Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

14 серпня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON]. Від даних стосунків народилась донька, [PERSON], [INFO]. Позивач вказує на те, що на теперішній час припинені будь-які відносини з відповідачем, останній повністю ухиляється від виховання та матеріального забезпечення доньки, не цікавиться станом її здоров'я, всі матеріальні витрати по догляду за дитиною їй доводиться оплачувати самостійно. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, однак, жодних доказів належного виконання ним батьківських обов'язків, бажання та неможливості спілкуватись з дитиною суду не надав. Крім того, пояснив, що окрім [PERSON] він має ще трьох дітей, два з яких є дітьми його теперішньої дружини, а третя - [PERSON], [INFO] - їх спільною донькою. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував, підтримавши висновок КРА про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, у зв'язку з зайнятістю просив розглянути справу у відсутності представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який 22 вересня 2010 року було розірвано, про що свідчить копія Свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER]. Як пояснила позивач у судовому засіданні, після розірвання шлюбу вони вирішили ще раз спробувати налагодити сімейні стосунки та проживали разом. 09 серпня 2012 року внаслідок штучного запліднення у сторін народилась донька [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 7619, де батьком дитини записаний - [PERSON], матір'ю - [PERSON], вказане підтверджується копією Свідоцтва про народження [NUMBER]. У судовому засіданні відповідач факту свого батьківства не заперечував, підтвердивши, що [PERSON] є його донькою. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 164 СК України визначено, що підставами для позбавлення батьківських прав є, зокрема, ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та жорстоке поводження з дитиною. Так у судовому засіданні представник позивача пояснила, що батько дитини самоусунувся від виховання та утримання своєї дитини, пішовши з сім'ї коли дитини було 2-3 місяці. З листопада 2012 року аліментів не сплачує, жодної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, не цікавиться її життям та розвитком, не піклується про її фізичний, духовий і моральний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення. Як пояснила позивач у судовому засіданні, та не заперечував відповідач, останній раз з донькою він бачився ще півтора роки назад під час випадкової зустрічі у парку. Твердження відповідача щодо того, що позивач перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною не знайшли підтвердження у судовому засіданні, так як жодних доказів намагання побачити дитину та наявність перешкод з боку позивача суду [PERSON] не надав, доказів звернення до суду з позовом про визначення порядку спілкування з дитиною протягом останнього року чи доказів такого звернення до органів опіки не надав, як і не надав жодного доказу того, що він перераховував чи передавав дитині будь-які грошові кошти на її утримання чи будь-які подарунки, іграшки, книжки, тощо. При цьому суд звертає увагу на те, що саме по собі звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] у 2014 року не може бути доказом його бажання спілкуватись з дитиною, так як саме у зв'язку з неявкою позивача, який тричі!!! не з'явився у судове засідання, ухвалою суду від 24.11.2014 року позов був залишений без розгляду. Відповідно до ч. 4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, В матеріалах справи міститься висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.06.2015 року за № 1110/01-11 про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO], який суд приймає у якості належного та допустимого доказу, так як жодних доказів на спростування викладених обставин, відповідач суду не надав. Згідно вимог ст.157 СК України питання виховання дітей вирішуються батьками спільно. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд, оглянув матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку про те, що відповідач, дійсно, ухиляється від участі у вихованні та забезпеченні дитини. Приходячи до такого висновку, суд враховує те, що позивач без згоди відповідача позбавлена можливості зареєструвати дитину, виїхати з нею за кордон на лікування, зупинити зберігання ембріонів у клініці, що спричиняє великі матеріальні збитки. Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Норми Конвенції про права дитини, говорять про те, що кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутності піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. При вирішенні даного спору велике значення, на думку суду, мають не матеріальні обставини, а почуття та емоції. Тому неможливо прийняти рішення суто механічно, лише враховуючи розмір грошових коштів, які витрачаються батьками на дитину. До обставин, що мають істотне значення відносяться умови, які кожен з батьків може створити для виховання й розвитку дитини. Велике значення має кількість часу, який кожен з батьків може та бажає приділити дитині. Відповідно до вимог Сімейного законодавства України ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.50 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки [PERSON] не проявляє до доньки батьківської турботи, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ані здоров'ям, ані подальшою її долею. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved