Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Братської селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на спадщину. В своєму позові позивачі зазначили, що є спадкоємцями післясмерті [PERSON], проте в отриманні свідоцтва про спадщину їм відмовлено, в зв'язку зі втратою оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивачі у судове засідання не з'явилися, до суду надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач до початку судового засідання звернувся із письмовою заявою, в якій визнав позовні вимоги в повному об'ємі та просив справу слухати без їх участі. Дослідивши надані докази, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 квітня 1999 року посвідченого державним нотаріусом Братської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] мав право на житловий будинок по вул. Фархутдінова, 50 в с-щі Братське Миколаївської області. Згідно рішення Братської селищної ради Миколаївської області 04 лютого 1994 року №23, [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Богдана Хмельницького, 27 в с-щі Братське Миколаївської області, та видано державний акт на право приватної власності на землю серії МК №-0149 від 14.02.1994 року для будівництва житлового будинку та видано будівельний паспорт. 25 серпня 2003 року [PERSON] помер. Спадщина залишилася після його смерті у вигляді житлового будинку по вул. Фархутдінова, 50 в с-щі Братське Миколаївської області та земельної ділянки. Позивачі є спадкоємцями померлого, що підтверджується копіями свідоцтва про одруження та народження. Померлий заповіт не складав. Звернувшись до нотаріальної контори, [PERSON] нотаріус роз"яснила, що вона та її діти не можуть прийняти спадщину після смерті [PERSON], оскільки відсутній оригінал державного акта на земельну ділянку. Державним нотаріусом надано інформацію згідно якої [PERSON] звернулась протягом шести місяців після смерті чоловіка до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, тобто вважається такою що прийняла спадщину, однак не оформила. [PERSON], мати померлого від належної їй частки у спадщині відмовилася. Рішенням органу опіки та піклування Братської РДА Миколаївської області надано дозвіл на видачу свідоцтва про право на спадщину на ім'я неповнолітньої [PERSON] [PERSON] на момент смерті батька [PERSON] був неповнолітнім, тому вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження. У відповідності до п. 216 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 3 березня 2004 року за № 20/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві. Згідно положень ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про власність», громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування. У преамбулі Конвенції про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, зазначається, що «дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи й належний правовий захист» [1]. Принцип 8 Декларації прав дитини проголошує: «Дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу». Так, згідно з ч. 1 ст. 31 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) [3] особа вважається малолітньою та такою, що має часткову цивільну дієздатність фізичної особи, до досягнення нею 14 років. Передумови участі неповнолітніх і малолітніх у цивільному процесі закладено статтею 129 Конституції України, де вказано, що основними принципами судочинства є рівність усіх учасників перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їх переконливості тощо . Очевидно, що Конституція в цій частині не зазначає обмежень щодо малолітніх та неповнолітніх. Згідно зі ст. 28 ЦПКУ здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільну процесуальну правоздатність) мають усі фізичні особи. Тобто з формулювання норми випливає, що малолітні та неповнолітні особи не є винятком у цьому разі. Окрім того, суд може залучити до участі в таких справах законного представника такого громадянина. Щоб уточнити, в якій формі це необхідно зробити, ЦПКУ було доповнено ст. 27-1 «Забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи» згідно із законом № 1397-VI від 21.05.2009 р., у якій зазначалися процесуальні форми їхньої участі. Так, під час розгляду справи, крім прав та обов'язків, визначених ст. 27 ЦПКУ, малолітня або неповнолітня особа має й такі процесуальні права: безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, передбачені законодавством. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, і оскільки позивачем не заявлено вимог про стягнення з відповідача судового збору, тому суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем.

Outcome: approved