Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]І, про захист гідності, честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 06.11. 2014 року під час відкритого судового засіданні в Тернопільському міськрайонному суді при розгляді кримінальної справи, [PERSON] у своєму виступі з метою принизити та оговорити, повідомив присутнім, що він бувший працівник міліції, якого вигнали зі служби. 05.12.2014 року на черговому судовому засіданні оголосив, що мене вигнали зі служби без звання і пенсії. Позивач вказав, що дійсно працював в органах внутрішніх страв з 07.10.1992 року по 27.05.2002 року і звільнився за власним бажанням у званні майора міліції, а пенсію не отримав, бо не набув відповідного стажу. Вважає, що така неправдива інформація характеризує його з негативної сторони, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, породила негативне та упереджене ставлення оточуючих до нього, як заступника голови Тернопільського обласного фонду підтримки індивідуального будівництва на селі. Посилаючись на те, що така інформація є недостовірною та негативною, порушує його особисті немайнові права, ганьбить честь та гідність, спричиняє шкоду діловій репутації, позивач просив зобовязати [PERSON] спростувати повідомлення про те, що його вигнали зі служи в міліції без звання та пенсії у судовому засіданні Тернопільського міськрайонного суду у присутності судді Холяви О.І., секретаря суду [PERSON], [PERSON], представника прокуратури [PERSON], адвоката [PERSON] Позивач також вказав, що дії відповідача по розповсюдженню негативної інформації спричинили йому моральну шкоду, яка полягала у погіршення психологічного і фізичного стану, що спонукало його звернутись до лікарів, а також обмежило спілкування з людьми. Посилаючись на наведене, просив стягнути з відповідача 25\~000 грн. завданої йому моральної шкоди. У судовому засіданні позивача позов підтримав, зіславшись на доводи викладені у ньому. Представник відповідача позов не визнав та вказав, що вказані висловлювання [PERSON] стосовно [PERSON] є оціночними судженнями, критикою дій [PERSON] як колишнього працівника міліції, який наніс йому тілесних ушкоджень. Судом встановлено, що у судовому засіданні 06 листопада 2014 року при розгляді кримінального провадження № 12014210010000916 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, потерпілий [PERSON] у своєму виступі зазначив, що [PERSON] колишній працівник міліції, якого вигнали із служби. У судовому засідання 05 грудня 2014 року [PERSON] зазначив, що [PERSON] виперли із служи без звання та пенсії. Сторони цей факт не заперечили. Вироком Тернопільського міськрайонного від 05 грудня 2014 року, залишений без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11.03.2015 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст.125 КК України та призначено покарання у вигляді громадських робіт строком 200 год., а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 5\~000 грн. завданої моральної шкоди.. Вироком встановлено, що [PERSON] визнаний винним у тому, що 05 квітня 2014 року близько 14 год. перебуваючи у дворі будинку №70 по вул.Бандери в м.Тернополі, під час словесного конфлікту із потерпілим [PERSON], умисно наніс останньому три удари кулаком руки в обличчя, внаслідок чого спричинив потерпілому [PERSON] крововилив у слизову оболонку правої щоки і садно слизової оболонки верхньої губи, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної, цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоров"я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до вимог ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена В силу вимог ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав Людини у Справі Лінгенс проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. На думку Європейського Суду з прав Людини, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Відповідно до розяснень викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України за №1 від 27.02.2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлюваннями, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, дослідивши поширену інформацію в системному зв'язку з подіями, які мали місце 05.04.2014 року близько 14 год., суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є оціночними судженнями відповідача, вираженням його субєктивної думки, погляду, зокрема, критика дій обвинуваченого [PERSON] по відношення до нього як потерпілого по даній кримінальній справі, а тому, приходить до висновку, що ця інформація не носить негативний характер і не принижує честь та гідність позивача. Висловлювання [PERSON] по своїй суті є фактично критикою дій [PERSON], щодо нанесення йому легких тілесних ушкодження, як особою, яка раніше працювала у правоохоронних органах. Відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано доказів та не доведено наявності тих підстав, з якими цивільне законодавство пов'язує можливість судового захисту честі, гідності, репутації чи соціального статусу, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Судом не встановлено, а позивачем не надав суду жодних належних доказів про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Відтак, розповсюджена інформація не є такою, що порочить честь і гідність позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про захист чести, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди є безпідставними і необґрунтованими, а тому до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed