Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс» про стягнення грошових коштів, в обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. В період часу з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року він працював начальником служби безпеки та охорони ТОВ «ВО«Індустріал-Сервіс». Керівництво даного підприємства в особі генерального директора Кривченка В. П . та директора Чабаненка Д.Ю. використовувало його працю без укладеного трудового договору та не виплатило за вказаний період заробітну плату, відповідно до складеного особисто позивачем розрахунку в сумі 64 580 грн. 61 коп. У зв`язку з чим відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства, гарантовані ст.ст.43, 45, 46 Конституції України. Вказує, що робота без належного оформлення трудових відносин підтверджується трудовою книжкою, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України № 16909/11-02-029 від 06 вересня 2016 року. Він покладені на нього обов`язки виконував в повному обсязі, про що свідчать долучені до позовної заяви докази. Розміри нарахованої заробітної плати підтверджуються наступними документами: службовою запискою від 25 червня 2014 року та довідкою від 05 квітня 2015 року. При цьому, зазначає, що відповідачем частина заробітної плати була виплачена, однак, не в повному обсязі, про що свідчать відомості з державної фіскальної служби України та довідка з АТКБ «Приватбанк». Крім цього, вказує, що відповідачем в період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року, у відповідності до ст.95 КЗпП України, ст.33 ЗУ «Про оплату праці» та ст.2 ЗУ «Про індексація грошових доходів населення», не сплачено індексацію в сумі 225 грн. 87 коп. Також вважає, що з відповідача підлягає стягненню середня заробітна плата в розмірі 54 298 грн. 00 коп. та 4 851 грн. 21 коп. компенсації за всі невикористані відпустки. В обґрунтування даних вимог посилається на ст.ст.47, 83, ч.6 ст.235, ст.116 КЗпП України. Таким чином, крім стягнення вищевказаних сум, просить суд стягнути середній заробіток, індексацію середнього заробітку та компенсацію втрати частини заробітної плати шляхом остаточного визначення суми або скорегувати ці суми на день фактичного розрахунку або винесення рішення. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Крім цього, було роз`яснено, що позивач у п`ятиденний строк з дня вручення відзиву має право на подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (а.с.33-34). 07 травня 2020 року від представника ТОВ ВО «Індустріал-Сервіс», в порядку ст.178 ЦПК України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову, посилаючись на наступні обставини. В період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року [PERSON] працював в ТОВ ВО «Індустріал-Сервіс» на посаді начальника служби безпеки та охорони без оформлення трудових відносин, про що свідчить службова записка від 25 червня 2014 року та 26 травня 2016 року, трудова книжка, лист № 319 від 06 серпня 2015 року, лист № 650 від 04 грудня 2015 року, наказ № 18 від 08 квітня 2016 року. Відповідно до наказу № 14-кН від 22 квітня 2013 року, з метою контролю та збереження майна підприємства, порядку та безпеки працівників та відвідувачів, відповідно до штатного розпису, ТОВ ВО «Індустріал-Сервіс» було введено посаду начальника служби безпеки з посадовим окладом 3 000 грн. 00 коп. Згідно наказу № 15-кН від 26 квітня 2013 року на посаду начальника служби безпеки ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було призначено [PERSON] (на підставі заяви [PERSON] ). Також, 26 квітня 2013 року між ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, яким встановлені обов`язки сторін, режим праці та порядок її оплати, зміни істотних умов праці, відсторонення від роботи, дисциплінарні стягнення, відповідальність сторін та порядок припинення трудового договору. Як вбачається із наказу № 30-кН від 31 березня 2015 року, [PERSON] було звільнено з посади начальника служби безпеки, згідно ст.38 Кодексу законів про працю України, з ініціативи працівника, на підставі заяви [PERSON] про звільнення від 17 березня 2015 року. Таким чином, [PERSON] працював в ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» у період з 26 квітня 2013 року по 31 березня 2015 року на посаді начальника служби безпеки, на підставі трудового договору, наказу, та звільнився за власним бажанням. З [PERSON] було проведено повний розрахунок, виплачено всю належну йому заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки.03 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 27 березня 2013 року по 31 березня 2015 року (справа № 182/3018/16). При цьому, в задоволенні позову йому було відмовлено, за винятком стягнення моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. Згідно рішення по вищевказаній цивільній справі, були встановлені обставини, що [PERSON] працював в ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» у період з 26 квітня 2013 року по 31 березня 2015 року. Із штатного розпису ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» станом на 01 липня 2013 року, затвердженого наказом № 22-кН від 01 липня 2013 року, та станом на 01 січня 2014 року, затвердженого наказом № 53-кН від 31 грудня 2013 року, вбачається, що заробітна плата за посадою начальника служби безпеки встановлена у розмірі 3 000,00 грн. Заробітна плата [PERSON] за весь час роботи у ТОВ «ВО Індустріал-Сервіс» становила 3 000 грн. 00 коп. і жодних змін заробітної плати, зокрема, підвищень, за цей час не відбувалось. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП, нараховані розрахункові кошти до перевірки у сумі 6 138 грн. 00 коп. сплачені з утриманням податків у сумі 4 937 грн. 41 коп. у період з 01 квітня 2015 року до 13 серпня 2015 року остаточно. За період з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року не була проведена індексація доходів [PERSON] ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» проведена перевірка індексації, яка склала у сумі 2 075 грн. 47 коп. та виплачена [PERSON] 14 березня 2017 року, з утриманням податків у сумі 1 670 грн. 76 коп. У зв`язку з порушенням строків виплати індексації, згідно вимог ст.34 Закону ЗУ «Про оплату праці» та абз 7 п.4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, ч.1 ст.117 КЗпП України, позивачу нарахована компенсація втрати частини заробітної плати за період з 01 квітня 2015 по 28 лютого 2017 року в розмірі 5 422 грн. 87 коп. та виплачена з утриманням податків у сумі 4 365 грн. 41 коп. У зв`язку з виплатою індексації та компенсації за невиплату індексації, нарахований середній заробіток у сумі 12 633 грн. 90 коп. та виплачений з утриманням податків у сумі 10 170 грн. 29 коп. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] були нараховані суми у загальному розмірі 20 132 грн. 24 коп. та сплачені з утриманням всіх необхідних платежів у сумі 16 206 грн. 46 коп. Згідно ч.6 ст.95, ч.1-2 ст.115 КЗПП України, ч.1 ст.21, ст.33 ЗУ «Про оплату праці» індексація у сумі 2 075 грн. 47 коп. була виплачена [PERSON] 14 березня 2017 року, з утриманням податків у сумі 1 670 грн. 76 коп. 14 березня 2017 року. Крім цього, представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень вказує, що між сторонами у період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року відсутній факт трудових відносин. Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередню до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, позивач не звернувся до суду на протязі трьох місяців з заявою для вирішення трудового спору про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору з 01 квітня 2015 року та встановлення періоду такої роботи, або з позовом про незаконне звільнення протягом місяця з 31 березня 2015 року чи протягом місяця з 29 січня 2016 року. Відповідно до вищевикладеного, позивач не звернувся з відповідними позовами до суду протягом трьох місяців та/або місяця, як йому було відомо про його порушене право, тобто позивачем пропущено строк, встановлений КЗпП України на подання відповідних позовів. На даний час позивач звернувся з позовом саме про стягнення коштів та намагається вирішити спір щодо своїх нібито порушених прав, предметом спору яких є вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати. Так, судами встановлено, що заява про звільнення за власним бажанням від 17 березня 2015 року, наказ про звільнення від 31 березня 2015 року, які підписані позивачем 26 квітня 2013 року, тобто, у разі, якщо його трудові права були порушені, то за час роботи [PERSON] без працевлаштування за період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року, позивачу було би відомо про його порушені права та він мав право звернутися до суду з вимогою про встановлення факту працевлаштування до 01 липня 2015 року. Втім, позивач звернувся з позовом до суду 03 червня 2016 року про стягнення невиплачених коштів за період до 31 березня 2015 року. Тобто, під час судового спору у справі № 182/3018/16 позивач навіть не зазначав, що працював без оформлення трудового договору в період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року, а посилався в позові лише на те, що працював без офіційного працевлаштування у період з 27 березня 2013 року по 25 квітня 2013 року, та його заробітна плата складала 7 000 грн. 00 коп., що не було доведено позивачем в суді та в зв`язку з чим відмовлено судом у відповідних позовних вимогах. Також, згідно копії трудової книжки, з 02 листопада 2015 року [PERSON] був прийнятий на посаду начальника відділу охорони ТОВ «Шахта «Свято-Покровська № 3» (основне місце роботи), яка, до речі, на підставі договору оренди, використовувала у своїй господарській діяльності виробничі та адміністративні приміщення ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс», тобто [PERSON] фактично працював у тих же приміщеннях, на тій же території та на схожій посаді, але в іншої юридичної особи. Дані обставини свідчать про те, що позивач і надалі проходив пропускні пункти та знаходився у приміщеннях відповідача. А в період з 02 листопада 2015 року до 29 січня 2016 року, за версією позивача, працював на двох роботах, що дає підстави вважати, що позивач працював не за основним місцем, а за сумісництвом, в зв`язку з чим, відповідно до вимог ЦПК України, на позивача покладається обов`язок довести вказані обставини та надати відповідні докази. Докази щодо розрахунків відповідача з [PERSON] свідчать лише про те, що встановлено судами у справі № 182/3018/16 (згідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП, нараховані розрахункові кошти до перевірки у сумі 6 138 грн. 00 коп. сплачені з утриманням податків у сумі 4 937 грн. 41 коп. у період з 01 квітня 2015 року до 13 серпня 2015 року остаточно, а також індексація у сумі 2 075 грн. 47 коп. виплачена [PERSON] 14 березня 2017 року з утриманням податків у сумі 1 670 грн. 76 коп.). Також, судами у рішеннях було зазначено: «Твердження про те, що підвищення заробітної плати [PERSON] було здійснено на підставі службових записок від 20 травня 2013 року та 26 червня 2014 року, є такими, що не відповідають дійсності, оскільки не є належним доказом здійснення підвищення заробітної плати, враховуючи те, що чинним законодавством чітко встановлено, що оплата праці здійснюється виключно згідно вимог укладеного трудового договору». Позивач зазначає, що оригінали листів № 319 від 06 серпня 2015 року та № 650 від 04 грудня 2015 року адресовані ТОВ «Вето», начальнику дільниці (невідомої юридичної особи), знаходяться у нього, тобто вищевказані листи отримані не були, оскільки адресовані іншій особі. Фактично всі посилання позивача зводяться до надуманості та, в свою чергу, допустимими і належними доказами не підтверджені. Щодо заявленої вимоги про стягнення заробітної плати у розмірі 64 580 грн.61 коп., представник відповідача вважає за необхідне зазначити наступне. У зв`язку з тим, що рішенням суду було встановлено, що [PERSON] працював в ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» з 26 квітня 2013 року по 31 березня 2015 року на посаді начальника служби безпеки, а посадовий оклад складав 3 000 грн.00 коп., який протягом роботи не змінювався, вимоги позивача щодо стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 64 580,61 грн. є безпідставними, оскільки позивач розрахував дану суму за період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року за окладами у сумі 7 000,00 грн. (але у вказаний період часу позивач не мав трудових відносин з відповідачем та не отримував заробітну плату взагалі). Посилання позивача в розрахунку на отримання коштів у період з 01 квітня 2015 року по 13 серпня 2015 року є безпідставним, вказані обставини були предметом розгляду, досліджувались, встановлювались у іншому спорі. Позивач вводить в оману суд, у зв`язку з наданням інформації, що не відповідає дійсності, так як намагається повторно використати факт затримки виплати оплати при звільнені у якості нової оплати за роботу в новий період. Щодо стягнення з відповідача індексації заробітної плати в розмірі 225 грн. 87 коп., зазначають, що цю вимогу вони також вважають безпідставною, оскільки позивач не мав трудових відносин з відповідачем у період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року, не отримував заробітну плату взагалі, а тому і підстави на проведення індексації відсутні. Крім того, вважають, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення середнього заробітку також є безпідставною, оскільки вказаний розрахунок здійснений позивачем з посиланням на затримку виплати заробітної плати у сумі 64 580 грн. 61 коп. У зв`язку з тим, що у позивача не виникло право на отримання заробітної плати у розмірі 64 580 грн. 61 коп. за період з 01 квітня 2015 року по 13 серпня 2015 року, відповідач не порушує права позивача, відповідно відсутні підстави для розрахунку середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати. Щодо стягнення з ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» компенсації за дні щорічної відпустки в розмірі 4 851 грн. 21 коп., то представник відповідача зазначає, що трудові відносини між сторонами були відсутні, позивачу не нараховувалась та не сплачувалася заробітна плата за період з 01 квітня 2015 року по 13 серпня 2015 року, а тому й вимоги щодо стягнення вищевказаної суми є безпідставними. Окрім цього, що стосується інших заявлених позовних вимог, то представник відповідача вважає, що вони є похідними від позовних вимог вищезазначених, а тому просить суд в задоволенні позову відмовити повність, оскільки із наведених обставин та наданих доказів є очевидним, що всі заявлені позовні вимоги є безпідставними та надуманими. Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, визначившись, що між сторонами склалися правовідносини, які регулюються КЗпП України, постановами ПВС України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення ч.1 ст.221 КЗпП України визначають підвідомчість трудових спорів районним, районним у місті, міським чи міськрайонними судам. У відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно зі ст.2 КЗпП України, працівники реалізують своє право на працю за допомогою укладання трудового договору про роботу на підприємстві, в організації або у фізичної особи. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. На час виникнення спірних правовідносин чинною була ч.4 ст.24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до ст.12 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Як встановлено судом, наказом № 14-кН від 22 квітня 2013 року, з метою контролю за збереженням майна підприємства, порядку та безпеки працівників та відвідувачів, до штатного розкладу ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було введено посаду начальника служби безпеки з посадовим окладом 3 000 грн. 00 коп. Згідно наказу № 15-кН від 26 квітня 2013 року, на посаду начальника служби безпеки ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було призначено [PERSON] на підставі його заяви про прийом на роботу від 26 квітня 2013 року (92-94), про що було внесено запис № 10 до трудової книжки позивача (5-6). 26 квітня 2013 року між ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, яким встановлені обов`язки сторін, режим праці та порядок її оплати, зміни істотних умов праці, відсторонення від роботи, дисциплінарні стягнення, відповідальність сторін та порядок припинення трудового договору (а.с.96-97). Згідно п.8 трудового договору, за виконання обов`язків, передбачених договором, працівнику встановлюється посадовий оклад, згідно штатного розкладу. Оскільки [PERSON] було подано заяву про прийняття на роботу та підписано трудовий договір 26 квітня 2013 року, а також 26 квітня 2013 року ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» видано наказ з призначення [PERSON] на посаду начальника служби безпеки, саме з цієї дати його було прийнято на роботу у ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» на посаду начальника служби безпеки. Згідно наказу № 30-кН від 31 березня 2015 року, [PERSON] було звільнено з посади начальника служби безпеки, згідно ст.38 Кодексу законів про працю України, з ініціативи працівника на підставі заяви [PERSON] про звільнення від 17 березня 2015 року (а.с.95-96). Вищевказане підтверджується також записами у трудовій книжці [PERSON] за № 11, відповідно до яких позивач на підставі наказу № 30-кН від 31 березня 2015 року звільнений з займаної посади за власним бажанням, згідно ст.38 КзпП України (а.с.5). Згідно ст.47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Як встановлено судом, [PERSON] 03 червня 2016 року вже звертався до суду з позовом до ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування шкоди. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року позовні вимоги були задоволенні лише в частині стягнення моральної шкоди, в задоволенні інших позовних вимог було відмовлено (а.с.101-112). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року залишено без змін (а.с.113-122). Постановою Верховного суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишено без змін (а.с.123-137). Як вбачається з вищевказаних рішень, [PERSON] в обґрунтування своїх вимог були викладені обставини, які полягають в тому, що він в період з 27 березня 2013 року по 31 березня 2015 року перебував в трудових відносинах з ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс». У суду даний факт сумніву не викликає, оскільки, у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Однак, 11 березня 2020 року [PERSON] повторно звернувся до суду з позовом до ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та просить суд стягнути на його користь, відповідно до особового розрахунку заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року в розмірі 64 580 грн. 61 коп., індексацію в сумі 225 грн. 87 коп., середню заробітну плату в розмірі 54 298 грн. 00 коп. та 4 851 грн. 21 коп. компенсації за всі невикористанні відпустки, посилаючись в обґрунтування даних вимог на ст.ст.47, 83, ч.6 ст.235, ст.116 КЗпП України. Зокрема, статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, позивачем на підтвердження своїх вимог до позовної заяви були долучені наступні документи: розрахунок визначених сум, що підлягають стягненнб з ТОВ ВО «Індустріал-Сервіс»; копія трудової книжки; відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків від 06 вересня 2016 року № 16909 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року. При цьому, дані докази судом були вже враховані при ухвалені рішень про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній плата від 03 червня 2016 року. Тобто, звертаючись до суду з позовом від 11 березня 2020 року, позивач вимагає стягнути заробітну плату та інші виплати похідні від неї. Однак, докази позивача та його пояснення по справі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками рішень суду по вищевказаній цивільній справі № 182/3018/16-ц. Проте, відповідно до вимог діючого законодавства, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Отже, вирішуючи даний спір, суд в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, та вважає, що позовні вимоги належними доказами не підтверджено, позивачем, на виконання вимог ст.ст. 81, 77, 80 ЦПК України, не надано належних, допустимих, достатніх доказів тих обставин, на які він посилається в позовній заяві, а, навпаки, його твердження спростовано доказами, наданими відповідачем. Фактично всі докази та обставини, викладені в позовній заяві, зводяться до переоцінки рішень та постанов апеляційної та касаційної інстанції. А тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем факт трудових відносин між відповідачем в період з 01 квітня 2015 року по 29 січня 2016 року не доведений, будь-які докази, які б давали підстави вважати, що права та законні інтереси позивача порушенні, до суду надано не було. Тобто, всі заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та всіх інших виплат, у відповідності до КЗпП України, є передчасними, недоведеними та безпідставними.

Outcome: dismissed