Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 84 131,13 грн., вихідної допомоги у розмірі 18 537,00 грн., середнього заробітку за час затримки у розмірі 6 218,58 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Під час розгляду справи позивач уточнював суму середнього заробітку за час затримки розрахунку та відповідно до поданої ним заяви від 04.01.2021 року просить стягнути такі виплати у сумі 114 654,70 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що 11 серпня 2008 року він поступив на роботу на ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод» по направленню після закінчення Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу на посаду інженера-конструктора у технічний відділ. У 2016 році був переведений начальником відділу технічного контролю, а в 2019 році переведений начальником комерційного відділу. Позивач зазначає, що 25 листопада 2019 року був вимушений подати заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою заробітної плати більше календарного року, а також подальшим суттєвим зменшенням заробітної плати. У відповідності до наказу № 277 від 25 листопада 2019 року його звільнено з роботи, при цьому в наказі вказано, у відповідності до п. 3 ст. 38, ст. 44 КЗпП України йому належить виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 17 календарних днів. Всупереч ст. 116 КЗпП України в наказі не вказано про виплату також усіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення через невиплату заробітної плати протягом року, що складає 84 131 грн. 13 коп. і підтверджується виданою довідкою ДП «ІФ КЗЗ» за № 750 від 11.12.2019 року, яку він зміг отримати тільки після звернення до Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Крім цього, позивач вказує на завдання внаслідок протиправних дій відповідача йому моральної шкоди, яку оцінює в 10 000,00 грн., що виразилося в значній затримці виплати заробітної плати, незаконному зменшенні розміру заробітної плати, втраті платоспроможності. Його сім`я була позбавлена матеріального забезпечення, гідного життя, належного відпочинку. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначається, що вимоги, вказані позивачем в позовній заяві не відповідають чинному законодавству України, окрім обсягу невиплаченої заробітної плати та інших компенсаційних виплат при звільненні, а саме: заробітної плати - 69 208,85 грн., вихідна допомога (ст. 44 КЗпП) - 14 922,28 гривень. Позивач працював на ДП «ІФ КЗЗ» на посаді начальника комерційного відділу. За результатами аудиту, проведеного Управлінням Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області визнано роботу комерційного відділу незадовільною і рекомендовано розробити положення про відділ та посадові інструкції працівників відділу. Окрім цього, протягом 12.08.2019 - 11.09.2019 року головний інженер [PERSON] виконував обов`язки директора заводу, тобто виникла ситуація прямого підпорядкування між особами, які перебувають в родинних стосунках (батько і син). Щодо встановлення надбавки за виконання позивачем обов`язків начальника відділу технічного контролю, то вказується на те, що відповідно до роз`яснень Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок Державного комітету Ради Міністрів СРСР по питаннях праці і заробітної плати від 29.12.1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового замісництва» призначення працівника виконуючим обов`язки за вакантною посадою не допускається. Крім цього, тимчасово виконуючим обов`язки виплачується різниця між його фактичним окладом і окладом працівника, якого заміщає, за умови, що працівник, який заміщає не є штатним заступником. Тому, наказ ДП «ІФ КЗЗ» від 05.03.2019 року № 66 виданий з порушенням чинного законодавства в частині оплати праці і підлягав скасуванню. Щодо обчислення середнього заробітку, відповідач її визначає з розрахунку того, що враховуючи заробітну плату позивача, середній заробіток за 1 робочий день становить 308,95 грн., а саме: 6 469,73 грн. (з/п за вересень) + 2 798,73 грн. (з/п за жовтень) / (20 р.д. (відпрацьовано у вересні) +10 р.д. (відпрацьовано у жовтні) = 308,95 гривень. Відомостей щодо прийняття позивача на інше місце роботи в підприємства немає, тому середній заробіток розраховується згідно позовної заяви за 16 р.д. - 16 х 308,95 грн. = 4 943,20 гривень. Провести повний розрахунок звільненому працівнику в день звільнення не було можливості через відсутність коштів на рахунку, необхідність терміново погасити заборгованість за спожиту електроенергію через загрозу припинення електропостачання та регулярне безспірне списання податковими органами заборгованості по податках до різних видів бюджетів. Щодо відшкодування моральної шкоди звільненому працівнику в разі невиплати належних йому сум у строки , зазначені в статті 116 КЗпП, законодавством не передбачено. Позивачем надано відповідь на відзив, у якому вказує, що всі заявлені ним вимоги позову передбачені чинним законодавством України, нормами Кодексу законів про працю. При цьому відповідач вказує недостовірні дані щодо сум заробітної плат та вихідної допомоги, а саме: в довідці виданій ДП «ІФКЗЗ» від 29.11.2019 року сума вихідної допомоги значиться - 18 537 грн. 00 коп., а уже у відзиві - 14 922,28 грн. Матеріали перевірки інспекційного відвідування Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області також підтверджують суми вказані в позовній заяві. Також позивач вказує, що перевірка управління була проведена за період з 01.01.2016 року по 30.06.2019 року, за час керівництва комерційним відділом іншим працівником. Він був переведений на цю посаду тільки 01.03.2019 року, що підтверджує запис в трудовій книжці. Отже, практично він не зміг би довести роботу відділу за 3 місяці до незадовільного стану, за сприяння його батька. Позивач вважає вірно обчисленою ним середньоденну заробітну плату, з урахуванням доплат, надбавок. Відсутність коштів, на що вказує відповідач, не може слугувати причиною не проведення повного розрахунку звільненому. Крім того, позивач вказує на упередженість щодо нього головного бухгалтера підприємства, яка є автором поданого відзиву на позов, яка різними способами та маніпуляціями розповсюджує недостовірну інформацію щодо нього, намагається принизити його, довести його некомпетентність, скомпрометувати ділову репутацію, що є доказом про завдання йому моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позову, просив позов задовольнити. У подальшому не з`явився, подавши до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо заявлених позовних вимог. У подальшому не прибула в судове засідання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] з 11.08.2008 року був прийнятий на роботу по направленнюінженером-конструктором 3 категорії на ДП МОУ «63 котельно-зварювальний завод»; 15.04.2016 року був переведений начальником відділу технічного контролю, а 01.032019 року - переведений начальником комерційного відділу, про що свідчать записи у його трудовій книжці (а.с. 9). Згідно наказу директора ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» від 25.11.2019 року № 277, [PERSON] - начальника комерційного відділу, звільнено з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України (у зв`язку з невиплатою заробітної плати) з 25.11.2019 року, з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період робот из 11.08.2018 року по 25.11.2019 року в кількості 17 календарних днів та виплатою у відповідності до ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с. 15). З довідки ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» від 11.12.2019 року № 5-750 вбачається, що заборгованість по всіх виплатах [PERSON] станом на 12.12.2019 року становить 84 131 грн. 13 коп. (а.с. 16). Листом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 20.12.2019 року № 16-07/15-10/7710 [PERSON] , на його звернення повідомлено про те, що згідно наданої інформації про рух коштів за серпень-листопад 2019 року, оплата праці здійснювалась не в першочерговому порядку, чим порушено вимоги ч. 5 ст. 97 КЗпП України. Нарахована позивачу заробітна плата у розмірі 26 138,67 грн. за першу половину листопада у встановлені строки не виплачена, чим порушено ч. 1. 2 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Повного розрахунку з [PERSON] в день його звільнення не проведено. Не виплачена нарахована позивачу вихідна допомога у розмірі 18 537 грн., чим порушено вимоги ст. 44 КЗпП України. Крім того, не виплачена в день звільнення грошова компенсація за 17 днів не використаної щорічної відпустки у розмірі 5256,06 грн., чим порушено вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП України. За результатами контрольного заходу складено акт інспекційного відвідування, керівнику підприємства винесено припис про усунення виявлених порушень (а.с. 18). Відповідно до частини 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, довідкою від 11.12.2020 року № Б-750, розмір заборгованості з нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати становить 84 131,31 грн. (а.с. 16). Відтак, вимога Позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 84 131,31 грн. та заборгованості із невиплаченої вихідної допомоги у 18 537,00 грн. - є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. А тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день звернення до суду у сумі 114 654 грн. 70 коп. (за період з 26 листопада по 17 грудня 2019 року - 6 128,58 грн. та з 18.12.2019 року по 31.01.2021 року - 108 436,12 грн.). Відносно вимоги позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 237-1 КЗпП України, встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 за № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст. 137 ЦПК України, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховано глибину душевних страждань, наслідки, вимушені зміни у житті, та приходить до висновку про необхідність стягнення на користь [PERSON] в рахунок відшкодуванням моральної шкоди 1 000 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 1 000 грн. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообовязкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Також, відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 840 грн. 80 коп. судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117, 232, 235, 237-1, 430 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 ,

Outcome: partial