Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

В квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 29.12.2012 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис 2332. Позивач зазначає, що від шлюбу в них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом несли витрати щодо утримання житла, спільно приймали участь у придбанні речей домашнього вжитку. Позивач зазначає, що він 30.07.2014 року надав письмову згоду відповідачці на той час своїй дружині, на укладення в інтересах сім`ї Інвестиційного договору №6268/039-8-В3 від 30.07.2014 року із ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК», яке діяло від імені в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Аргос». Позивач зазначає, що предметом вказаного договору була інвестиційна участь у будівництві будинку та придбання у власність двокімнатної квартири, що знаходиться в житловому будинку за будівельним №8, черги №3, загальною площею 71,43 квадратних метри, в складі комплексу житлових будинків та об`єктів соціального, побутового призначення по [ADDRESS] . Позивач зазначає, що усі платежі за договором та ремонтні роботи всередині квартири були здійснені за рахунок спільних коштів. Позивач зазначає, що 26.05.2015 р. закінчилось будівництво «Комплексу житлових будинків та об`єктів соціального, побутового призначення на [ADDRESS] , третя черга, перший пусковий комплекс. Позивач зазначає, що зобов`язання інвестора за Інвестиційним договором щодо сплати грошових коштів за договором були виконані у повному обсязі. Таким чином він з [PERSON] будучи сім`єю сплатили 1 030 625,08 грн. за придбання квартири. При цьому, позивач зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2016 р. шлюб розірвано. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] 20.04.2018 р. уклала договір купівлі-продажу на придбання конкретного нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , а 17.05.2018 р. уклала договір іпотеки із відповідачем [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстровано в реєстрі під №602. Одночасно із посвідченням договору, нотаріусом також внесено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , проте письмової нотаріально згоди при оформлені договору іпотеки він, позивач, не надавав. Враховуючи вищевикладене, просить суд, визнати за ним право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири [ADDRESS] . Укладений між [PERSON] та [PERSON] договір іпотеки від 17.05.2018 р., який посвідчений приватним нотаріусом Шевченко І.Л. визнати недійсним. Судові витрати покласти на відповідачів та стягнути у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] . Згідно відзиву на позовну заяву відповідача [PERSON] зазначає, що позивач не мав доходів протягом з липня 2012 року по грудень 2016 року включно. Тобто, не маючи стабільного та постійного заробітку без поважних причин, позивач не може претендувати на право спільної сумісної власності на спірну квартири, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладено після шлюбу. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову. (а.с. 56-61). Згідно відзиву на позовну заяву відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позову,оскільки позивач перебував з відповідачем 1 у шлюбі з 29.12.2021 р. по 13.10.2016 р., а договір іпотеки був укладений 17.05.2018 р. Відповідач зазначає, що посилання на постанову Київського апеляційного суду від 04.02.2020 р. вважає помилковим, оскільки предметом розгляду справи №759/4747/16 не було з`ясування питання права власності на квартиру [ADDRESS] , а тому просить відмовити у позові (а.с. 138-140). 28.04.2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (а.с. 43-44). 28.05.2020 року до суду надійшла заява з усуненням недоліків позовної заяви (а.с. 46). 01.06.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 49-50). 25.01.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с. 197). Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на докази, які знаходяться в матеріалах справи. В судовому засіданні відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позову та просили відмовити у його задоволенні. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 35). Судом встановлено, що згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.10.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року залишено без змін (а.с. 36-37). Судом встановлено, що 20.04.2018 року між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 31-34). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири за адресою [ADDRESS] від 20.04.2018 року укладений після розірвання шлюбу позивача та відповідача [PERSON] , а тому твердження позивача, що спірна квартира відноситься до спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано жодного доказу, на підтвердження цієї позовної вимоги. При цьому вимоги щодо визнання договору купівлі- продажу спірної квартири, а саме : квартири [ADDRESS] , а саме відповідачкою [PERSON] , позивач суду не заявляв. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частиною 2 статті 12 частин 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1)час набуття майна; 2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає, з моменту державної реєстрації. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.04.2018 р., ( Зареєстрованого в реєстрі за № 973, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК» та [PERSON] (надалі - Договір), остання не перебуваючи у шлюбі з позивачем придбала квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.04.2018 р., індексний номер витягу: 121466378, номер запису про право власності: 2583147, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 806228280000. Відповідно до пункту 11 Договору право власності на квартиру, яка відчужується, виникає у покупця з дня державної реєстрації цього права, тобто з 20.04.2018 р. Положення пункту 11 Договору кореспондуються з нормою частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній станом на дату укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 20 квітня 2018 року), згідно з якою права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності на нерухоме майно. Таким чином право власності на майно (квартиру [ADDRESS] ), що є предметом розгляду даної справи, виникло у відповідача у період, коли вона не перебувала у шлюбі, а тому норма статті 60 СК України повинна застосовуватись до даних правовідносин в контексті того, що саме на позивача покладався (та покладається) обов`язок доведення існування підстав, щодо прийняття участі у оплаті грошових коштів на придбання спірної квартири, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідачки. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц; провадження № 14-114цс20. Суд, приймає до уваги ту обставину, що згідно пункту Договору остаточний платіж за Договором у сумі 16, 881, 30 грн. було здійснено [PERSON] , саме: 20.04.2018 р., тобто також за рахунок особистих грошових коштів. Суд, не приймає до уваги посилання позивача та його представника на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року , яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: ТОВ "КУА "ІФК" про поділ спільного сумісного майна подружжя майнових прав на квартиру відмовлено та постановою Київського апеляційного суду від 04.02.2020 року зазначене вище рішення залишено без змін, як на рішення які мають предоцільне значення щодо даного спору, оскільки предметом розгляду вищезазначеної справи були майнові права на об"єкт будівництва, згідно з інвестиційним договором і тому суди розглядали справу лише в контексті заявлених позовних вимог та не вирішували питання визнання спільної сумісної власності, саме на квартиру [ADDRESS] , як на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є предметом розгляду даної справи. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обраний спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права позивача. На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного ст.ст. 57, 60, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 206 , 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed