Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належали сертифікати на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0213826 та серії ДП № 0213827. 30 травня 2000 року вона подарувала належні їй сертифікати [PERSON], а останній в рахунок отриманого подарунку зобов'язувався щорічно виплачувати 3 тони зерна, 300 кг соняшнику або 60 літрів соняшникової олії, 100 кг муки або грошову суму еквівалентну вартості товару та безкоштовно орати присадибну ділянку площею до 1 га. До 2013 року [PERSON] свої зобов'язання виконував належним чином, а в 2013 році припинив виконання взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим вона попросила його повернути їй подаровані нею сертифікати, на що отримала відмову. Вважає договори дарування, укладені між нею та [PERSON] недійсними, оскільки вони не були безоплатними, так як обдарований зобов'язувався щорічно передавати їй частину врожаю в рахунок подарованих нею сертифікатів. Просить визнати недійсними договори дарування сертифікатів на право на земельну частку (пай), що укладені 30 травня 2000 року між нею та [PERSON] за реєстровим № 1373 та № 1375, що посвідчені приватним нотаріусом [PERSON], визнати недійсним розпорядження П'ятихатської районної державної адміністрації № 815-р-06 від 20.12.2006 року в частині відведення громадянину [PERSON] в натурі земельної ділянки по сертифікатам серії ДП № 0213826 те серії ДП № 0213827, визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 20,4 умовних кадастрових гектара. В ході розгляду справи позивачка [PERSON] надала уточнену позовну заяву, згідно якої просить визнати недійсними договори дарування сертифікатів на право на земельну частку (пай), що укладені 30 травня 2000 року між нею та [PERSON] за реєстровим № 1373 та № 1375, що посвідчені приватним нотаріусом [PERSON], визнати недійсним розпорядження П'ятихатської районної державної адміністрації № 815-р-06 від 20.12.2006 року в частині відведення громадянину [PERSON] в натурі земельної ділянки по сертифікатам серії ДП № 0213826 те серії ДП № 0213827, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 55,0396 га, що виданий П'ятихатською райдержадміністрацією 02 липня 2008 року та визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 20,4 умовних кадастрових гектара /а.с.68-70/. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві, крім того, позивачка [PERSON] пояснила, що їй на праві власності належали два сертифікати на право на земельну частку (пай), які вона отримала у дар від своєї матері та батька. В 2000 році її батько попросив подарувати належні їй сертифікати на право на земельну частку (пай) [PERSON], у зв'язку з чим вона разом з відповідачем 30.05.2000 року поїхала до нотаріальної контори. Про те, що підписує договір дарування, а не договір оренди земельної ділянка знала, однак відповідач обіцяв належні їй сертифікати повернути через декілька років. Крім того, договори дарування, які вона підписала не були безоплатними, відповідач в рахунок укладення договорів дарування зобов'язувався щороку виплачувати їй сільськогосподарську продукцію або відповідну грошову суму та надавати деякі послуги, тобто під укладеним договором дарування вона розуміла, що укладає договір оренди. До 2013 року відповідач свої обіцянки виконував належним чином, а потім виконання своїх обов'язків за гарантійним листом припинив. Укладені договори дарування вважає недійсними, оскільки вони не були безоплатними. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0213826 те серії ДП № 0213827 позивачка [PERSON] подарувала йому добровільно, при укладанні договору дарування ніяких коштів не сплачував, жодним чином не намагався приховати інший правочин. Цей договір дарування був свідомим волевиявленням позивачки, що стало несподіваним та приємним подарунком для нього. Крім того з 2000 року [PERSON] ніяких претензій з приводу спірних договорів дарування не виказувала, а тому вважає, що підстави для визнання договорів дарування недійсними відсутні. Він дійсно написав гарантійного листа, проте це з його боку була вдячність позиваці за подаровані йому сертифікати. Дійсно на протязі останніх років він допомогав позивачці, на її прохання надавав зерно, гроші, про те це була лише допомога, а не орендна плата. Представник третьої особи фермерського господарства «Компанія Є.В.А» Єфімова І.М. позов не визнала і пояснила, що між фермерським господарством «Компанія Є.В.А» та відповідачем у 2013 році укладений договір оренди земельної ділянки строком на 49 років. В даний час спірні змельні ділянки знаходяться у їх користуванні, засіянні та обробляютьсь ними. При укладанні договору оренди жодних претензій позивачка з приводу земельних ділянок не висловлювала, вважає, що вони правомірно користуються даними земельними ділянками, тому у задоволенні позову просить відмовити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заперечення, згідно якого заявлені позивачем вимоги вважає незаконними, оскільки [PERSON] та [PERSON] добровільно з'явились до приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса, нею було перевірено обсяг цивільної дієздатності дарувальника, остання розуміла значення своїх дій та їх правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Крім того, вважає, що позивачем пропущені строки позовної давності та надана відповідачем розписка не є договором оренди або належним чином оформленим гарантійним листом , оскільки вона засвідчила лише справжність підпису, а не викладені у документі обставини. Справу просила рязглядати за її відсутності/а.с.24/ Третя особа П'ятихатська района державна адміністарція Дніпропетровської області свого представника до суду не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду письмові пояснення, згідно яких позов визнають в повному обсязі, вважають, що позивачка при укладанні договору дарування помилялась щодо природи правочину, так як вважала його договором оренди земельної ділянки. Справу просять розглядати за відсутності їх представника/а.с.62-64/. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка [PERSON] є її сестрою. В 2000 році сестра подарувала [PERSON] належні їй два сертифікати на право на земельну частку (пай), останній в свою чергу зобов'язувався щорічно надавати в рахунок отриманого подарунку сільськогосподарську продукцію чи грошові кошти. На протязі багатьох років відповідач свої зобов'язання виконував належним чином, а в 2013 році виконувати їх перестав, у зв'язку з чим позивачка звернулась до відповідача з вимогою повернути належну їй земельну ділянку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивачка [PERSON] є її сусідкою, проживають в одному селі. З 2000 року бачила, як [PERSON] кожен рік завозив зерно позивачці, зі слів [PERSON] знає, що зерно вона отримувала в рахунок оплати орендної плати за користування її земельною ділянкою. На протязі останніх років відповідач замість сільськогосподарської продукції з позивачкою розраховувався грошима, що також знає зі слів позивачки. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факи та відповідні їм правовідносини. Позивачці [PERSON] належало право на земельну частку (пай) із землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Чапаєва розміром 10.20 умовних кадастрових гектара відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0213826 та 10,20 умовних кадастрових гектара відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0213827/а.с. 92, 94/. Згідно копії договорів дарування від 30 травня 2000 року, посвідчених приватним нотаріусом П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] - дарувальник [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв від неї в дар сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0213826 та сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0213827 /а.с.91, 93/. Договори дарування складені в трьох примірниках, з яких один залишився на зберіганні в нотаріальній конторі, а інші отримали сторони. Відповідно до гарантійного листа [PERSON] зобов'язувався принімаючи в дар земельний пай від [PERSON] щорічно видавати 3 тони зерна, 300 кг соняшнику або 60 літрів соняшникової олії, 100 кг муки або грошову суму еквівалентну вартості товару та безкоштовно орати присадибну ділянку площею до 1 га./а.с.5/. 20.12.2006 року розпорядженням голови П'ятихатської РДА № 815-р-06 [PERSON] надано дозвіл на відведення в натурі земельної ділянки у розмірі земельної частки (паю) та видачу державного акту на право власності на землю на території Саврівської сільської ради загальною площею 54, 447 га ріллі /а.с.7/. На підставі розпорядження [PERSON] виготовив на своє імя державний акт на право власності на землю серії ЯЕ № 970452, що був виданий П'ятихатською районною державною адміністарцією, відповідно до якого [PERSON] є власником земельної ділянки площею 55.0396 га /а.с.46/. Згідно листа Саврівської сільської ради П'ятихатського району Дніпропетровскої області № 606/02-14 від 25.09.2014 року розмір орендної плати по договорам оренди земельних часток, які були зареєстровані в сільській раді за період з 2000 по 2005 роки по землям колишнього КСП ім. Чапаєва площею 10,2 умовних кадастрових гектара складав 1500 кг зернових, 325 кг соняшнику, оранка 50 соток городу, солома 1000 кг або в грошовому еквіваленті /а.с.105/. Оскільки спірні договори посвідчені 30 травня 2000 року, тобто до введення в дію Цивільного Кодексу України 2003 р., зазначені правовідносини, згідно приписів п. 4, п. 7 «Прикінцевих та перехідних положень» зазначеного ЦК України, регулюються ЦК України 1963 року, отже правовідносини, що є предметом даного спору регулювалися Цивільним кодексом України 1963 року, тому і визнання правочинів недійсними в даному випадку слід розглядати за правилами ст.ст. 44-58 ЦК УРСР 1963 року. Посилання позивачки в позовній заяві на норми Цивільного кодексу України 2004 року є помилковим. Статтею 6 Земельного кодексу України (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель ( присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Відповідно до пункту 3 Указу Президенту України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666-84 від 10.11.1994 року право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з частиною 2 пункту 4 зазначеного Указу № 666-84 саме власники земельних ділянок можуть добровільно створювати на базі належних їм земельних ділянок спільні сільськогосподарські товариства, передавати ці ділянки у спадщину, дарувати, обмінювати, здавати в оренду і продавати громадянам України без зміни цільового призначення . Указом Президента України «Про захист прав власників земельних часток (паїв)» від 21.04.1998 року № 332/98 та Порядком посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та прав на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, що затверджений Наказом Мінюсту і Держкомзему від 06.06.1996 року, передбачено, що передача громадянином свого права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом у власність іншій фізичній та юридичній особі є самостійним видом відчуження, договір відчуження права на земельну частку (пай) повинен посвідчуватися нотаріально. Аналізуючи вищевказане законодавство, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що сертифікати на земельну частку (пай) могли виступати об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 243 ЦК України (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», яка діяла на час виникнення правовідносин сторін, судам було надано роз'яснення щодо застосування ст. 56 ЦК України 1963 року, відповідно до якої при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 56 ЦК, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. У гл. 3 ЦК 1963 р. дано вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Частиною 1 ст. 48 ЦК України (1963р.) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно ст. 57 ЦК України (1963 р) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам Закону, тобто укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрайневигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин . Відповідно до вимог ст. 58 ЦК України (1963 р) недійсною є також угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима, фіктивна угода), тобто зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків, не можуть розглядатися як угода. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в 2000 році між позивачем та відповідачем були укладені договори дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Із змісту спірних договорів, посвідчених у встановленому законом нотаріальному порядку, вбачається, що сторони підтверджують дійсність намірів при їх укладенні. Обов'язків обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру договори не передбачали. Договори зареєстровано у встановленому законом порядку /а.с.91, 93/. Сторона, яка вимагає визначення правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладено саме з такою метою. При цьому волевиявлення обох сторін в удаваному правочині спрямоване на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Проте в порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним, не довела спрямованість волі обох сторін у договорі дарування на встановлення цивільно-правових відносин договору оренди землі. В судовому засіданні відповідач категорично заперечував факт укладення з позивачем договору оренди землі та пояснював, що його воля була направлена на укладення договору дарування, а позивач в свою чергу не навела безперечних і переконливих доказів, що оспорюванні нею правочини були укладені сторонами саме з метою приховати укладання договору оренди землі. Крім того, суд не бере до уваги наявний в матеріалах справи гарантійний лист, згідно якого відповідач [PERSON] зобов'язувався щорічно виплачувати позивачці 3 тони зерна, 300 кг соняшнику або 60 літрів соняшникової олії, 100 кг муки або грошову суму еквівалентну вартості товару та безкоштовно орати присадибну ділянку площею до 1 га, оскільки сама по собі лист при наявності тверджень сторін договору дарування про її безгрошовість не може бути самостійною підставою для визнання договору дарування удаваним. Також позивачка в судовому засіданні пояснила, що вона розуміла, що підписувала договори дарування, проте розраховувала на те, що [PERSON] через деякий час добровільно поверне їй сертифікати. Суд також не приймає до уваги пояснення свідків, оскільки їх свідчення зводяться лише до того, що вони бачили, як відповідач [PERSON] періодично завозив [PERSON] зерно, давав кошти. Зі слів позивачки знають, що сільськогосподарську продукцію та кошти вона отримувала в рахунок орендної плати. Крім того, свідок [PERSON] зазначила, що їй було достовірно відомо, що позивачка у 2000 році саме подарувала відповідачу сертифікати на право на земельну частку (пай), а не укладала договор оренди, остання розраховувала на те, що [PERSON] через деякий час їй їх поверне. Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), що була чинна на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР). Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін по справі. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, повинні регулюватися законодавством, яке діяло на час їх виникнення, а пунктом 6 передбачено застосування його правил про позовну давність до позовів, строк пред"явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. З урахуванням наведеного початком перебігу строку позовної давності слід вважати 2000 рік, відповідно, передбачений Законом трирічний строк сплинув у 2003 році, що є підставою для застосування правил про позовну давність ЦК України в редакції 1963 року, проте, наявність підстав для відмови у заявленому позову через безпідставність заявлених вимог виключає необхідність відмови у позові через пропущення строку позовної давності. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності, суд приходить до висновку, що при укладанні договорів дарування були додержані та виконані всі необхідні умови, які передбачені чинним законодавством для даного виду договору, укладаючи оспорювані договори обидві сторони усвідомлювали, значення своїх дій, розуміли, що підписані ними договори за своєю природою є договорами дарування, відповідач категорично заперечував факт укладення з позивачем договору оренди, а тому вимоги позивача не є законними та обгрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 48, 57, 58, 70, 75, 80, 243 ЦК України 1963 року, відповідно до Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666-84 від 10.11.1994 року, постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» та

Outcome: dismissed