Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 26.04.2017 він є власником будинку №32 по вул. Д.Галицького у м. Шепетівка Хмельницької області. У будинку зареєстрований та до жовтня 2016 року проживав пасинок його сина [PERSON] Відповідач постійно проживає за іншою адресою, а тому просив визнати його таким, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що будинок по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівки придбаний у 2007 року його матірю [PERSON] та вітчимом [PERSON], оформлений на останнього. При отриманні паспорту, у 2014 році, він також зі згоди власника зареєструвався за вказаною адресою. Проживали у будинку утрьох до 28.04.2016. Після смерті матері відносини між ним та вітчимом, його родичами погіршилися. Неодноразово зверталися один на одного до відділу поліції. У травні 2017 року йому стало відомо, що вітчим подарував будинок своєму батькові [PERSON] Вважав, що такий договір є незаконним, оскільки нотаріусом не враховано, що будинок належав [PERSON] та його матері [PERSON] на праві спільної сумісної власності як придбаний у період їх шлюбу. Робив спроби оскаржити вказаний правочин у судовому порядку, проте у звязку з перебуванням на заробітках, до суду не зявлявся, тому позовна заява залишена без розгляду. Повторно до суду не звертався. У жовтні 2016 року залишив будинок у звязку з тим, що вітчим та його родичі тиснули на нього, чинили перешкоди, змінили замки. Просив врахувати причини не проживання у будинку поважними та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання нерухомим майном, регулюються актами цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 27 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівської міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №795, позивач [PERSON] став власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Шепетівка, вул. Д.Галицького, 32. Право власності на вказаний будинок зареєстроване за [PERSON] з 27.04.2017, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З копії домової книги на будинок та з паспорта громадянина України серії НВ 714315 слідує, що [PERSON] з 31.10.2014 року зареєстрований в належному позивачеві будинку за адресою: м. Шепетівка, вул. Д.Галицького, 32. Крім нього, у будинку з 04.10.2007 року зареєстрований його вітчим [PERSON] - колишній власник цього будинку. Таким чином, на час реєстрації [PERSON] в будинку 32 по вул. Д.Галицького в м. Шепетівка (2014 рік) власником був його вітчим [PERSON], після якого право власності на будинок перейшло до позивача [PERSON] (на підставі договору дарування). Позивач своєї згоди на реєстрацію [PERSON] в будинку не надавав у зв'язку із тим, що власником спірного будинку на той час не був. Теперішній власник будинку [PERSON] зареєстрований та проживає за іншою адресою вул. С.Оврашка, 17/2 в м. Шепетівка. З жовтня 2016 року [PERSON] у спірному будинку не проживає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, що за позичені у сестри кошти, у 2007 році придбав житловий будинок по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівка, куди заселився разом з членами сім"ї дружиною [PERSON] та її сином [PERSON] У квітні 2016 року дружина померла, відносини з пасинком погіршилися. [PERSON] виносив з будинку речі та інше майно, погрожував йому фізичною розправою, пошкодив вікна у будинку. Неодноразово звертався до поліції з приводу його неправомірних дій. У липні 2016 року внаслідок тривалих неприязних відносин покинув будинок. У жовтні 2016 року з будинку добровільно виїхав пасинок. Після викрадення холодильнику, у грудні 2016 року він був змушений змінити замки на вхідних дверях. В квітні 2017 року подарував будинок своєму батькові, з його дозволу проживає у цьому будинку. Допитана свідок [PERSON] дала показання, що з жовтня 2017 року проживає однією сімєю з [PERSON] у будинку по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівка. Їй відомо, що до жовтня 2016 року у будинку проживав [PERSON], після того як він покинув будинок, [PERSON] поміняв замки. Допитана свідок [PERSON] показала, що у 2007 році позичила рідному братові 20000 дол. США, за які він придбав житловий будинок по вул. Д.Галицького, 32 в м. Шепетівка. З ним у будинку проживав пасинок [PERSON], який після смерті матері почав виносити речі та майно з будинку. В 2016 році відповідач добровільно виселився з будинку, після чого брат вирішив подарувати будинок їхньому батькові [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до положень статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири, будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. Відповідно до 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, правовідносини між власником житла та членами його сімї, колишніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах Верховного Суду України (№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10), право члена сімї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сімї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сімї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Сторони у судовому засіданні визнали, а свідки підтвердили, що [PERSON] проживав у спірному будинку разом з матірю та вітчимом з 2007 року та був членом сімї [PERSON] - попереднього власника. Право [PERSON], який не є власником спірного житлового будинку, на користування ним було похідним від прав колишнього власника цього житлового будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право [PERSON] на користування житлом. З дня реєстрації договору дарування припинено право власності [PERSON] на будинок. Допитаний свідок [PERSON] показав, що його онук [PERSON] проживав [INFO] разом з матірю та вітчимом. Після смерті матері між їхніми родинами почалися конфлікти з приводу поділу спадкового майна, виселення тощо. У жовтні 2016 року [PERSON] під цим тиском був вимушений залишити будинок, а коли мав намір повернутися, то не зміг через зміну замків на дверях. Суд відхиляє твердження відповідача про те, що він зареєстрований і проживав у будинку, і, відтак, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України має право користуватися спірним житловим будинком як член сім'ї власника житла. Вказана норма, з урахуванням ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Показання свідка [PERSON] та пояснення відповідача щодо причин поважності не проживання останнього у спірному будинку у цій справі юридичного значення не мають, оскільки до 27.04.2017 вказані відносини існували між відповідачем та попереднім власником будинку, на яких розповсюджувалася норма ст. 405 ЦК України. Договір дарування є чинним, ніким не оспорювався, а тому відсутні підстави вважати його недійсним. Таким чином, встановлено, що [PERSON] не є членом сімї [PERSON] та ніколи ним не був, у зв'язку із чим право відповідача на користування спірним будинком припинилось на підставі закону, у зв'язку із зміною власника будинку, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у дохід держави.

Outcome: approved