Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В липні 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до Ходосівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області про визнання права власності на земельну посилаючись на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, від 02.12.2015 року, актовий запис - № 628. Позивач зазначає, що у визначений законодавством термін позивач звернувся до П»ятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] Державним нотаріусом на ім»я [PERSON] було видано свідоцтвом про право на спадщину за законом на належну померлому частку житлової квартири та на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] 15.06.2016 року позивач звернувся до П»ятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] Постановою заступника завідувача П»ятої державної нотаріальної контори Кононова К.В. від 15.06.2016 р. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку плошею 0,2286 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) у зв»язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку. Постановою заступника завідувача П»ятої державної нотаріальної контори Кононова К.В. від 15.06.2016 р. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку плошею 0,0512 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства у зв»язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку. Факт належності спірних земельних ділянок померлому [INFO] помер батьку позивача [PERSON] підтверджується витягами з Державного земельного кадастру. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд: визнати за ним право власності на земельну ділянку плошею 0,2286 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка); на земельну ділянку плошею 0,0512 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. В судове засідання позивач не з"явився, надав до суду заяву, в якій просив суд слухати справу у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач Ходосівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання свого представника не правила, про день слухання справи повідомлялася, належним чином звернулась до суду із клопотанням про слухання справи за відсутності її представника. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав. За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ст. 131 Земельного кодексу України 2001 року передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. В п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» детально розяснено, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Постановою судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс 15) встановлене наступне. На відміну від норми статті 30 ЗК Української PCP (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно- правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих же норм права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, від 02.12.2015 року, актовий запис - № 628. 15.06.2016 року позивач звернувся до П»ятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] Постановою заступника завідувача П»ятої державної нотаріальної контори Кононова К.В. від 15.06.2016 р. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку плошею 0,2286 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) у зв»язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку. Постановою заступника завідувача П»ятої державної нотаріальної контори Кононова К.В. від 15.06.2016 р. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку плошею 0,0512 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства у зв»язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку. Факт належності спірних земельних ділянок померлому [INFO] помер батьку позивача [PERSON] підтверджується витягами з Державного земельного кадастру: № НВ - 3203956012015 від 10.02.2015 р. на земельну ділянку площею 0,0512 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; № НВ - 3203955862015 від 10.02.2015 р. на земельну ділянку площею 0,2286 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved