Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

23 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], яка діє від свого імені та від імені неповнолітньої [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вони на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Кіровською селищною радою 08 лютого 2004 року, є власниками житлового будинку [ADDRESS]. Окрім позивачів у зазначеному будинку з 26 травня 2015 року зареєстровані також дочка позивачів - відповідач [PERSON] та її малолітня дочка - [PERSON], 2004 року народження. Однак, з моменту реєстрації та на даний час відповідач зі своєю дитиною у будинку позивачів не проживають, їхні особисті речі в будинку відсутні, вона не приймає участі в облаштуванні житла та не сплачує комунальні послуги. В добровільному порядку відповідач з дитиною з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивачів, а також право користування та розпорядження нерухомим майном у повному обсязі. За цих обставин позивачі змушені звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду їм необхідне для зняття відповідача та її неповнолітньої дитини з реєстрації. Просять визнати відповідача та її неповнолітню доньку такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Позивачів [PERSON] та [PERSON] було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи, позивачі в судове засідання 01.02.2018 року не прибули, проте в судовому засіданні 16.01.2018 року позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області - [PERSON] в судове засідання 01.02.2018 року не прибула, проте в судовому засіданні 16.01.2018 року проти позовних вимог не заперечувала, крім того, до суду наданий Висновок Лиманської міської ради Донецької області від 22.01.2018 року №03 щодо можливості визнання неповнолітньої [PERSON], 2004 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 53). Відповідача [PERSON] про необхідність явки в судове засідання повідомлено належним чином (а.с. 38, 39). Відповідач до суду не прибула, однак, надала суду заяву, в якій позовні вимоги позивачів визнала, не заперечувала проти задоволення позову, просила справу розглянути без її участі (а.с.50). Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками будинку [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], виданого 08 лютого 2004 року виконкомом Кіровської селищної ради на підставі рішення Кіровської селищної ради від 26 листопада 2003 року № 82/4 (а.с. 22), а також копією [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2772150 від 08 лютого 2004 року (а.с. 23). Згідно довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, наданої адміністратором відділу надання адміністративних послуг виконавчого комітету Лиманської міської ради у будинку [ADDRESS] зареєстровані позивачі: [PERSON], [PERSON], син позивачів - [PERSON], а також їхня донька - відповідач [PERSON] та її неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO] (а.с.24). Згідно акту від 16 листопада 2017 року, завіреного головним спеціалістом Зарічненського старостинського округу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області, відповідач [PERSON] зі своєю донькою [PERSON], 2004 року народження, з 2015 року та по теперішній час в будинку позивачів, розташованого за адресою: [ADDRESS] не проживають, їхні особисті речі у вказаному будинку відсутні (а.с. 20). Крім того, факт тривалої відсутності відповідача [PERSON] з її донькою у вказоному будинку також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які в судовому засіданні 16.01.2018 року пояснили, що знають позивачів багато років. [PERSON] є їхньою дочкою. З літа 2015 року відповідач з дитиною у вказаному будинку не проживає, особисті речі [PERSON] в будинку відсутні. Що стосується прав малолітньої особи [PERSON], 2004 року народження, то представник органу опіки і піклування Лиманської міської ради [PERSON] пояснила, що [PERSON] у них на обліку не перебуває. Крім того, виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області був наданий висновок, в якому зазначено, що виконавчий комітет (орган опіки та піклування) Лиманської міської ради вважає за можливе визнання неповнолітньої [PERSON], 2004 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки при обстеженні умов проживання неповнолітньої дитини за адресою: [ADDRESS], службою у справах дітей Лиманської міської ради 05 грудня 2017 року встановлено, що неповнолітня [PERSON] у вказаному будинку не проживає, її особисті речі в будинку відсутні (а.с. 53). Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зі своєю донькою відсутні в будинку позивачів понад один рік без поважних причин, що порушує права власників житла, які на законних підставах можуть вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує. До теперішнього часу відповідач не припинила реєстрацію у вказаному будинку, що створює позивачам перешкоди у користуванні та розпорядженні ним. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачами спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення їхнього порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON] та неповнолітньої [PERSON], 2004 року народження, з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Судом достовірно встановлено, що відповідач зі своєю дитиною не мешкає в будинку позивача понад один рік без поважних причин та добровільно відмовляється знятися з реєстрації. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON], 2004 року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Крім того, позивачі не вимагають компенсації за понесені ними судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved