Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» , третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є матір`ю сина [PERSON] , [INFO] . 14.11.2000 року [PERSON] під час виконання своїх трудових обов`язків був смертельно травмований , що підтверджується актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за формою Н-1 та свідоцтвом про смерть. Вважає, що загибеллю сина їй завдано моральні страждання, оскільки вона втратила рідну людину, підтримку, син був для неї опорою в сім`ї і вказані обставини негативно вплинули на стан її життя. Позивачка просить стягнути з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000 грн. та понесені судові витрати. Також позивачка просить встановити факт родинних відносин між нею та її загиблим сином [PERSON] , оскільки при перекладі з російської на українську мову було допущено помилку, зокрема її прізвище у паспорті вказано « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть сина зазначено « [PERSON] ». В судовому засіданні представник позивачки адвокат Очеретько О.В. підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача ДП «ВК Краснолиманська» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вина підприємства в даному нещасному випадку відсутня, актом про нещасний випадок від 17.11.2000 року встановлені винні особи, у тому числі і загиблий [PERSON] Також зазначила, що в матеріалах справи відсутні будь-які медичні документи та висновок експерта на підтвердження завдання позивачці моральних страждань . Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» підтримала наданий відзив на позовну заяву, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Позовні вимоги в частині встановлення факту родинних відносин визнала. Представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином.( а. с. 32). Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд розглядає справу в разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки в разі його належного повідомлення про день і час слухання справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . В паспорті позивачки прізвище вказано « [PERSON] », у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження її прізвище зазначено « [PERSON] », прізвище сина « [PERSON] ». [INFO] року [PERSON] , син позивачки помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] ( а. с. 21). Отже, в паспорті позивачки, в перекладі з російської на українську мову допущена помилка,зокрема її прізвище у паспорті вказано « [PERSON] », а в той час як у свідоцтві про смерть сина зазначено « [PERSON] », у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану її прізвище та прізвище сина вказано « [PERSON] ». Як встановлено в судовому засіданні, 14.11.2000 року [PERSON] під час виконання своїх трудових обов`язків був смертельно травмований , що підтверджується актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за формою Н-1 від 17.11.2000 року ( а. с. 22-23). Факт того, що позивачка є сином загиблого [PERSON] підтверджено представником відповідача в судовому засіданні. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин. Відповідно до ст. 315 ЦПК України судовим порядком можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, зокрема встановлення факту родинних відносин. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення вимоги позивачки [PERSON] про встановлення факту родинних відноси, зокрема встановлення того факту, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Новогродівка Селидівської міської ради, який помер [INFO] є її сином. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування з ДП «ВК «Краснолиманська» моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин. Оскільки смерть сина настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку на виробництві в 2000 році до спірних правовідносин слід застосувати положення ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року. Позивач звертається до суду, вказавши правові норми ст. ст. 23, 1167 ЦК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону. Предметом позову, є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою- посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 13,43,265 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. В даному випадку суд вважає правомірним застосуванню норм ЦК УРСР 1963 року, оскільки правовідносини з приводу даного спору виникли у 2000 році. Згідно зі статтею 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної ( немайнової) шкоди,є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага,що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною ( немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди ( наприклад ст.ст.1,33,34 Закону « Про зовнішньоекономічну діяльність», ст. 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», ст. 24 Закону « Про захист прав споживачів», ст. 44 Закону « Про авторське право і суміжні права», ст. 12 Закону « Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної шкоди встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК УРСР в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної шкоди. Отже, відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР фізична або юридична особа має право вимагати неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями ( бездіяльністю) генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управо важена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК УРСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її сина в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України 1963 року. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує глибину фізичних і душевних страждань позивачки , те, що ці страждання у неї довічні, ступень вини відповідача, обставини справи, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості, що узгоджується з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " від 31 березня 1995 року № 4 ( зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5), де вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7,440-1 ЦК УРСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статтею 456 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачає право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов`язаного з виконанням ним трудових обов`язків. На час нещасного випадку листопад 2000 рік правовідносини, які виникли у зв`язку з цим, діяли і були чинними «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року. Відповідно до п. 1 вказаних Правил власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Відповідно до п. 8 Правил у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України « Про охорону праці» від 14.10.1992 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача у настанні нещасного випадку не заслуговують на увагу, оскільки нещасний випадок з [PERSON] стався під час його роботи на підприємстві. Доводи представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки [PERSON] допустив порушення норм законодавства про охорону праці суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не виключають законодавчо закріпленого обов`язку роботодавця забезпечити безпечні умови праці , додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. В судовому засіданні представником відповідача не доведено, що моральну шкоду заподіяно не з вини відповідача. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що матеріали справи не містять медичних документів на підтвердження завдання позивачці моральної шкоди , та доказів , зокрема висновку експертизи щодо встановлення такої моральної шкоди , та вважає їх безпідставними, виходячи з наступного. Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці встановлено ч. 4 ст. 43 Конституції України. Згідно ч. 1,3 ст. 13 Закону «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. З аналізу зазначених норм права вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Відповідно до акту про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом № 108 від 17.11.2000 року причинами нещасного випадку стали видача наряда на доставку шпал гірноробочим без ознайомлення з технологічним паспортом доставки; ігнорування працівниками розпорядження гірничого майстра, , порушення технології доставки ( а. с. 23). Суд, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивачки, характер психологічної травми, яку вона отримала у зв`язку зі смертю сина від нещасного випадку, та неможливість повернути до життя найріднішу людину, а також враховуючи недоведеність відсутності вини відповідача по справі у даному нещасному випадку, конкретні обставини справи і наслідки, що наступили, приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 90000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону « Про судовий збір». Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року справа № 761/11472/15ц. Інша вимога є вимогою немайнового характеру, за яку позивачкою сплачено 384,20 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому КМУ. Отже, з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивачки слід стягнути понесені судові витрати - судовий збір у розмірі 384,20 грн., а на користь держави 900 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial