Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

17.09.2020 позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, згідно якого просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що з 02.06.1990 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , за цей період позивачка набула права власності на квартиру [ADDRESS] . 15.02.2007 шлюб між сторонами розірвано і починаючи з цього часу відповідач виїхав із вказаної квартири та більше в ній не проживав, участі в утриманні квартири не брав. Позивачка зазначає, що [PERSON] не є членом її сім`ї, однак в добровільному порядку скасовувати реєстрацію у належній їй квартирі не бажає, що перешкоджає останній у реалізації права на володіння та користування належним їй нерухомим майном, що і стало підставою для звернення із вказаним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, правом на подання відзиву не скористався, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними у справі доказами. Суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст.128, ст.130 ЦПК України для повідомлення відповідача про розгляд його справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про розгляд даної справи на офіційному веб-сайті судової влади України 21.09.2020 та 19.10.2020 року (а.с.27, 34). У зв`язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідач повідомлений в установленому законом порядку. Приймаючи до уваги згоду позивачки, суд проводить заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Спірні правовідносини підлягають врегулюванню відповідно до норм цивільного законодавства, що регулюють право власності та право користування чужим майном. Судом встановлено, що 02.06.1990 [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис № 44, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 02.06.1990 серії [NUMBER] (а.с. 13). Згідно свідоцтва серії [NUMBER] від 27.0.2007, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управлінням юстиції Сумської області шлюб між відповідачем та позивачкою розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу останній присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 14) Відповідно до договору дарування від 16.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М., реєстраційний номер 4265, 4266, [PERSON] подарував позивачці квартиру, розташовану по [ADDRESS] (а.с. 8, 9, 12) Згідно даних будинкової книги для прописки громадян, що проживають в квартирі [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15-20) З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.09.2020 № 175, виданої головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Алмаз 97/2» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають дві особи: [PERSON] , [INFO] , та її дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 21). Згідно повідомлення відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 18.09.2020 № 15-11/3737, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24) Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормами ст. 41 Конституції України визначено гарантії захисту права власності, зокрема, зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 156 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Положеннями ст. 163 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п. 1, 5 ч. 3, 4 ст. 71 цього Кодексу. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] вселився у спірне домоволодіння в якості члена сім`ї позивачки та набув права користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні (постанова Верховного Суду від 28 серпня 2019 року по справі № 347/217/17-ц). Враховуючи, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, як член її сім`ї, однак понад рік у цій квартирі непроживає без поважних причин, суд вбачає за можливе визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскількиправових підстав для його проживання, користування та володіння спірним житловим приміщенням судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача за вказаною адресою без наявних на те підстав є порушенням права власності [PERSON] , у зв`язку із чим суд вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки саме у такий спосіб порушені права позивачки будуть відновлені. Питання щодо розподілу судових витрат підлягає вирішенню відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved