Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач є колишнім чоловіком його дочки - [PERSON] . На даний час шлюб між ними розірвано, і більше року останній не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є позивач. В зв`язку з викладеним вважає, що [PERSON] втратив право на користування житлом і просить прийняти відповідне судове рішення. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 17 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 19 жовтня 2020 року на підставі ухвали суду по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відзив не подано. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Яременка В.В. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності . Не заперечують щодо ухвалення заочного рішення. Належним чином повідомлений відповідач, повторно в судове засідання не з"явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. А тому судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 29021564 від 16.02.2011 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.01.2011 р. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , в графі батько записаний [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження останньої, серії [NUMBER] . Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 20.06.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою. А як зазначено в письмових поясненнях свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідач зареєстрований у вказаному житловому будинку, однак не проживає в ньому більше року. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як вбачається з ч.3 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житлового будинку втрачає право на користування цим житлом в разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між членом сім`ї та власником житла, або законом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність у відповідача реєстрації в житловому будинку порушує право власності позивача, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Таким чином, позивачем надано суду достатньо належних доказів того, що відповідач більше року не проживає за місцем реєстрації, у належному [PERSON] житловому будинку, що є підставою визнання його таким, що втратив право на житло, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved