Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про позбавлення батьківських прав. Свій позов позивачка мотивувала тим, що в квітні 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] від цього шлюбу народилася дитина [PERSON] . 05.06.2007 року між позивачем та відповідачем вищевказаний шлюб розірваний. Дитина [PERSON] проживає із позивачем і перебуває на її утриманні. Спору відносно місця проживання дитини [PERSON] між Позивачем і Відповідачем нема і ніколи не було. Для дитини забезпечені належні умови для проживання, виховання, фізичного та духовного розвитку. Дитина добре вчиться, займається танцями, вивченням іноземних мов. Хоч Відповідач є батьком дитини [PERSON], проте участі у вихованні та утриманні не приймає, з дитиною не спілкується, життям дитини не цікавиться. 14.12.2006 року Ужгородським міськрайонним судом винесене рішення у справі № 2ц-4478/06 за позовом Позивача до Відповідача про стягнення аліментів. 16.04.2015 року Ужгородським міськрайонним судом винесено рішення у справі № 308/2358/15-ц за позовом Позивача до Відповідача про збільшення аліментів до 1500 грн. на утримання дитини [PERSON]. Проте Відповідачем не виконуються вищевказані рішення судів та не сплачуються аліменти на утримання дитини . В подальшому державними виконавцем вживалися заходи щодо виконання рішень Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2006 року та 16.04.2015 року, проте вони не принесли результату, оскільки [PERSON] злісно ухиляється від сплати аліментів. Позивачка неодноразово зверталася до [PERSON] щодо сплати аліментів на утримання дитини та погашення їх заборгованості. Проте її звернення не принесли результати. Тобто , на даний час відповідач не підтримує з сім"єю ніякого зв'язку. Згідно ст. 164 ч. 1 п. 2 СК ухилення від виховання дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. У судовому засіданні позивачка та представник позивача позов підтримали та просили суд такий задовільнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечив. Заслухавши позицію учасників процесу, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення, з наступних підстав. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Так, в судовому засіданні встановлено, що в квітні 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] від цього шлюбу народилася дитина [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER]. 05.06.2007 року між сторонами вищевказаний шлюб розірваний, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER]. У зв'язку із розірванням шлюбу позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». 10.12.2009 року, у зв'язку із одруженням, позивачем змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. Після розірвання вказаного шлюбу позивач залишила за собою прізвище «[PERSON]», що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER]. 19.04.2017 року, у зв'язку із одруженням, позивачка змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. Дитина [PERSON] проживає із мамою - позивачем і перебуває на її утриманні, що підтверджується Довідкою про склад сім'ї № 754 від 01.06.2017 року. Спору відносно місця проживання дитини [PERSON] між Позивачем і Відповідачем нема і ніколи не було. Для дитини забезпечені належні умови для проживання, виховання, фізичного та духовного розвитку. Дитина добре вчиться, займається танцями, вивченням іноземних мов. Хоч Відповідач є батьком дитини [PERSON], проте участі у вихованні та утриманні не приймає, з дитиною не спілкується, життям дитини не цікавиться. 14.12.2006 року Ужгородським міськрайонним судом винесене рішення у справі № 2ц-4478/06 за позовом Позивача до Відповідача про стягнення аліментів, яким суд стягнув з Відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 170 грн., що підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.12.2006 року. 26.12.2006 року Ужгородським міськрайонним судом видано виконавчий лист від 14.12.2006 року, щодо виконання вищевказаного рішення суду. Вказаний виконавчий лист подано до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби для виконання, а Ужгородським міським відділом ДВС відкрите виконавче провадження. 16.04.2015 року Ужгородським міськрайонним судом винесено рішення у справі № 308/2358/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] до Відповідача про збільшення аліментів до 1500 грн. на утримання дитини [PERSON], що підтверджується рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.04.2015 року. Після отримання виконавчого листа, він був виданий до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби для виконання, а Ужгородським міським відділом ДВС відкрите виконавче провадження. Проте [PERSON] не виконуються вищевказані рішення судів та не сплачуються аліменти на утримання дитини [PERSON] В результаті несплати аліментів виникла заборгованість у розмірі 55.455,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах Відділу ДВС Ужгородського МУЮ від 01.06.2017 року. В подальшому державними виконавцем вживалися заходи щодо виконання рішень Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2006 року та 16.04.2015 року, проте вони не принесли результату, оскільки [PERSON] злісно ухиляється від сплати аліментів. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці…». Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її психічний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання одного з них окремо від дитини, не впливає на об'єм їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов'язків. Ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини є підставою передбаченою ч. 2 ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи в сукупності вищевикладені фактичні обставини, положення закону, виходячи з інтересів дитини, приймаючи до уваги поведінку батька неповнолітнього, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про те, що в суді належними та допустимими доказами доведено, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не виявляє інтересів до її внутрішнього світу, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини , що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Вказані фактори в своїй сукупності суд розцінює, як ухилення [PERSON] від виховання дочки та нехтування своїми батьківськими обов'язками. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає що з боку [PERSON] мала місце винна поведінка, яка проявилась в свідомому ухиленні ним від виконання своїх батьківських обов'язків. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості , зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно п.1 ч.1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо його виховання. Разом з тим, слід роз'яснити [PERSON] що згідно ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Outcome: approved