Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог Боржавська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області про визначення межі між двома суміжними земельними ділянками. Заявлений позов мотивовано тим, що рішенням десятої сесії двадцять другого скликання Боржавської сільської ради від 28.02.1997 року позивачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. На цій земельній ділянці збудований житловий будинок, який належить [PERSON], що стверджується довідкою БТІ №69 від 25.01.2012 року. Однак, з моменту прийняття цього рішення позивачка не може виготовити Державний акт на право власності на земельну ділянку через межовий спір з відповідачами, які користуються суміжною земельною ділянкою по [ADDRESS] У березні місяці 2011 року представником в інтересах позивачки було подано заяву у Боржавську сільську раду з проханням вирішити межовий спір з відповідачами та визначити в натурі межу між двома суміжними земельними ділянками. Боржавська сільська рада Виноградівського району в особі комісії з питань землекористування, господарського та соціально - культурного розвитку вирішуючи даний межовий спір фактично його не вирішила, оскільки в складеному комісією акті від 16.03.2011 року не вказані точні розміри суміжних земельних ділянок обох сторін та точну межу між ними. В акті рекомендано [PERSON] та [PERSON] вирівняти межу по прямій лінії від середини до кінця земельної ділянки. Таке рішення комісії не вирішило межового спору по суті. Оскільки Боржавська сільська рада фактично спору по суті не вирішила, то представником позивача 14.11.2012 року повторно було подано заяву про вирішення цього спору. Однак Боржавська сільська рада спору не вирішила та взагалі не надала відповіді на заяву. У зв'язку з цим, представник позивача просить визначити межі між земельними ділянками, розташованими по [ADDRESS] та [ADDRESS] Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив такі задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того заявив, що його довірительці виділено 0,25 га земельної ділянки. Однак при здійсненні обмірів площі земельної ділянки, з'ясувалося, що фактична площа земельної ділянки по [ADDRESS] є меншою, ніж 0,25 га. Вважає, що їх частину землі захоплюють сусіди, підкопують межу, ухиляються від визначення межі між земельними ділянками. Наразі державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не виготовлено через межовий спір з сусідами. Відповідачка [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперчили повністю, просили суд у задоволенні позову відмовити повністю. Крім того відповідачка пояснила, що не вони, а [PERSON] намагається захопити їх земельну ділянку. Коли будувалися сусіди, то вони їм дозволили збудувати прибудову на межі, у зв'язку з тим, що в тих вузький участок. А зараз Павлище хоче захопити їх часитину земельної ділянки, межа між ними наразі проходить не по прямій лінії, а по дузі в бік їхньої ділянки. Зазначила, що доводи представника не відповідають дійсності. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, в судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що рішенням десятої сесії двадцять другого скликання Боржавської сільської ради від 28.02.1997 року позивачу [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.4, 5). Згідно акту про вирішення земельного спору по [ADDRESS] [PERSON] та [NUMBER] [PERSON] від 16.03.2011 року [PERSON] межу земельної ненарушив. Фактичні розміри земельної ділянки [PERSON] відповідають даним попередніх обмірів. Рекомендано [PERSON] та [PERSON] вирівняти межу по прямій лінії від середини до кінця земельної ділянки (а.с.6). Правовідносини між сторонами врегульовані нормами Земельного кодексу України. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Відповідно до ч.3 ст.126 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Відповідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Суд констатує, що позивач належним чином не оформив свої права власності (користування) на земельну ділянку в [ADDRESS] будь яких доказів того, що позивач є власником або користувачем зазначеної земельної ділянки позов не містить. Та обставина, що у позивача відсутні документи, які посвідчують його право власності (користування) на земельну ділянку, є підставою для відмови в захисті його прав (інтересів), так як відповідно до вимог ст.152 ЗК України тільки власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Крім того, відповідно до вимог ст.106 ЗК України право вимагати відновлення межових знаків може тільки власник земельної ділянки. Разом з цим за неодноразовими клопотаннями представника позивача, судом було задоволенно клопотання про витребуваня доказів по даній цивільній справі, зокрема було витребувано із КП Виноградівського РБТІ оригінали інвентарних справ будинковолодінь по [ADDRESS] (а.с.140-141), із Боржавської сільської ради Виноградівського району земельно-облікові книги щодо наділення земельних ділянок під забудову, обслуговування будинків та ведення підсобного селянського господарства за адресами по [ADDRESS], копії генеральних планів цих земельних ділянок (а.с.135-136), ітакож було витребувано із Держземагенства Виноградівського району генплани земельних ділянок по [ADDRESS](а.с. 138), а також із Закарпатського державного інституту проектування міст-генеральний план, в якому міститься схеми генпланів земельних ділянок, виділених під забудову будинків по [ADDRESS](а.с. 174). Крім того, згідно до Ухвали Виноградівського районного суду від 04.02.2014 року (а.с.195), за клопотанням представника позивача, судом було призначено земельно технічну експертизу, проведення якої було доручено експерту [PERSON], [ADDRESS] Як вбачається із відношеннь експерта [PERSON] від 12.02.2014 року (а.с.200), від18.07.2014 року (а.с.209-210), а також від 18.09.2014 року (а.с.212), вбачається, що сторони по справі, зокрема позивач, був неодноразово відсутній на місці проведення експертизи, а тому таку не видається за можливе провести. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Дослідивши вказані вище докази в судовому засіданні та оцінивши їх належність, суд вважає, що між позивачем та відповідачем не існує будь яких зобов»язань, що в свою чергу спростовує факт порушення права позивача відповідачем. З огляду на те, що в судовому засіданні не встановлено факт порушення прав позивача діями відповідача, оскільки позивач не навів жодних достовірних та належних доказів на обгрунтування обставин, які б підтверджували протиправність поведінки відповідача. Отже, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду свого позову, що є його обов»язком відповідно до засад змагальності процесу відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, при цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз»яснив позивачу його права та обов»язки. Оцінивши у відповідності до ст.212 ЦПК України належність, допустимість і достовірність кожного, наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд обгрунтовано дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed