Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

10 травня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Каховського міськрайонного суду Херсонської області із вищезазначеним позовом. На обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зареєстровані у вищевказаному будинку, але близько 15 років за місцем реєстрації не проживають. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, тим са-мим чинять їй перешкоди у розпорядженні будинком. Згідно ухвали суду від 17 травня 2019 року по справі відкрито провадження за пра-вилами загального позовного провадження. Справа призначена до розгляду у відкритому під-готовчому судовому засіданні. Відповідно до ухвали суду від 25 липня 2019 року вбачається, що вищезазначена спра-ва призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала, уточнила їх, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жит-ловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі, будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з"явилися, заяв, клопотаня, відзиву до суду не надали. Представник третьої особи позов позивача підтримала частково. Зазначила, що вимога позивача щодо визнання неповнолітнього [PERSON] , як такого, що втратив право на користування житловим приміщенням вважає, що до задоволення не підлягає, оскільки у разі задоволення позову позивача права неповнолітньої особи - [PERSON] будуть порушені. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили той факт, що відповідачі близько 15 років за місцем реєстрації не проживають, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 та ч.4 ст.12, ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як напідстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина підтверджується рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 09 жовтня 2017 року. В зазначеному вище будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] - мати неповноліт-нього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також, судом встановлено, що відповідачі близько 15 років не проживають в жит-ловому будинку по [ADDRESS] , на підтвердження чого до матеріалів справи додано акт обстеження фактичного місця проживання від 01 квітня 2019 року. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм Глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, а також положень статті 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Далі, судом встановлено, що в спірному житловому будинку відповідачі не проживають, речей не зберігають, оплату за комунальні послуги не здійснюють, обовязку по утриманню житла в належному технічному стані не несуть. Відповідно до ч.1ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч. 2ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітні діти набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітні діти не є самостійними суб`єктами житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дітьми залежить від набуття або втрати такого права їх батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси неповнолітньої дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній у спірному житловому будинку не проживає. Залишення неповнолітньої зареєстрованою у спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини таст.160 СК України. Відповідно до ст.1та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов позивача підлягає задоволенню, оскільки відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком в [ADDRESS] , оскільки без поважних причин не користуються житловим будинком, який належить позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: approved