Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

В березні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в послідуючому було уточнено, до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. про визнання заповіту недійсним. Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем по справі вони в родинних стосунках не перебувають, знайомі випадково. [INFO] померла його співмешканка - [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , яке належало померлій на підставі права власності. Спадкоємців 1-3 черги померла не мала. Вони були співмешканцями і проживали разом як подружжя на протязі більше 6 років до її смерті, при тому, що знайомі були з юності. Вони постійно мешкали разом, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет. При житті, 09.11.2016 року, [PERSON] склала на його ім`я заповіт, яким заповідала йому все належне їй на день смерті майно. Після її смерті, він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. 06.03.2018 відмовив в оформленні спадщини через те, що померла [PERSON] в вересні 2017 року, тобто за декілька днів до своєї смерті, склала заповіт на користь [PERSON] . Зі складеним заповітом позивач категорично не згоден, оскільки на день складання заповіту [PERSON] знаходилась в напівпритомному стані, хворіла на серцеве захворювання, мала встановлений діагноз: "Порушення мозкового кровообігу", хворіла на онкологію та мала психічний розлад і на момент смерті [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином позивач звернувся до суду з вимогою визнати недійним заповіт складений померлою [PERSON] від 12.07.20178 року на ім`я [PERSON] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Колочко О.В. від 13 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Колочко О.В. від 06 квітня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги - приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. 07 травня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] зазначив, що з позовними вимогами не згоден, вважає їх безпідставними та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що позивач проживав окремо від спадкодавця у місті Дніпрі, позивач та померла ніколи не були співмешканцями, спадкодавець була одинокою людиною. Волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, за своїм психічним станом на час складання заповіту 12.07.2017 року розуміла значення своїх дій та могла ними керувати. 22 травня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] позивач вважає недійним заповіт від 12.07.2017 року, виданий померлою [PERSON] н підставі того, що остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відзив відповідача обґрунтовано лише тим, що [PERSON] була самотньою людиною, що не має значення для справи. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Колочко О.В. від 18 червня 2018 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Колочко О.В. від 10 вересня 2018 року поновлено провадження у справі. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Колочко О.В. від 02 жовтня 2018 року витребувано оригінал медичної карти. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Колочко О.В. від 29 жовтня 2018 року провадження у справі зупинено. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2019 р., у зв`язку з закінченням повноважень судді Колочко О.В., справу було передано на розгляд новому складу суду - головуючому Пустовіту О.Г. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Пустовіта О.Г. від 25 лютого 2019 року прийнято до розгляду цивільну справу, поновлено провадження та призначено дату підготовчого судового засідання. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Пустовіта О.Г. від 02 травня 2019 року закрито підготовче судове засідання, справу призначеного до судового розгляду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Пустовіта О.Г. від 06 грудня 2019 року в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Пустовіта О.Г. від 03 березня 2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду клопотання про відкладення справи. Відзив надійшов до суду 07.05.2018 року. Аналогічні клопотання були надані суду на попередні судові засідання, призначені на 21.07.2020, 07.08.2020, 26.08.2020, 07.09.2020. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 4, 5 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов`язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов`язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов`язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). Суд не зобов`язаний відкладати засідання, якщо сторона навіть вперше не з`явилася на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обов`язком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень ст. 210 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 06 квітня 2018 року, а відповідно до положень ст. 2 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Чергове відкладення розгляду справи, сприятиме порушенню гарантованих державою прав та інтересів позивача [PERSON] , а навмисне затягування відповідачем [PERSON] та його адвокатом Сергієнко Д.М. розгляду справи унеможливить вчасний розгляд справи судом. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Бурлак Р.О. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву відповідно до якої просив розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву відповідно до якої просила розглянути справу без її присутності. Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у віці 66 років, що підтверджуються відповідною копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 09 листопада 2016 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., та зареєстровано в реєстрі за № 775. 12 липня 2017 року [PERSON] склала другий заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., та зареєстровано в реєстрі за № 1955, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає [PERSON] , [INFO] . 06 березня 2018 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Бурлаки Р.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за Законом в зв`язку з відсутністю права на спадкування, оскільки наявний інший заповіт на усе майно, який укладено пізніше за датою на все майно на іншу особу. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Статтею 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). ВССУ в своїй узагальненій судовій практиці №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року вказав, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За змістом даних норм, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно з п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Крім того, в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 77, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до ухвали суду проведено судово-психіатричне експертне дослідження судово-психіатричного експерта КП "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" ДОР" № 2 від 10.01.2019, згідно з висновком якого вбачається, що [PERSON] на момент складання та підписання заповіту 12 липня 2017 року виявляла виражені розлади особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку судинного генезу. За своїм психічним станом на той час [PERSON] не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Даний висновок оснований експертами на детальному аналізі медичних документів [PERSON] та інших матеріалів справи, кваліфікація експертів з огляду на стаж експертної роботи та їх регалії не викликає сумніву, переконливих доказів, що ставили б під сумнів вказаний висновок суду не надано, а тому саме його суд кладе в основу постановленого рішення. Враховуючи викладене, суд оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов висновку про доведеність обставин про те, що заповідач [PERSON] у момент укладення спірного правочину перебувала у стані, що перешкоджав їй усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України. З врахуванням зазначених вище норм чинного законодавства та встановлених в судовому засіданні обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Крім того, вирішуючи питання про розподіл витрат, суд враховує, що згідно ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням експертів та проведення експертизи (ч.ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України). У відповідності до ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст.137 ЦПК України). За таких обставин, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку розміру наданої правничої допомоги, Договору про надання правничої допомоги, квитанції №0.0.1814420014.1 від 26.08.2020 та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, судом встановлено, що дані витрати є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом; а також ціною позову, тобто мають компенсуватися в силу ст.137 ЦПК України, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 25000,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved