Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права на земельну частку (пай) та про зобовязання Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області виділити рівноцінний земельний пай в натурі за рахунок вільних земель на території Солонянського району Дніпропетровської області та видати державний акт на право власності на землю. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до Державного акту про право колективної власності на землю від 05 липня 1995 року колективному сільськогосподарському підприємству «Сура» Солонянського району Дніпропетровської області було передано в колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва земельну ділянку. Оскільки позивач був членом КПС «Сура» та включений до списку до вказаного Державного акту під № 488, а сертифікат йому не видався, то він вважає, що має право визнання за ним права на земельну частку (пай) в розмірі 5,37 умовних кадастрових гектарів. Позивач посилається на те, що станом на 2017 рік правонаступником КСП «Сура» було ВСК «Михайлівське», яке припинило свою юридичну діяльність, що свідчить про неможливість вирішення питання про визнання права на земельну частку (пай) в позасудовому порядку. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та пояснив, що з 1993 року був членом КСП «Сура», а також працював в цьому КСП. Під час його членства КСП отримало Державний акт на право власності на землю, а позивач був включений до списку до вказаного акту під номером 488. В 1997 році він звертався із заявою про видачу сертифікату, але на той час йому усно відмовили та не видали сертифікат. Тому позивач вважає, що його вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки Солонянська районна державна адміністрація Дніпропетровської області не заперечує проти виділення йому земельного паю, проте розяснили що за вирішенням цього питання необхідно звернутися до суду. Представник позивача - адвокат [PERSON], який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 24 березня 2017 року (а.с.53), в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав з зазначених в позовній заяві підстав та обставин. Просив позов задовольнити. Представник відповідача - Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.44 на звороті), в судове засідання не зявився, надав суду заяву, відповідно до якої просив суд розглянути справу за відсутності їх представника (а.с.47). Представник відповідача - Солонянської районної державної адміністрації Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.45,52), в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, тому суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника. Представник третьої особи - головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.45 на звороті, 51) в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, тому суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника. Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Так, згідно зі\~ст.22 Земельного кодексу України 1990 року\~право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу 1990 року право власності посвідчується державним актом. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству із зазначенням розміру земель, що перебувають у колективній власності громадян, до державного акту додається список цих громадян. Відповідно до\~ст.7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" від 14 лютого 1992 року\~земля є об'єктом права колективної власності підприємства, майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам, суб'єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективною сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективноївласності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними та має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Судом встановлено, що згідно листа головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 02 грудня 2015 року (а.с.8) та списків членів КСП Сура, доданих до Державного акту на право колективної власності на землю СлІ-ДП №000045 від 05 липня 1995 року (а.с.12-13), у вказаних списках до Державного акту під № 488 значиться [PERSON]. За змістом ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: - перебування в членах КСП на час паювання, - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, - одержання КСП цього акта. Статтею 55 Конституції України\~кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Відповідно\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У відповідності до\~ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Відповідно до пунктів 16, 17\~Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно п. 6\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95\~у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Таким чином, право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі права власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є. Згідно ст.22 Земельного кодексу України 1991 року, який був чинним на день виникнення спірних правовідносин, право колективної власності на землю юридичної особи виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі та отримання документа, що посвідчує це право, що свідчить про те, що право розпаювати землі колективної власності виникло у КСП «Сура» лише після отримання державного акту та встановлення меж земельної ділянки в натурі, а відповідно у члена КСП право на земельну частку (пай) могло виникнути лише з дня одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акту на право колективної власності на землю, тобто у КСП «Сура» Солонянського району лише з 05 липня 1995 року. Тому, істотною обставиною для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) є встановлення факту членства [PERSON] в КПС «Сура» на момент видачі Державного акту. Судом було досліджено в судовому засіданні оригінал трудової книжки колгоспника серії УКР №1950590 на імя [PERSON] (а.с.22), згідно відомостей якої позивач 29 червня 1993 року був прийнятий в члени колгоспу «Комуніст», який згідно рішення загальних зборів № 1 від 12 лютого 1995 року був перейменований в КСП «Сура», а 31 грудня 1995 року позивач був виключений з членів КСП. Таким чином, судом вставлено, що на момент передачі КСП «Сура» в колективну власність земельної ділянки (05 липня 1995 року) позивач був його членом, та був включений до списку до Державного акту. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КСП «Сура» є засновником виробничого сільськогосподарського кооперативу «Михайлівське», діяльність якого припинена згідно запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи №12151390002000534 від 16 квітня 2010 року (а.с.16-21), тому вирішити питання щодо визнання права на земельну частку (пай) неможливо в позасудовому порядку, оскільки КСП та його правонаступник припинили свої діяльність. Відповідно до п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» потрібно мати на увазі, що згідно зі ст. 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач був прийнятий в члени КСП «Сура» в 1993 році та пропрацював на даному підприємстві до грудня 1995 року. На час видачі КСП «Сура» державного акта на право колективної власності на землю був його членом та був включений в Додаток № 1 до Державного акту під № 488, а згідно довідки головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 24 квітня 2017 року (а.с.7) розмір паю по Сурсько-Михайлівській сільській раді (КСП «Сура») становить 5,37 умовних кадастрових гектари. Відділ Держгеокадастру у Солонянському районі Дніпропетровської області листом від 20 жовтня 2015 року повідомив про те, що позивач включений до списку до Державного акту на право колективної власності КПС «Сура», але сертифікат на право на земельну частку (пай) він не отримував і державний акт не виготовлявся (а.с.11). З огляду на викладене, суд вважає, що на час видачі Державного акту на землю КСП «Сура» позивачу [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім'я безпідставно не видавався. Такий сертифікат видається громадянину України - членові колективного сільськогосподарського підприємства і засвідчує право на земельну частку (пай) у землях, які перебувають у колективній власності підприємства, у вказаному розмірі (в умовних кадастрових гектарах) без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту, а тому позов в частині визнання за позивачем права на земельну частку (пай) підлягає задоволенню. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З набранням чинності 01.01.2013 р. постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 р. №1051, постанова Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 №1021 втратила чинність. Починаючи з 01.01.2013 року вищевказані Порядки, на підставі яких здійснювалась державна реєстрація земельних ділянок, державна реєстрація та видача державних актів на право власності на земельні ділянки, втратили свою чинність відповідно до положень частини 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру». Зокрема, з набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року №3613-УІ та Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів. Тому суд вважає, що правові підстави для задоволення позову в частині зобовязання Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області виділити рівноцінний земельний пай в натурі за рахунок вільних земель на території Солонянського району Дніпропетровської області та видати державний акт на право власності на землю відсутні, оскільки питання виділу земельних часток (паїв) у натурі не входить до компетенції суду, але належить до повноважень відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування, а позивачем не наведено доказів відмови у виділенні йому земельної частки (паю) в натурі, у зв'язку з чим така вимога є передчасною та не може бути задоволена. На підставі Указу Президента "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995р, Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство",

Outcome: partial