Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

[PERSON] , звернулась до суду з позовомдо Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості (Центральний апарат), в якому просить визнати факт дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності [PERSON] з боку Київського обласного центру зайнятості; солідарно стягнути з Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на користь позивача завдану майнову шкоду у розмірі 75711,04 грн; солідарно стягнути з Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в наслідок дій та бездіяльності Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості, який є правонаступником Державної служби зайнятості (Центральний апарат) на робочому місці позивача відбулась дискримінація останньої, як інваліда в наслідок чого було порушено положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», в наслідок чого позивачу була завдана матеріальна та моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню. На думку позивача дискримінація з боку відповідачів полягає у тому, що не облаштували робоче місце позивачу, як для особи з інвалідністю відповідно до її потреб, постійного цькування позивача з боку співробітників та керівництва Київського обласного центру зайнятості з приводу неприязності до особи з інвалідністю. Керівництву Київського обласного центру зайнятості було достеменно відомо, що в сім`ї позивача відсутні інші особи, які б мали самостійний заробіток. Позивач проходила спеціалізовану нейроофтальмологічну медико-соціальну експертну комісію, за результатами якої їй була призначена Індивідуальна програма реабілітації №944 для розуміння якої було надано роз`яснення МСЕК № 31/15 від 25.07.2017 року, які були надані керівництву відповідача. Таку ж комісію вона проходила в 2018 році, за результатами якої була призначена Індивідуальна програма реабілітації №665 від 24.05.2018 року. Щодо вказаної Індивідуальної програми реабілітації отримали на запит адвоката роз`яснення №47/15 від 18.07.2018 року. В даних роз`ясненнях зазначено, що позивач потребує трудової реабілітації у відповідно створених умовах. Беручи до уваги те, що позивач, враховуючи її групу інвалідності та висновки МСЕК, є особою, яка була працевлаштована до відповідача як особа з інвалідністю за квотою, то вважає, що дії та бездіяльність відповідачів напряму свідчать про дискримінацію позивача, як особу з інвалідністю. 10 червня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження в справі та проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 15 липня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про продовження розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 26 липня 2019 року відповідач Київський обласний центр зайнятості направила на адресу суду відзив на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що відповідач категорично заперечує та не погоджується з заявленими вимогами позивача, вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Так, відповідач наголошує, що з боку відповідача відсутні порушення вимог законодавства про працю осіб з інвалідністю, ніякої дискримінації по відношенню до позивача з боку керівництва та працівників Київського ОЦЗ не вчинялось, навпаки відповідач облаштував робоче місце позивача відповідно до спеціалізованих вимог МСЕК індивідуальної програми реабілітації інваліда № 944 від 07.07.2013 року. На підтвердження обставин викладених у відзиві відповідачем було надано письмові докази. 27 липня 2019 року відповідач Державна служба зайнятості направила на адресу суду відзив на позовну заяву, зі змісту яких вбачається, що відповідач категорично заперечує та не погоджується з заявленими вимогами позивача, вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, на підтвердження чого було надано письмові докази. 06 вересня 2019 року (вх.№56281/1) позивач [PERSON] подала до суду заяву про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В. 09 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою передано заяву позивача [PERSON] датовану 06 вересня 2019 року (зареєстрована в канцелярії суду 06 вересня 2019 року за вх.№56281/1) про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В., яка подана в межах розгляду цивільної справи №755/7916/19, для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зупинено. 11 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Савлук Т.В. Розгляд справи за позовом [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, проводити в тому ж складі суду. 13 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі та призначено до розгляду. 25 вересня 2019 року (вх.№60456) позивач [PERSON] подала до суду заяву про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості про встановлення фактів дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності та стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди, - зупинено. Передано заяву позивача [PERSON] датовану 06 вересня 2019 року (зареєстрована в канцелярії суду 25 вересня 2019 року вх.№60456) про відвід головуючого у справі судді Савлук Т.В., яка подана в межах розгляду цивільної справи №755/7916/19-ц, для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. 02 жовтня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва, відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Савлук Т.В. 18 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відновлено провадження у цивільній справі. 22 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяв позивача [PERSON] від 11 вересня 2019 року (вх.№ 57299/1) та від 16 вересня 2019 року (вх.№58085/1) про залучення до участі у справі у якості співвідповідача - Міністерство соціальної політики України. 22 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою заяву про зміну підстав позову та збільшення розміру позовних вимог, яка подана позивачем [PERSON] датована 11 вересня 2019 року (вх.№57298/1), - повернуто позивачу. 22 жовтня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою допущено процесуальне правонаступництво відповідача по справі - Державну службу зайнятості (Центральний апарат) на його правонаступника - Державний центр зайнятості, в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 25 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою зупинено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі за позовом № 755/14564/18 за позовом [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, яка перебуває в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва. 25 вересня 2020 року Київським апеляційним судом постановлено ухвалу, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Савлук Т.В. від 25 листопада 2019 року у м. Києві. 13 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відновлено провадження у цивільній справі. 02 грудня 2020 року відповідачем Київським обласним центром зайнятості направлено до додаткові пояснення з приводу заявлених вимог. 08 лютого 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви представника позивача - Попович П.Б. про зупинення провадження у цивільній справі, подане до суду 08 лютого 2021 року, зареєстроване за вх.№9393. 16 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про поновлення строку для подання заяви про виклик свідків. 21 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі, подане до суду 14 квітня 2021 року, зареєстроване за вх.№26168/1. 03 серпня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі, подане до суду 18 червня 2021 року за вх.№42009. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та на підставі долучених до справи документів. Представник відповідача Державної служби зайнятості в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві, крім того зазначив, що позивачем безпідставно звинувачено відповідачів у дискримінації та безпідставно заявлена вимога про спричинену моральну та матеріальну шкоду. Представник відповідача Київського обласного центру зайнятості в судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві та поясненнях, крім того зазначив, що заявлені позовні вимоги спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами, а саме Актом обстеження робочого місця позивача, проведеними перевірками звернень позивача стосовно не відповідності її робочого місця особливим вимогам, які передбачені індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Таким чином, вислухавши учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] є інвалідом І групи, загальне захворювання по зору, відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , Серія [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 21 вересня 2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] працювала у Київському ОЦЗ з 16.03.2015 року на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості. Згідно наказу №418-к від 27.08.2018 року [PERSON] звільнено з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості 27.08.2018 року у зв`язку із змінами в організації і праці, п.1 ст.40 КЗпП України, наказано виплатити [PERSON] вихідну грошову допомогу відповідно до ст.44 КЗпП України; виплатити компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки. Підставою даного наказу зазначено Наказ №186-к від 26.04.2018 року «Про зміни в організації виробництва і праці в Київському обласному центрі зайнятості», попередження про зміни в організації виробництва і праці. Стосовно позовної вимоги про визнання факту дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності щодо [PERSON] з боку Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості, позивач посилається на те, що під час перебування у трудових відносинах, керівництвом Київського ОЦЗ не було облаштоване її робоче місце відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда, на підтвердження чого було надано неодноразові письмові звернення [PERSON] на адресу керівництва Київського ОЦЗ та Державної служби зайнятості з приводу не належного облаштування її робочого місця, а саме відсутність необхідного технічного забезпечення робочого місця. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України та іншими законодавчими актами. Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності людей з інвалідністю в Україні», з метою реалізації творчих і виробничих здібностей людей з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону праці», підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників. Крім того, у відповідності до положень ст.1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», робоче місце особи з інвалідністю - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової дальності на підприємствах, в установах і організаціях. Тобто це звичайне робоче місце, яке нічим не відрізняється від робочого місця працівника, який виконує роботи на аналогічній ділянці. Спеціальне робоче місце особи з інвалідністю - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо. Тобто, це робоче місце, спеціально адаптоване під особу з інвалідністю за допомогою спеціального технічного обладнання, пристосувань і пристроїв. Необхідність працевлаштування особи з інвалідністю на спеціалізоване робоче місце встановлюється висновками та індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю, що складаються МСЕК. Якщо в документах МСЕК не зазначається необхідність створення спеціалізованого робочого місця для особи з інвалідністю, то вона може бути працевлаштована на звичайне робоче місце. Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, по інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда. Види і обсяги необхідного соціального захисту інваліда надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами, установами, організаціями. Аналогічні приписи встановлені і в Закону України «Про охорону праці». Робоче місце інваліда вважається створеним, якщо воно відповідає встановленим вимогам та атестоване спеціальною комісією за участю представників МСЕК, органу державного нагляду за охороною праці, громадських організацій інвалідів і введене в дію шляхом влаштування на нього інваліда. При цьому робочим місцем інваліда може бути: 1) звичайне робоче місце, якщо за умовами праці та з урахуванням фізичних можливостей інваліда воно може бути використано для його працевлаштування; 2) робоче місце інваліда - не місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях (Закон України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06.10.2005 N 2961-IV). Обов`язок власника встановити на прохання працівника-інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень, створити пільгові умови праці передбачена в статті 172 КЗпП України, а також випливає з частини третьої ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», якщо індивідуальною програмою реабілітації інваліда передбачена необхідність надання йому відповідних пільгових умов. З наданих до справи документів встановлено та не оспорено сторонами, що [PERSON] при прийнятті на роботу надала Київському ОЦЗ Довідку до акту МСЕК (дата огляду 12.07.2013 року, огляд повторний), за висновком МСЕК про умови та характер праці: може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах, згідно набутої професії. Потребує сторонньої допомоги. Індивідуальна програма реабілітації інваліда №944, дата заповнення 09.07.2013 року, складена для [PERSON] спеціалізованою МСЕК, надана при прийнятті на роботу, враховує лише професійно-технічну освіту, професію - медсестра. Оскільки [PERSON] займала посаду провідного юрисконсульта у Київському ОЦЗ, та враховуючи надані вищезазначені медичні документи, Київський ОЦЗ направляв [PERSON] лист від 23.08.2017 року про необхідність звернутися до спеціалізованої МСЕК, та лист від 18.08.2017 року до Київського міського центру медико-соціальної експертизи з проханням повідомити чи підлягає застосуванню висновок, що в довідці МСЕК. Відповідно до листа від 02.10.2017 року Спеціалізованої нейроофтальмологічної МСЕК останні повідомили Київський обласний центр зайнятості з приводу трудових рекомендацій інваліда першої групи по зору [PERSON] , те, що згідно чинного законодавства про МСЕК «робота у відповідно створених умовах» передбачає роботу за фахом або іншу роботу з ненормованим робочим днем, зі скороченим обсягом роботи, з індивідуальними нормами виробітку, в разі потреби, з додатковими перервами та виключенням протипоказаних за станом здоров`я чинників, зокрема, зорового навантаження, також можлива праця в домашніх умовах. Для внесення коригуючих змін у програму реабілітації інваліда чи видачі нової програми, хворій необхідно звернутися у лікувально- профілактичний заклад для оформлення необхідних документів. Листом від 13.11.2017 року Київський ОЦЗ просив Київський міський центр медико- соціальної експертизи надати ґрунтовні роз`яснення щодо можливості подальшої роботи [PERSON] на посаді провідного юрисконсульта, враховуючи обов`язки посади провідного юрисконсульта, складену в 2013 році індивідуальну програму реабілітації для [PERSON] . Відповідно на даний лист від 30.11.2017 року повідомлено Київський ОЦЗ про те, що [PERSON] оглянута в 2013 році спеціалізованою нейроофтальмологічною МСЕК, яка визнала її інвалідом І групи від загального захворювання по зору довічно, враховуючи надану посадову інструкцію, вважають, що вона не може працювати на посаді провідного юрисконсульта, оскільки не може працювати з оргтехнікою та комп`ютером, представляти інтереси організації в суді і потребує сторонньої допомоги. Для визначення трудових рекомендацій на теперішній час, її потреби в реабілітації, технічних засобах та сторонній допомозі, хворій необхідно звернутись на лікарсько-консультативну комісію для оформлення пакету документів на МСЕК (з метою корегування ІПР інваліда). Після цих дій МСЕК розгляне порушене питання. Київським ОЦЗ було повідомлено [PERSON] листом від 27.12.2017 року про необхідність звернутися до лікарсько-консультативної комісії для оформлення пакету документів на МСЕК з метою корегування індивідуальної програми реабілітації інваліда. 15.06.2018 року [PERSON] подала до Відділу по роботі з персоналом копію нової Індивідуальній програмі реабілітації інваліда від 24.05.2018 №665, згідно до якої в графі «Трудова реабілітація» [PERSON] , як і в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 944 від 09.07.2013 може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах згідно набутої професії. Робоче місце [PERSON] було визначено Київським ОЦЗ з урахуванням наданої індивідуальної програми реабілітації інваліда від 09.07.2013 року звичайне (в документах МСЕК не було вимоги створення спеціального робочого місця). [PERSON] виділено окремий кабінет на першому поверсі, облаштований меблями, засобами зв`язку, комп`ютерною технікою, програма для озвучування інформації. Нова Індивідуальна програма реабілітації інваліда [PERSON] №665 від 24.05.2018 року, складена вдруге, з зазначенням посади - юрист, в графі «трудова реабілітація» вказано - може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах згідно набутої професії. Аналогічне зазначено і в ІПР інваліда [PERSON] №944 від 09.07.2013 року, яка надавалася позивачем при її працевлаштуванні до відповідача - Київському ОЦЗ. Висловлюючи заперечення проти позову, які викладені у відзиві на позов Київський ОЦЗ звертає увагу суду на те, що [PERSON] надала Київському ОЦЗ довідку до акту огляду МСЕК (Серія 10ААА № 810650) від 12.07.2013року. Відповідно до зазначеної Довідки МСЕК, [PERSON] може пристосована до роботи у відповідно створених умовах, згідно до набутої професії, потребує сторонньої допомоги. При цьому в даній довідці МСЕК нічого не зазначено щодо встановлення Позивачці неповного робочого дня або гнучкого режиму робочого часу. Крім того, складена для Позивачки спеціалізованою МСЕК ІПР інваліда № 944 від 09.07.2013 року, яка подана до Київського ОЦЗ під час прийняття на роботу, враховує лише її професійно - технічну освіту та набуту професію - медсестра, в той час як [PERSON] , займала посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського ОЦЗ. Також, за зверненням [PERSON] , Головним управлінням Держпраці у Київській області проведено перевірку Київського ОЦЗ відносно обладнання робочого місця Позивачки, за результатами якого складено Акт №10-225/1254, згідно до якого порушень не виявлено, та встановлено, що Київським ОЦЗ було створено всі умови для комфортної та ефективної роботи [PERSON] . На першому поверсі виділено окремий кабінет, робоче місце облаштоване сучасною оргтехнікою, меблями та засобами зв`язку. Також в кабінеті є холодильник, чайник, обігрівач, телефон, кондиціонер. Кабінет облаштовано металопластиковим вікном, яке відчиняється провітрювання та жалюзями. Мережі централізованого опалення, постачання та каналізації адмінбудівлі знаходяться у робочому стані, робоче місце [PERSON] організоване у відповідності до «Вимог щодо безпеки захисту здоров`я працівників під час роботи з екранними пристроями», затверджених наказом Міністерства соціальної політики від 14.02.2018 №207, має площу 18,4 кв.м, висоту 2,5 м. Освітлення природне і штучне (люмінесцентні їй). Вентиляція: природня (режим «провітрювання» - через вікно), штучна в кабінеті встановлено кондиціонер, який у своєму режимі має вентиляцію повітря. Підлога рівна, не слизька. Робоче місце розташоване відносно вікна так, природне освітлення падає збоку зліва. Приміщення оснащене комп`ютерною технікою, а саме монітором «Samsung F1920 18.5», системним блоком, принтером лазерним з двостороннім друком, сканером HP, програмою озвучення інформації NVDA для осіб з інвалідністю порушення зору з переносними колонками для її прослуховування, додатково навушниками. Актом Головного управління Держпраці в Київській області від 29.11.2017 року 10-225/1254 встановлено, що [PERSON] призначено на посаду провідного Юрисконсульта юридичного відділу Київського обласного центру зайнятості 16.03.2015 року згідно наказу №117-к від 12.03.2015 року. З посадовою Інструкцією провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського масного центру зайнятості гр. [PERSON] ознайомлена 16.03.2015 року під підпис. В індивідуальній програмі реабілітації №944 та в довідці до акту огляду МСЕК №810650, які були представлені Київському обласному центру зайнятості Підоляк Г.П. у графі висновок про умови та характер праці зазначено: може бути пристосована до роботи у відповідно створених умовах згідно набутої професії, Потребує сторонньої допомоги. В Індивідуальній програмі реабілітації інваліда №944 та в довідці до акту огляду МСЕК №810650 не зазначено: про необхідність створення роботодавцем для [PERSON] спеціального робочого місця, тому порушення чинного законодавства Київським ОЦЗ не виявлено. Згідно зі ст. 172 Кодексу законів про працю України, особі з інвалідністю за бажанням або за вимогами індивідуальної програми реабілітації можуть встановлюватися режим роботи на умовах неповного робочого дня (неповного робочого тижня) та пільгові умови праці. У разі, якщо у рекомендаціях МСЕК зазначено, що особа з інвалідністю може працювати за своєю посадою на умовах скороченого робочого дня, роботодавець на прохання працівника зобов`язаний встановити йому неповний робочий час на основі ст. 172 КЗпП. Для цього працівник подає заяву про встановлення неповного робочого часу, а роботодавець видає відповідний наказ. Разом з тим, листом Київського обласного центру зайнятості від 23.08.2017 року №2367/09/9-17 Київським ОЦЗ не заперечує щодо розгляду можливості переведення [PERSON] на умови гнучкого графіку роботи з оплатою праці пропорційною відпрацьованому часу згідно до ст.56 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Однак Позивачем не подавалась заява про переведення на робочий графік з відповідною оплатою згідно до ст.56 КЗпП України. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що позивач не надала достатніх та переконливих доказів того, що відповідачем - Київським ОЦЗ не було належним чином облаштоване її робоче місце відповідно до вимог встановлених Індивідуальною програмою реабілітації інваліда. Згідно з частинами 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Заборона дискримінації гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, відповідно до ст. 14 якої «користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою». При цьому Протокол №12 до Конвенції, ратифікований Україною 09.02.2006, розширює сферу дії заборони дискримінації на будь-яке право, що гарантується національним законодавством, навіть якщо таке право не передбачене Конвенцією. Статтею 1 цього Протоколу передбачено, що «здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження, або за іншою ознакою». Частиною 1 ст. 21 Хартії основних прав Європейського Союзу від 07.12.2000 встановлено заборону дискримінації будь-якого виду, зокрема, за ознаками статі, раси, кольору шкіри, етнічного чи соціального походження, генетичних характеристик, мови, релігії, політичних або інших поглядів, приналежності до національної меншини, майнового стану, походження, обмеженої працездатності, віку або сексуальної орієнтації. Пунктом 12 Директиви Європейського Союзу від 27.11.2000 № 2000/78/ЄС щодо встановлення загальних рамок для рівного поводження у сфері трудових відносин та зайнятості передбачено заборону прямої або непрямої дискримінації на основі релігії або віросповідання, інвалідності, віку або сексуальної орієнтації в сферах, охоплених цією Директивою. Відповідно до ст. 2 Конвенції про права осіб з інвалідністю, дискримінація за ознакою інвалідності" означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні. Відповідні гарантії рівності закріплено також в ст. 2-1 КЗпП України, якою встановлено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Поняття дискримінації міститься у пункті другому статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Так, під дискримінацією слід розуміти ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. При цьому, у ч. 1 ст. 5 вказаного Закону визначено такі форми дискримінації: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск. За змістом зазначене поняття майже тотожне поняттю «утиску» вже визначеному статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»), дія якого поширюється на трудові відносини (стаття 5 цього Закону). Згідно чинного законодавства основним інструментом захисту і доведення факту дискримінації, зокрема у сфері трудових правовідносин, залишається суд, а обов`язок доказування залишається за постраждалим. Згідно частини 2 статті 81 ЦПК України, у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Серед фактів дискримінації позивач зазначає наступне: непристосоване робоче місце, відповідно до її потреб, цькування з боку керівництва та працівників Київського ОЦЗ на ґрунті того, що позивач є особою з інвалідністю, однак зазначене не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та не обґрунтовані позивачем та його представниками належними доказами, як того вимагає ст. 77 ЦПК України. В даному випадку саме на позивача покладено процесуальний обов`язок наведення фактичних даних, які підтверджують, що дискримінація мала місце. Наведені позивачем дії та рішення відповідачів за відсутності фактичних даних про невідповідність переконань позивача таким з боку Київського ОЦЗ, Державної служби зайнятості, самі по собі (тобто, їх існування) не можуть вважатися дискримінаційними, оскільки виходячи із наведеного визначення для віднесення тих чи інших дій до дискримінаційних, необхідна наявність певної ознаки (тобто, конкретного переконання), внаслідок якої позивач зазначає обмеження у своїх правах, зокрема в сфері праці, у порівнянні із іншими співробітниками. Отже, факту порушення трудового законодавства щодо позивача судом не встановлено, позивачем не доведено фактів дискримінації щодо неї, як до особи з інвалідністю, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частині визнання факту дискримінації у сфері праці за ознакою інвалідності [PERSON] з боку Київського обласного центру зайнятості. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення з Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості, як солідарних боржників, на користь позивача майнової шкоди у розмірі 75711,04 грн та моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, а всього у загальному розмірі 175711,04 грн, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 3 Трудового кодексу України, забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Не вважаються дискримінацією у сфері праці передбачені цим Кодексом та законами обмеження прав і можливостей або надання переваг працівникам залежно від певних видів робіт, які стосуються віку, рівня освіти, стану здоров`я, статі, інших відповідних обставин, а також необхідності посиленого соціального та правового захисту деяких категорій осіб. Законами і статутами господарських товариств (крім акціонерних), виробничих кооперативів, фермерських господарств, громадських організацій можуть встановлюватися переваги для їх засновників (учасників) і членів при наданні роботи, переведенні на іншу роботу та залишенні на роботі у разі вивільнення. Особи, які вважають, що вони зазнали дискримінації у сфері праці, мають право звернутися до суду із заявою про відновлення порушених прав, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до ст 15 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», особа має право на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих їй унаслідок дискримінації. Порядок відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди визначається Цивільним кодексом України та іншими законами. За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до аналізу загальних підстав відповідальності за завдану майнову шкоду в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань, закріплених в частині 1 ст.1166 ЦК України, можливо зробити висновок про те, що вказана правова норма містить правило про загальний (генеральний) делікт, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, повинна бути відшкодована особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення), яке поділяється на такі складові: 1) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв`язок між двома першими елементами, г) вина завдавача шкоди. І лише доведеність сукупності вказаних вище елементів настання деліктної відповідальності може бути правовою підставою для відшкодування шкоди. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Порушення майнових та особистих немайнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової шкоди). Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає лише у випадках, передбачених законом або договором. Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 Цивільного кодексу України. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв`язку та вина завдавана. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Як роз`яснено у п.5 та п.17-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Таким чином, однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони. Тобто, протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитками, що виникли у потерпілої особи, - наслідком протиправної поведінки заподіювача. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-168цс13 та у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2019 року у справі № 61-19780св18, зроблено висновок по застосуванню статті 1190 ЦК України та вказано, що зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем Враховуючи вище зазначене, надавши належну оцінку правовідносинам, які винекли між сторонами спору, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав у задоволенні вимог в частині стягнення з Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості, як солідарних боржників, на користь позивача майнової шкоди у розмірі 75711,04 грн та моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, а всього у загальному розмірі 175711,04 грн, оскільки позивачем не доведено, які саме дії або бездіяльність з боку Київського обласного центру зайнятості та Державної служби зайнятості по відношенню до [PERSON] призвели до спричинення останній матеріальної та моральної шкоди, не підтверджено протиправну поведінку (дії чи бездіяльність) відповідачів, як суб`єктів публічно-правових відносин, враховуючи їх правовий статус та межі повноважень визначених спеціальним законодавством, яке регулює їх діяльність. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Київського обласного центру зайнятості, Державної служби зайнятості про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи ту обставину, що позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed