Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

14 грудня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання недійсним договору найму житла. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зміну договору найму житлового приміщення. Проте, 16 березня 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області вищезазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено та змінено договір найму квартири № [ADDRESS] - Данченка в м. Дніпрі, виділивши [PERSON] у користування кімнату житловою площею 10,1 кв.м. Втім, після її звернення до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ із касаційною скаргою, вищевказане рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року було скасоване і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року вищезазначене рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року скасовано та відмовлено [PERSON] у задоволенні вимог про зміну умов договору найму житлового приміщення. Проте, як з'ясувалось, відповідач після ухвалення пізніше скасованого рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року звернувся до КП «ЖГ Самарського району» ДМР для укладання договору найму житла. 09 червня 2016 року між відповідачем та КП «ЖГ Самарського району» ДМР був укладений договір найму житла. Однак, позивач вважає, що цей договір підлягає визнанню недійсним, оскільки був укладений під впливом помилки, а саме на підставі пізніше скасованого судового рішення. Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 17 квітня 2018 року за клопотанням позивача витребувано докази по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, посилаючись на те, що на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року, яке в подальшому було скасовано, був укладений спірний договір найму житла. Враховуючи, що рішення, яке стало підставою для укладання договору найму скасовано, то сам договір фактично укладався під впливом помилки, а тому відповідно є недійсним. Також, в порядку статті 179 ЦПК України, позивачем було надано відповідь на відзив (а.с.59-62). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, вважали його необґрунтованим, посилаючись на те, що на момент укладення спірного договору рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, було чинним та підлягало виконанню. Також, відповідачем було надано відзив на позовну заяву (а.с.35-36). Представник відповідача [PERSON] підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Надав суду відзив на позовну заяву (а.с.53-56) Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вважав позов обґрунтованим, заперечень проти його задоволення не мав. Заслухавши думки учасників судового засідання, третьої особи, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що у 1985 року на сім'ю з п'яти чоловік, зокрема [PERSON], його батька - [PERSON], його сестри - [PERSON], дружини батька - [PERSON] та її дочки - [PERSON], була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.9). Вищезазначена квартира не значиться приватизованою та має статус квартири, що належить місцевій Раді і знаходиться на балансі КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради. Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб за адресою: м. Дніпро, вул. Немировича-Данченка,52/1 зареєстровані - [PERSON] (уповноважений власник), [PERSON], [PERSON] (а.с.22). Згідно ч.1 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. За змістом ст.63 ЖК УРСР предметом договору найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване приміщення, що складається з однієї або кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 104 ЖК УРСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Так, як вбачається рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зміну умов договору найму житлового приміщення задоволено. Змінено договір найму квартири №[ADDRESS], виділивши у користування [PERSON] кімнату житловою площею 10,1 кв.м., а у користування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кімнату житловою площею 17,3 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. і кімнату житловою площею 12,5 кв.м. та лоджію площею 1,82 кв.м., залишивши в загальному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] кухню площею 7,9 кв.м., коридор площею 7,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., туалетну кімнату площею 1,2 кв.м. та комору площею 1,3 кв.м. (а.с.57). Виконавчий комітет Самарської районної у місті Дніпропетровську ради своїм рішенням "Про зміну договору найму жилого приміщення [PERSON] №208 від 20 травня 2016 року, вирішив [PERSON] звернутись до [PERSON] підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради для укладення договору найму на одну кімнату житловою площею 10,1 кв.м. у трикімнатній квартирі №[ADDRESS] до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.03.2016 №22-ц/774/47/16 (а.с.37). 09 червня 2016 року між [PERSON] підприємством «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради та [PERSON] було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого йому надано у користування кімнату житловою площею 10,1 кв.м. у квартирі №[ADDRESS] (а.с.17). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.14-16). 21 грудня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Комунальне підприємство «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз», Комунальне підприємство «Дніпроводоканал», Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго», Товариство з обмеженою відповідальністю «Грінко-Дніпро» про зміну умов договору найму житлового приміщення - відмовлено (а.с.12-13). Позивач звертаючись з дійсним позовом, обґрунтовувала свої вимоги тим, що спірний договір був укладений під впливом помилки, оскільки рішення суду на підставі якого він укладався було скасовано. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ч. ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216, 228-235 ЦК). При цьому, право на такий позов, відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, виникає лише в разі порушення недійсною угодою особистого немайнового або майнового права та інтересу. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.19 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочини, вчинені під впливом помилки, відносять до правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. Ігнорування справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом помилки, не допускається. Однак визнавати недійсним будь-який правочин, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом неправильних уявлень, було б теж неправильно, оскільки це впливає на стабільність цивільного обороту й охорону прав та інтересів інших осіб. З огляду на це, можливість оспорювання правочинів, вчинених унаслідок помилки, має відбуватися в умовах чіткого та однозначного тлумачення положень статті 229 ЦК України щодо видів помилок, що мають істотне значення, кола суб'єктів, які можуть оспорювати правочин та його правових наслідків, що дозволить забезпечити баланс інтересів у цивільному обороті. Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце. Згідно з частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, у порушення вищевказаних вимог процесуального закону позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір найму укладено під впливом помилки. Так, сторони спірного договору в судовому засіданні підтвердили, що їх волевиявлення на укладення договору найму було вільним, вони чітко розуміли всі обставини правочину та який правочин між ними укладається. Аргументи, що підставою для укладення спірного правочину стало скасоване рішення суду, не можуть свідчити про помилку при укладенні договору найму. Крім того, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року на момент укладання спірного договору було чинним, а тому підлягало обов'язковому виконанню на всій території України і жоден орган та громадянин не могли його не виконувати чи ставити під сумнів його виконання. До того ж, позивач укладаючи 23 травня 2017 року з КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, за яким їй, [PERSON], [PERSON] надано у безстрокове користування всі три кімнати квартири за адресою [ADDRESS], нівелювала чинність спірного договору, оскільки з укладанням нового договору, попередній договір, який передбачав лише право користування відповідача однією кімнатою квартири не несе для сторін тих прав та обов'язків для урегулювання яких він укладався, а тому відповідно не може порушувати прав та інтересів позивача, які б підлягали судовому захисту в межах розгляду даної справи. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача [PERSON], що відповідно до статті 328 ЦПК України (в редакції 2004 року), оскаржуючи в касаційному порядку рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року вона мала право заявити клопотання про зупинення його виконання. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд роз'яснював сторонам про їх права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а тому розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у заявлений позивачем спосіб. Щодо розподілу судових витрат пов'язаних з розглядом справи, то вони, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed