Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Управління з питань захисту прав дітей Міської ради м. Кропивницького про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] [INFO] . [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду від 24.09.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. На даний момент у позивача з`явилася можливість здійснити тимчасовий виїзд до Королівства Іспанії з сином з метою відпочинку. Відповідач згоду на перетин кордону сина [PERSON] в добровільному порядку не надає. Тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі. Сторони від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.09.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Позивача бажає здійснити тимчасовий виїзд до Королівства Іспанії з сином з метою відпочинку, але позбавлена цієї можливості із-за відмови відповідача надати згоду на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа , якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. У відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в "їзду в Україну громадян України», та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57, передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд враховує те, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також бере до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України, а тому вважає, що позов слід задовольнити. У зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн на відшкодування понесених нею судових витрат. Враховуючи наведене та

Outcome: approved