнати на плані 4-15 вересня 1962 року позначеної 1-1 загальною площею 21,50 кв.м. та перехідної кімнати площею 8,40 кв.м., всього загальною площею 29.90 кв.м., а відповідачам [PERSON] та [PERSON] було виділено квартиру №2, яка складалася з жилої кімнати на плані 4-15 вересня 1962 року позначеної 1-4 загальною площею 15,5 кв.м. (після ремонту 14,9 кв.м.) та перехідної кімнати площею 2,40 кв.м., всього загальною площею 17,30 кв.м. Зазначене підтверджується відомістю обмірів площі домоволодіння зробленого Виноградівським БТІ 1964 року. [PERSON] в 1966 році свою квартиру розібрала, а будівельні матеріали використала для будівництва будинку по [ADDRESS]. Зазначені фактичні обставини встановлені рішенням Виноградівського райсуду від 04.09.1990 року по справі №2-359/1990. Через розбір сім'єю [PERSON] своєї квартири, яка була під одним дахом з квартирою [PERSON] та [PERSON], їх квартира прийшла в непридатний до використання стан, зруйнувався дах, половина якого була розібрана, а з будинку фактично залишилися стіни лише однієї жилої кімнати площею 21,5 кв.м. Через фактичне знищення майна - право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яке вони набули на підставі рішення народного суду Берегівського району від 27.03.1964 року - було припинено. На підставі рішення виконкому Виноградівської ради народних депутатів №99 від 28.04.1965 року [PERSON] разом з [PERSON] повністю перебудували зазначений будинок і його загальна площа стала 89,05 кв.м. Рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих було визнано право особистої власності на домоволодіння в [ADDRESS] за [PERSON] і зобов'язано Виноградівський міськкомунгосп видати їй свідоцтво про право особистої власності. При цьому при прийнятті цього рішення виконком Виноградівської міськради керувався п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року, згідно якої - в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Разом з тим, забудовнику на підставі вищезазначеного рішення виконкому Виноградівської міськради не було видано свідоцтво про право власності на новий будинок та не відбулася його реєстрація в БТІ, через що, в реєстраційні дані Виноградівського БТІ не були внесені відповідні зміни, що випливали з створення нового майна - жилого будинку в [ADDRESS] площею 89,05 кв.м., що було підтверджено рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих. [INFO] [PERSON] помирає не залишивши заповіту. Спадкове майно складалося з половини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], на який належним чином не було оформлено право власності, але яким він разом з дружиною [PERSON] володів на праві спільної сумісної власності, оскільки набув його в період зареєстрованого з нею шлюбу. Спадкоємцями першої черги згідно ст. 529 ЦК України (редакція 1963 року) були рідні діти спадкоємця та його дружина, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON] Жоден з спадкоємців першої черги в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку не звертався. Це було зумовлено тим, що спадкодавець [PERSON], ще при житті всім дітям, які проживали окремо, надав грошову компенсацію в розмірі 2 000,00 (дві тисячі) рублів, з тією умовою, що будинок по [ADDRESS] залишається наймолодшому сину [PERSON], який постійно разом з своєю сім»єю (позивачами по справі) та з спадкодавцем проживав в цьому будинку і вів разом з ним спільне господарство. Про таку волю спадкодавця було відомо всім його дітям та дружині [PERSON] [PERSON] прийняв спадщину згідно ст.549 ЦК України (редакція 1963 року), оскільки на момент смерті спадкодавця постійно проживав разом з ним і після його смерті вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто успадкував 1/2 частину жилого будинку в [ADDRESS], однак не оформив свої спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів на майно. Рішенням Виноградівського райсуду від 04.09.1990 року по справі №2-359/1990 вже після смерті [PERSON], за [PERSON], дружиною померлого, було визнано право власності на 1/2 частину цього жилого будинку. При цьому предметом даної судової справи не було спадкування 1/2 частини будинку, спадщина на яку відкрилася після смерті [PERSON] В подальшому цю 1/2 частину будинку, вона подарувала своєму сину [PERSON], згідно договору дарування від 22.03.2003 року, який повернувся жити в цей будинок у 1993 році, після розлучення зі своєю дружиною. Згідно заповіту посвідченого 26.02.2008 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстром №728 [PERSON] все майно яке буде належати їй на день смерті заповіла своєму сину [PERSON] [INFO]. [INFO] [PERSON] помирає. [INFO] помирає призначений заповітом [PERSON] - спадкоємець [PERSON] не встигнувши її прийняти. 25.10.2011 року єдиний спадкоємець [PERSON] його дочка [PERSON], яка спадкує відповідно до ст.1276 ЦК України в порядку спадкової трансмісії подала до суду позов до позивачів за даним позовом та Виноградівської міської ради про визнання за нею права власності на майно - житловий будинок в [ADDRESS] та виселення позивачів за даним позовом. Право спільної сумісної власності могло виникнути виключно на підставі Закону або договору. Зокрема, на підставі ст.125 Кодексу про сім»ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану УСРР 1929 року або ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР 1969 року. Рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих на підставі п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року було визнано право особистої власності на домоволодіння в [ADDRESS] за [PERSON] і зобов'язано Виноградівський міськкомунгосп видати їй свідоцтво про право особистої власності. При цьому, згідно п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року (далі Інструкція) - в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Разом з тим, [PERSON] з незалежних від неї причин - свідоцтво на право власності згідно рішення №124 від 18.05.1970 року Виноградівським міськкомунгоспом видано не було. Відповідно до п.16 додатку №1 Інструкції - свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів - було правовстановлюючим документом на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. В результаті відсутності контролю за виконанням своїх рішень підпорядкованими підрозділами Виноградівської міської ради в Виноградівському БТІ до сьогоднішнього дня існують неправдиві відомості про власників домоволодіння в [ADDRESS] та підстави їх набуття. Зокрема не було внесено змін про припинення права спільної часткової власності на будинок в зв'язку з його реальним поділом згідно рішення народного суду Берегівського району від 27.03.1964 року та не було реалізовано рішення №124 від 18.05.1970 року. Відсутність правильного обліку в Виноградівському БТІ призводило до видачі неправдивих довідок, що провокували судові позови (наприклад справка - характеристика №35 від 01.08.1989 року, що жилий будинок рахується в 1/2 частині за [PERSON], а інша за [PERSON]) яка в подальшому визнана недійсною рішенням Виноградівського райсуду від 04.09.1990 року по справі №2-359/1990. Таким чином, рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих держава визнала право власності за [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] площею 89.05 кв.м., але не видала правовстановлюючий документ на це домоволодіння на підставі даного рішення. Оскільки [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 16.01.1945 року, що підтверджується витягом державного реєстру актів цивільного стану від 30.07.2013 року №00012526310 то домоволодіння [ADDRESS] площею 89.05 кв.м. - належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР 1969 року. [INFO] [PERSON] помирає не залишивши заповіту. Ст.28 Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР 1969 року визнається рівність часток подружжя в майні, яке є спільною сумісною власністю. В результаті смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги згідно ст. 529 ЦК України (редакція 1963 року) були рідні діти спадкоємця та його дружина, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON] Жоден з спадкоємців першої черги в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку не звертався. Це було зумовлено тим, що спадкодавець [PERSON], ще при житті всім 5 дітям, які проживали окремо, надав грошову компенсацію в розмірі 2 000,00 (дві тисячі) рублів, а будинок по [ADDRESS] залишається наймолодшому сину [PERSON], з яким [PERSON] та [PERSON] залишалися проживати на старість і який, постійно, разом з своєю сім»єю (Позивачами по справі), проживав в цьому будинку і вів разом з ним спільне господарство. Про таку волю спадкодавця було відомо всім його дітям та дружині [PERSON] і вони при житті [PERSON] визнавали, що він після смерті батьків є спадкоємцем всього будинку. [PERSON] прийняв спадщину згідно ст.549 ЦК України (редакція 1963 року), оскільки на момент смерті спадкодавця постійно проживав разом з ним і після його смерті вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто успадкував 25/100 частин жилого будинку в [ADDRESS], однак не оформив свої спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів на майно. Інші 25/100 частин жилого будинку в [ADDRESS] успадкувала [PERSON], яка також на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом з ним. [INFO] [PERSON] помирає не залишивши заповіту і після його смерті відкривається спадщина на 12,5/100 цього домоволодіння. Спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 року) є дружина - [PERSON], син - [PERSON] [INFO] та дочка - [PERSON] [INFO]. Після смерті свого батька та чоловіка позивачі фактично продовжувала проживати в будинку [ADDRESS]. Право власності на спадкове майно у зв'язку з тим, що не було правовстановлюючих документів на майно та в зв'язку з тим що двоє з них були неповнолітніми та не володіли інформацією про необхідність її оформлення, ними офіційно оформлено не було. [INFO] [PERSON] помирає призначивши спадкоємцем [PERSON] згідно заповіту посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 26.02.2008 року за реєстром№728. Відповідно до ст.1241 ЦК України право на обов'язкову частку мають непрацездатні діти спадкодавця [PERSON]. та [PERSON], а також частку яку спадкує [PERSON] за заповітом. Заявами у Виноградівську держнотконтору від 11.06.2010 року особи які мали право на обов'язкову частку [PERSON] та [PERSON] відмовились від своєї частки у спадщині на користь двох з позивачів [PERSON] та [PERSON] З наведених підстав позивачі просять заявлені вимоги задовольнити. Вказані позови ухвалою суду від 04.10.2013 року об'єднані в одне провадження (т. 1 а.с.185). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги просили задовольнити. У задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили відмовити за безпідставністю їх позову та пропуску строку позовної давності на звернення до суду. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON], який також представляє інтереси [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги [PERSON] просили задовольнити частково, а заявлені ними вимоги задовольнити повністю. Представники Виноградівської міської ради та КП «Виноградівське бюро технічної інвентаризації», державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок Катерина Василівни, представник відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області, [PERSON], [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засіданні не з»явились. Поряд з цим [PERSON] та [PERSON] були допитані в судовому засіданні 27.11.2013 року в якості свідків. [PERSON] пояснила, що спірний будинок побудований у 1966 році [PERSON] та [PERSON], за час перебування у шлюбі останніми. [PERSON] у 1980-х роках зібрав всіх своїх дітей та надав їм гроші, як компенсацію за будинок, оскільки будинок повинен був залишитись [PERSON] На час смерті [PERSON] з ним постійно проживав його син [PERSON] зі своєю сім'єю. Син померлого [PERSON] на той час проживав у іншому місці. [PERSON] у будинок батьків перейшов жити після розлучення зі своєю жінкою. Коли [PERSON] у 2001 році помер, відносини його дружини з дітьми між [PERSON] погіршились, оскільки останній зловживав алкоголем та часто провокував сварки. Про договір дарування, яким [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину спірного житлового будинку дізналися у нотаріальній конторі після смерті дарувальника. За життя [PERSON] дійсно зверталась до суду з позовами до відповідачів. На подання таких позовів [PERSON] налаштовував її син [PERSON] [PERSON] пояснив, що він допомагав будувати спірний будинок з фундаменти до даху. У 1968 році пішов служити до лав Радянської армії. Після з 1971 по 1976 роки проживав у спірному будинку. [PERSON], який був його батьком, за життя, зібрав всіх своїх дітей, та дав їм по 2000 радянських рублів, кожному, окрім [PERSON], як компенсацію за те, що вони не будуть претендувати на батьківську хату, оскільки будинок після його смерті повинен залишитися [PERSON] [PERSON] на час смерті батька проживав в [ADDRESS]. Після смерті батька у будинку залишились проживати дружина померлого - [PERSON], їхній син [PERSON] зі своєю сім'єю. Вони разом жили добре, до того часу як у будинок прийшов жити [PERSON]. Після смерті [PERSON] будинок поділений усно між [PERSON] та [PERSON] Між ними було визначено, яку частину будинку будуть використовувати [PERSON] зі своїми дітьми та [PERSON] з сином [PERSON] На даний час [PERSON] зі своїми дітьми використовує ту частину будинку, яка поділена. Також були в судовому засіданні були допитані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] пояснив, що спірний будинок побудований у 1966 році. [PERSON] приблизно у 1985-1986 роках зібрав всю родину та дав кожній своїй дитині, окрім [PERSON], по 2000 радянських рублів, як компенсацію за те, що вони не будуть претендувати на будинок, оскільки будинок повинен залишитися [PERSON] На цій розмові були присутні батько та матір позивача [PERSON]. [PERSON] до 1993-1994 років проживав в м. Виноградів по вул. Матросова. Після прийшов жити у спірний будинок до своєї матері. На початку 2000 років між [PERSON] та її сином [PERSON] будинок розділено, зроблено два окремі входи. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною [PERSON]. З чоловіком вона проживала у спірному будинку з 1971 по 1976 роки. Коли помер [PERSON] на час його смерті з ним проживали дружина, [PERSON], син [PERSON] зі своєю сім'єю. Син померлого [PERSON] на той час жив по [ADDRESS], у батьківський будинок прийшов жити у 1993-1994 роках, оскільки розлучився. Після цього будинок між ними був поділений. Після смерті [PERSON], тобто після 2001 року, у будинку почалися сварки. Свідок [PERSON] пояснила, що її будинок знаходиться поруч з спірним будинком в якому вона проживає з 1966 року. [PERSON] зі своїм чоловіком проводили газ, купували котел. Коли помер [PERSON], [PERSON] перекрив [PERSON] з дітьми воду, перегородився від них стіною. Характеризує [PERSON] негативно, який свою доньку не признавав, як і вона його. На час смерті [PERSON] син померлого [PERSON] з ним не проживав. Останній прийшов жити у батьківський будинок приблизно у 1993 році. Відносини між [PERSON], [PERSON] з невісткою [PERSON] були дуже добрі, до часу поки у будинок не прийшов жити [PERSON], а після смерті [PERSON] стали ще гірше. [PERSON], як свідок пояснила, що 07.03.1987 року вона перейшла жити у спірний будинок. На той час там проживали батьки її чоловіка [PERSON] та [PERSON] Відносини у них склалися добрі. Після смерті [PERSON] у будинок приблизно наприкінці 1992 року прийшов жити [PERSON] У зв'язку з чим відносини в сім'ї змінилися, [PERSON] налаштовував свою матір проти неї. Після смерті її чоловіка [PERSON], будинок у 2002 році був поділений між [PERSON] та нею з дітьми. Проте, що [PERSON] подарувала частину житлового будинку своєму сину [PERSON] вона дізналась у нотаріальні конторі у вересні-жовтні 2010 року. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 23 вересня 1963 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину жилого будинку в [ADDRESS] (а.с.6 т.2). 16.10.1963 року згідно договору купівлі-продажу посвідченого 2-ю Берегівською держнотконторою за реєстром №2155 [PERSON] придбала у [PERSON] 1/4 частину жилого будинку в [ADDRESS] (а.с.7-9 т.2). [PERSON] знаходилась в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], у зв'язку з чим після укладення договору купівлі-продажу 16.10.1963 року 1/4 частина жилого будинку в [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності (а.с.10 т.2). Інша 1/2 частина цього жилого будинку належала [PERSON] (а.с.12-13 т.2). Станом на 16.10.1963 року спірний будинок в цілому мав загальну площу 47,8 кв.м. складався - з однієї жилої кімнати площею 21,5 кв.м. на експлікації позначеної 1-1, кухні площею 15,5 кв.м. на експлікації позначеної 1-4, комори площею 4,10 кв.м. на експлікації позначеної 1-3, прохідної кімнати площею 6,70 кв.м на експлікації позначеної 1-2, що підтверджується планом будинку від 4-15 вересня 1962 року, та описом будинку наведеного в договорі купівлі-продажу від 16.10.1963 року (а.с.9,11 т.2). Згідно рішення народного суду Берегівського району від 27.03.1964 року цей будинок відповідно до ст. 115 ЦК України було реально поділено на 2 квартири і право спільної часткової власності на будинок було припинено (а.с.12-13 т.2). За цим рішенням, позивачам [PERSON] та [PERSON] було виділено квартиру №1, яка складалася з жилої кімнати на плані 4-15 вересня 1962 року позначеної 1-1 загальною площею 21,50 кв.м. та перехідної кімнати площею 8,40 кв.м., всього загальною площею 29.90 кв.м., а відповідачам [PERSON] та [PERSON] було виділено квартиру №2, яка складалася з жилої кімнати на плані 4-15 вересня 1962 року позначеної 1-4 загальною площею 15,5 кв.м. (після ремонту 14,9 кв.м.) та перехідної кімнати площею 2,40 кв.м., всього загальною площею 17,30 кв.м. Зазначене підтверджується відомістю обмірів площі домоволодіння зробленого Виноградівським БТІ 1964 року (а.с.11 т.2). [PERSON] в 1966 році свою квартиру розібрала, а будівельні матеріали використала для будівництва будинку по [ADDRESS]. Зазначені фактичні обставини встановлені рішенням Виноградівського райсуду від 04.09.1990 року по справі №2-359/1990 (а.с.15-17 т.2). Через розбір сім'єю [PERSON] своєї квартири, яка була під одним дахом з квартирою [PERSON] та [PERSON], їх квартира прийшла в непридатний до використання стан, зруйнувався дах, половина якого була розібрана, а з будинку фактично залишилися стіни лише однієї жилої кімнати площею 21,5 кв.м. Через фактичне знищення майна - право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], яке вони набули на підставі рішення народного суду Берегівського району від 27.03.1964 року - було припинено. На підставі рішення виконкому Виноградівської ради народних депутатів №99 від 28.04.1965 року [PERSON] разом з [PERSON] повністю перебудували зазначений будинок і його загальна площа стала 89,05 кв.м. (а.с.19,20 т.2). Рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих було визнано право особистої власності на домоволодіння в [ADDRESS] за [PERSON] і зобов'язано Виноградівський міськомунгосп видати їй свідоцтво про право особистої власності (а.с.21 т.2). При цьому при прийнятті цього рішення виконком Виноградівської міськради керувався п.27 Інструкції МКГ УРСР «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31.01.1966 року, згідно якої - в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Разом з тим, забудовнику на підставі вищезазначеного рішення виконкому Виноградівської міськради не було видано свідоцтво про право власності на новий будинок та не відбулася його реєстрація в БТІ, через що, в реєстраційні дані Виноградівського БТІ не були внесені відповідні зміни, що випливали з створення нового майна - жилого будинку в [ADDRESS] площею 89,05 кв.м., що було підтверджено рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих. Відповідно до п.16 додатку №1 Інструкції - свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів - було правовстановлюючим документом на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Судом встановлено, що рішенням №124 від 18.05.1970 року виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих держава визнала право власності за [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] площею 89.05 кв.м., але не видала правовстановлюючий документ на це домоволодіння на підставі даного рішення. [INFO] [PERSON] помирає не залишивши заповіту (а.с.22 т.2). Спадкове майно складалося з 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], на який належним чином не було оформлено право власності, але яким він разом з дружиною [PERSON] володів на праві спільної сумісної власності, оскільки набув його в період зареєстрованого з нею шлюбу. Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР 1969 року - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Ст. 112 ЦК УРСР (1963 року) визнавала спільну сумісну власність - як один з правових режимів приватної власності в якій розмір частки права власності в спільній речі заздалегідь не визначений. Право спільної сумісної власності могло виникнути виключно на підставі Закону або договору. Зокрема, на підставі ст.22 Кодексу про шлюб та сім»ю УРСР 1969 року. Спадкоємцями першої черги згідно ст. 529 ЦК України (редакція 1963 року) були рідні діти спадкоємця та його дружина, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON] Жоден з спадкоємців першої черги в нотаріальну контору з заявами про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку не звертався. Вказані обставинами сторонами не оспорюються. Така бездіяльність спадкоємців зумовлена була тим, як стверджено в судовому засіданні свідками, що спадкодавець [PERSON], ще при житті всім дітям, які проживали окремо, надав грошову компенсацію в розмірі 2 000,00 (дві тисячі) рублів, з тією умовою, що будинок по [ADDRESS] залишається наймолодшому сину [PERSON], який постійно разом з своєю сім»єю та зі спадкодавцем проживав в цьому будинку і вів разом з ним спільне господарство. Судом встановлено з пояснень сторін, показів свідків, які узгоджуються з документальними доказами про зареєстроване місце проживання членів сім'ї [PERSON], зокрема його дружини [PERSON] та доньки [PERSON], про те, що [PERSON] прийняв спадщину за своїм батьком згідно ст.549 ЦК України (редакція 1963 року), оскільки на момент смерті спадкодавця постійно проживав разом з ним і після його смерті вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто успадкував 25/100 частин жилого будинку в [ADDRESS], однак не оформив свої спадкові права у нотаріальні конторі (а.с.43 т.1). Інші 25/100 частин жилого будинку в [ADDRESS] успадкувала [PERSON], яка також на момент смерті спадкодавця постійно проживала разом з ним. При цьому, як визнано в судовому засіданні [PERSON] та її представником [PERSON], [PERSON] на час смерті свого батька з ним не проживав, спадщину після його смерті не прийняв. Рішенням Виноградівського райсуду від 04.09.1990 року по справі №2-359/1990 вже після смерті [PERSON], за [PERSON], дружиною померлого, було визнано право власності на 1/2 частину цього жилого будинку (а.с.15-17 т.2). При цьому, як вбачається з обставин, встановлених у цьому рішенні предметом спору не було спадкування 1/2 частини будинку, спадщина на яку відкрилася після смерті [PERSON] В подальшому цю 1/2 частину будинку [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON], згідно договору дарування від 22.03.2003 року, який повернувся жити в цей будинок у 1993 році, після розлучення зі своєю дружиною (а.с.18-19 т.1). [INFO] [PERSON] помирає не залишивши заповіту і після його смерті відкривається спадщина на 25/100 частин цього домоволодіння, яке спадкодавцем прийнято за життя після смерті свого батька, однак не оформлено у встановленому законом порядку (а.с.29 т.2). Спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 року) є дружина - [PERSON], син - [PERSON] [INFO] та дочка - [PERSON] [INFO], які після смерті свого батька та чоловіка фактично продовжували проживати в частині будинку площею 53,68 кв.м., з урахуванням здійсненого розподілу між співвласниками [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS], у зв'язку з чим вони фактично вступили у володіння спадковим майном відповідно до норм ст.548, п. 1 ст. 549 ЦК України (1963 p.). Встановлені судом обставини слідують з показань свідків допитаних в судовому засіданні, пояснень сторін та документальних доказів, які сторонами не оспорюються. Право власності на спадкове майно у зв'язку з тим, що не було правовстановлюючих документів на майно та в зв'язку з тим що двоє з них були неповнолітніми ними офіційно оформлено не було. А відтак [PERSON], [PERSON], [PERSON] успадкували кожен по 8,3/100 частин жилого будинку на підставі ст.548, п.і ст. 549 ЦК України (1963 p.). При цьому, як встановлено в судовому засіданні мати померлого [PERSON] обов'язкову частку у спадковому майні не успадкувала, оскільки на час смерті спадкодавця разом з ним не проживала, будинок між нею та спадкодавцем за життя останнього був поділений, з яким вона спільним побутом, взаємними правами та обов'язками пов'язана не була, із заявою на прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. [INFO] [PERSON] помирає призначивши спадкоємцем [PERSON] згідно заповіту посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 26.02.2008 року за реєстром№728 (а.с.20,22 т.1). Спадкове майно складається з 25/100 частин жилого будинку в [ADDRESS]. Відповідно до ст.1241 ЦК України право на обов'язкову частку мають непрацездатні діти спадкодавця [PERSON]. та [PERSON], які протягом строку встановленого для прийняття спадщини відмовились від прийняття спадщини на користь [PERSON] та [PERSON], відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України (а.с.152,153,154 т. 1). Оскільки на момент відкриття спадщини було 4-ро спадкоємців першої черги - діти [PERSON] - [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то розмір обов'язкової частки становитиме: 25/100:4х? = 3,125/100, де 25/100 - розмір всієї спадщини; 4 - кількість спадкоємців першої черги за законом; ? - половина спадщини за законом; 3,1/100 - розмір обов'язкової частки. Таким чином, частка спадкоємця [PERSON] призначеного заповітом або його правонаступника за мінусом двох обов'язкових часток становить: 25/100 - 3,1/100 - 3,1/100 = 18,8/100. [PERSON] [INFO] помер, не оформивши у встановленому законом порядку спадщини на спадкове майно за заповітом [PERSON] (а.с.23 т.1). Єдиним спадкоємцем першої черги [PERSON] є його донька [PERSON], яка у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою на прийняття спадщини після смерті свого батька (а.с.26 т1.). Однак її права нотаріусом не визнається з підстав неподання спадкоємцем правовстановлюючих документів (а.с.25,26 т.1). За встановлених обставин, [PERSON] після смерті свого батька успадкувала 1/2 частину спірного житлового будинку, яка належала спадкодавцю на підставі договору дарування житлового будинку та 18,8/100 частин, яка перейшла до спадкодавця за заповітом (а.с.23,24,25,26 т.1). Поряд з цим, [PERSON], після смерті свого чоловіка [PERSON] спадкує 8,3/100 частини спірного будинку, [PERSON] та [PERSON] отримали кожен також по 8,3/100 частин спірного будинку та по 3,1/100 частин будинку, як обов'язкову частку, яка до них перейшла внаслідок відмови від такої на їх користь спадкоємцями [PERSON]. Вирішуючи заявлену [PERSON], [PERSON], [PERSON] про витребування з володіння [PERSON] на їх користь 12,5/100 частин, 50/100 частин якого [PERSON] набув згідно договору дарування від 22.03.2003 року, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що така вимога задоволенню не підлягає. Так, 22.03.2003 року [PERSON] подарувала ? частину жилого будинку в [ADDRESS] [PERSON] Зазначена частина жилого будинку належала їй на підставі рішення Виноградівського райсуду по справі №2-359/90 від 04.09.1990 року. Відповідно до норм ч.1 ст. 48 ЦК України (1963 року) недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Обставини, які б вказували на те, що при укладенні договору дарування частини спірного будинку повинні були враховуватись інтереси неповнолітніх, судом не встановлені. Згідно ч. 1 ст. 50 Закону України „Про власність" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), власник має право вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. ст. 144,145 ЦК України (1963 року) в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виключно власник вправі витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Нормами ст. 145 ЦК України (1963 року) передбачено, що якщо майно набуто безоплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник вправі витребувати майно від особи у всіх випадках. Зважаючи на викладене, вимога про витребування 12,5/100 частин жилого будинку за адресою [ADDRESS] у правонаступника [PERSON] [PERSON] задоволенню не підлягає. Вирішуючи поставлене перед судом представником позивача за первісним позовом питання про застосування до заявлених відповідачами вимог строку позовної давності, суд виходить з наступних обґрунтувань. Відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З урахуванням вказаних вимог закону та тієї обставини, що [PERSON], на час смерті свого чоловіка [PERSON] проживала разом з ним та фактично вступила у володіння спадковим майном, незважаючи на відсутність письмового звернення до нотаріальної контори, вчинила дії, що свідчать про прийняття нею спадщини, передбачені ст. 549 ЦК УРСР, прохання представника позивача за первісним позовом про застосування до вимог [PERSON] строку позовної давності є безпідставним. Також є безпідставним таке прохання представника позивача за первісним позовом і до вимог [PERSON], [PERSON], які на час смерті спадкодавця [PERSON] були неповнолітніми, та прийняли спадщину за ним, а отже прийнята спадщина визнається належною їм, як спадкоємцям з моменту відкриття спадщини, відповідно до вказаної норми Закону, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Крім цього, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину також по 3,1/100 частин спірного будинку, як обов'язкову частку, яка до них перейшла внаслідок відмови від такої на їх користь спадкоємцями [PERSON]. За встановлених обставин строк позовної давності на виниклі між сторонами правовідносини застосуванню не підлягає, а позови сторін підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розмірі задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позов [PERSON] та позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають до часткового задоволення, судові витрати із сторін не стягуються.

Outcome: partial