Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 13 січня 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 17 жовтня 2013 року на мітингу біля будівлі виконавчого комітету Олександрійської міської ради, за адресою [ADDRESS] відповідач у своєму виступі перед громадянами обізвав його «паталогическим вором», фактично звинувативши у скоєнні злочину чи злочинів, що не відповідає дійсності та принижує його особисті честь, гідність та ділову репутацію, спричинивши моральну шкоду. Позивач в судове засідання не з"явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, його представник при розгляді справи після скасування заочного рішення, просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Моральну шкоду, завдану відповідачем, оцінює в розмірі 50 000 грн. Інтереси позивача в суді представляв адвокат [PERSON] Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, письмових заяв чи клопотань до суду від нього не надійшло. Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату розгляду справи в суді. В судовому засіданні представник відповідача заперечує проти позовних вимог, стверджує, що на тому мітингу відповідач дійсно виступав, однак мова ішла про іншу особу із таким же прізвищем, а не про позивача. Відповідачем були висловлені оціночні судження, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Інтереси відповідача в суді представляв адвокат [PERSON] Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію. Згідно ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За змістом ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу висловлення своєї думки. За текстом цієї статті це право включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію про ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками та відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову підставу, надавши докази недостовірності поширеної інформації та той факт, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 13, 15, 16, 19, 20, 22, 269-277, 280, 297, 299 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Позивач обрав способом захисту - відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань її, самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушено, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. За загальним правилом відповідно до вимог ст.ст. 276, 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї, або членів її сім'ї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Відповідно до вимог ст.ст. 280, 297 ЦК України фізична особа, особисте немайнове право якої порушене, має право на відшкодування майнової або моральної шкоди. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї репутації та може звернутись до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 19 вказаної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Суд приймає до уваги, що позивач у справі звернувся до суду як фізична особа, він обраний міським головою, у місті є відомою особою, у зв'язку з чим повинен бути готовим до наявності критики його особистої поведінки та висловлювань, може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконує свої функції, при цьому не повинен мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача у справі 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та понесені ним судові витрати в розмірі сплаченого судового збору, оскільки 17 жовтня 2013 року на мітингу перед мирним зібранням громадян біля будівлі виконавчого комітету Олександрійської міської ради, за адресою [ADDRESS] відповідач у своїй промові обізвав [PERSON] «паталогическим вором», фактично звинувативши у скоєнні злочину чи злочинів, що не відповідає дійсності та принижує його особисті честь, гідність та ділову репутацію, спричинивши при цьому моральну шкоду. Суд приймає до уваги, що того дня було здійснено відео та звукозапис виступаючих на мітингу, зокрема і виступ [PERSON], які надані позивачем до суду. Суд, переглянувши відеозапис виступу відповідача, оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, вважає доведеним, що відповідач у своєму виступі 17 жовтня 2013 року перед громадянами обізвав саме [PERSON] - позивача у справі «паталогическим вором», чим у принизливій, брутальній формі публічно розповсюдив не об'єктивну і не достовірну інформацію, перевищивши межі допустимої критики, чим принизив гідність, честь позивача. Суд дійшов висновку, що поведінка відповідача на мітингу була неправильною, тим більше, що відповідач на той час був депутатом Верховної Ради України. Висловлювання відповідача [PERSON], про [PERSON] як про «паталогического вора», є фактичними твердженнями, та не є судженням з точки зору сприймання відповідачем подій із застосуванням мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація не є оціночним судженням, носить вкрай негативний характер відносно позивача, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Тобто, в даному випадку образливе висловлювання прозвучало не від громадськості (пересічних громадян, жителів м. Олександрія ), а з боку депутата Верховної Ради України. Суд приймає до уваги пояснення представника позивача, що відповідач, допускаючи такі висловлювання на мітингу 17 жовтня 2013 року, не звертався до правоохоронних органів із відповідною заявою чи з відповідним депутатським зверненням ні раніше, ні згодом. З огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем у виступі на мітингу було висловлено свою думку в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача. Суд погоджується із думкою представника позивача, що вказана інформація є неправдивою, тобто такою, що підлягає спростуванню також з огляду на те, що недостовірна інформація не знайшла свого підтвердження. Суд не приймає до уваги та не погоджується із доводами представника відповідача, що висловлювання відповідача стосувались іншої особи, оскільки він не міг пояснити чому відповідач не спілкувався із позивачем та не з'ясував свої стосунки з ним, не повідомив, що на мітингу він у своєму виступі говорив про іншу особу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, що саме відповідачем про позивача було поширено не оціночні судження, а недостовірну інформацію в принизливій та непристойній формі. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача в сумі 50 000 грн., то в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки до суду позивачем не надані докази чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань він оцінює моральну шкоду саме в таких розмірах, позивач не вказує в чому саме полягають його моральні страждання, які він оцінює в сумі 50 000 грн. За змістом ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Суд приймає до уваги, що позивачу дійсно було завдано моральні страждання, однак до суду не надані докази, що він потребує додаткових заходів для організації свого життя. Враховуючи характер, обсяг і тривалість душевних, моральних та психічних страждань, що позивач зазнав, ступінь вини відповідача, поведінку відповідача та поведінку позивача на мітингу 17 жовтня 2013 року, матеріальне становище і відповідача і позивача, суд частково погоджується із доводами позивача та виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, оцінює його моральні страждання саме в сумі 5 000 грн., що адекватно відображає перенесені ним моральні страждання, враховуючи, що саме образливе висловлювання відповідача призвело до моральних страждань. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути судовий збір на користь позивача. Враховуючи викладенні обставини та

Outcome: partial