Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із цивільним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивує тим, що з 1 квітня 2007 року він працював начальником дільниці енергетичного цеху. З 09.02.2009 року [PERSON] був звільнений у звязку із переходом на виборну посаду. За період з 2008 р. по 2009 р. робота підприємства значно погіршилася, Зарплата виплачувалася із запізненням у неповному обсязі. На томомент звільнення підприємство заборгувало 8512,83 грн. За вищевказаний період позивач не писав заяв на відпустку, не мав прогулів та не перебував на лікарняному, однак, суми, нараховані адміністрацією підприємства зарплати, взяті з даних пенсійного фонду свідчать про те, що керівництво ТОВ відправляло позивача у відпустку за власний рахунок На день пред`явлення позову, сума середнього заробітку, ща час затримки складає 218143,48 грн. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. 31 травня 2018 року на адресу суду від [PERSON] поступила заява про збільшення позовних вимог, а саме стягнення із ТзОВ «Львівські автобусні заводи» середній заробіток за весь час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 228032,39 грн. 11 липня 2018 року на адресу суду поступив відзив на позовну заяву від представника ТзОВ «Львівські автобусні заводи, який мотивований тим, що позивач не надав доказів, а саме довідки про заборгованість по заробітній платі чи будь-який інший документ, який засвідчує наявність боргу. Крім того, відповідач зазначає, що позивач пропутив тримісячний строк для звернення із таким позовом. В судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив такі задоволити. Відповідач\~\~у судове засідання не з"явився, не повідомив про причини неявки, хоча належно\~\~повідомлений про час та місце слухання справи. У відповідності до\~ст. 280 ЦПК України\~суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст.5\~ЦПК, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст.ст.12,80,81,83\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1\~ст.13\~ЦПК суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 01.04.2007\~року [PERSON] був прийнятий на посаду начальника дільниці енергетичного у ТзОВ «Львівські автобусні заводи». 09.02.2009 року позивача було звільнено у звязку із переходом на виборну посаду на підставі п.5 ст. 36 КзПП. Підприємство знаходилося за адресою [ADDRESS] . Згідно із\~ст. 2 КЗпП України\~право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1\~ст. 94 КЗпП\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно\~ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Положеннями ч.1\~ст.117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. \~Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. \~\~Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю Україниу взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117\~КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як зазначено у п. 31\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей\~21, 22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може\~\~в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. \~У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що з наданих позивачем до суду доказів у ТзОВ «Львівські автобусні заводи» не виявлено заборгованості щодо невиплати заробітної плати у період з жовтня 2008 року по лютий 2009 р. Крім того, з наявної у матеріалах справи відповіді Первинної профспілкової організації від 11.06.2015 року №69/07, позивач [PERSON] , відсутній у списку щодо наявних боргів у ТзОВ «Львівські автобусні заводи». Відповідно до рішення Конституційного Суду України від\~15 жовтня 2013\~Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Однак відповідно до\~рішення Конституційного Суду України від\~22 лютого 2012 року№ 4-рп/2012\~у справі №\~1-5/2012,\~для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно із ст.6 ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.\~ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, \~способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства,\~суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано до суду належних та допистимих доказів наявності у ТзОВ «Львівські автобусні заводи» заборгованості перед [PERSON] щодо невиплати заробітної плати у період з травня 2008 р. по лютий 2009 рік. Крім того, суд зазначає про те, що у зв`язку із відсутністю боргу по виплаті заробітною плати, позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягає до задоволення. Більше того така вимога заявлена з порушенням строку позовної давності в силу рішення рішення Конституційного Суду України від\~22 лютого 2012 року№ 4-рп/2012\~у справі №\~1-5/2012.

Outcome: dismissed