Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позов мотивовано тим, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 травня 2017 року по справі № 130/545/17 з мене, [PERSON] - ([INFO], мешканця [INFO], працівника Центру надання адміністративних послуг Жмеринської міської ради, ідентифікаційний номер [NUMBER]) на користь [PERSON] ([INFO], мешканки [INFO], ідентифікаційний номер 34601 13584) аліменти на її утримання в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 14.03.2017 року до досягнення сином [PERSON], [INFO], трирічного віку, тобто до 14.02.2018 року, та аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу ), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.03.2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 14.02.2033 року. На момент винесення судом вказаного вище рішення позивач працював на посаді адміністратора Центру надання адміністративних послуг Жмеринської міської ради. Відповідно до розпорядження « Про звільнення [PERSON]В.» від 30 травня 2017 р. № 51-рк [PERSON] звільнено з посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг Жмеринської міської ради 31 травня 2017 року за угодою сторін, даний факт також підтверджується записом в трудовій, книжці. Після звільнення позивач ніде не працює, адже не можу знайти постійну офіційну роботу, періодично працюю у різних людей та підприємців на виконанні разових робіт, як то збирання сільськогосподарської продукції, підсобним робітником, де часто із позивачем розраховуються продуктами харчування, дані доходи носять мінливий, короткочасний та нерегулярний характер. Наразі позивач знаходиться в скрутному матеріальному становищі, так як наявний факт - відсутність постійної роботи та стабільного заробітку, в результаті чого виключається можливість сплачувати аліменти в розмірі встановлених судовим рішенням від 26 травня 2017 року. Тим більше відповідачка є більш фінансово забезпеченою, що підтверджується рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 26 травня 2017 року, де встановлено факт, що [PERSON] отримує державну допомогу при народженні дитини в розмірі 860 грн. та працює педагогом - організатором НВК «[PERSON] ст. - гімназія», де отримує заробітну плату в розмірі 3200 грн. Так як відсутня вказівка про застереження оспорюваних аліментів на утримання дружини, зокрема, не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки застосування такого обмеження можливе тільки щодо аліментів на утримання неповнолітньої дитини, тому з позивача слід стягувати та позивач спроможний сплачувати на утримання [PERSON] в розмірі 100 грн. щомісячно до досягнення сином, [PERSON] трирічного віку. Просить змінити розмір стягуваних аліментів та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 100 гривень, починаючи з 14.03.2017року до досягнення сином [PERSON]. [INFO], трирічного віку, тобто до 14.02.2018 року, та аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 750 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14.03.2017 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 14.02.2033 року. В судовому позивач та його представник позовні вимоги підтримали за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 травня 2017 року задоволено частково мій позов до [PERSON] про стягнення аліментів. Суд вирішив стягнути з [PERSON], [INFO], на мою користь аліменти на моє утримання в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 14.03.2017 року до досягнення сином, [PERSON] трирічного віку та аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини заробітку починаючи з 14.03.2017 року до досягнення сином повноліття, а також судовий збір (а.с.9-10). Частиною 3\~ст. 61 ЦПК України\~визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини»\~в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до\~ст. 51 ч.2 Конституції України\~та ст. 180 СК України\~- батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Статтею 141 СК України\~визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом\~ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вищевказана позиція висловлена у пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно ч.3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини,\~стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей,\~непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно 4.2 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Отже, виходячи з вищевикладеного, на батьків покладається в рівних частках права та обовязки щодо виховання та утримання дитини, а тому [PERSON] має утримувати половину витрат повязаних з утриманням їх сина. З записів зроблених в трудовій книжці позивача встановлено, що [PERSON] з 31.05.2017року звільнений з посади адміністратора Центру надання адміністративних послуг Жмеринської міської ради за угодою сторін (а.с.7). Однак, як вбачається із поштового переказу від 05.07.2017року [PERSON] 05.07.2017року переказав [PERSON] аліменти за березень, квітень, травень 2017 року в розмірі 1863,00грн., будучи не працевлаштованим. Відповідач на даний час не працевлаштована, оскільки знаходиться в декретній відпустці по догляду за сином, аліменти є єдиним її доходом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] самостійно, власними силами здійснює матеріальне забезпечення дитини, доглядає та виховує сина та виконує всі інші батьківські обовязки. Щодо батька дитини, то він є працездатною особою, офіційно не працює, однак жодної матеріальної та фізичної допомоги по утриманню дитини не надає. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішення суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків разом з яким проживає дитина. Згідно чинної редакції ч. 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитина. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не можу бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] постійно проживає із відповідачем, яка ні письмової ні усної згоди, на отримання аліментів у твердій грошовій сумі не надавала. Відповідно до ст. 84 СК України дружина з якою проживає дитина має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища. Враховуючи те, що відповідач не працює, знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною, єдине джерело доходу відповідач є аліменти, та враховуючи те, що відсутність коштів та постійної роботи не є підставою для зміни розміру аліментів чи звільнення від їх сплати, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного, згідно ст.ст. 84, 141, 180, 181, 182, 184 СК України, Конвенції ООН «Про права дитини», Конституції України,

Outcome: dismissed