Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Позов мотивовано тим, що 24 вересня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у них народився син - [PERSON], [INFO] та дочка - [PERSON], [INFO] Спільне життя з відповідачем не склалося по причині того, що між ними виникали непорозуміння та суперечки на побутовому грунті, що в свою чергу унеможливлювало подальше сімейне життя. Таким чином 27.06.2017р. Вінницьким міським судом Вінницької області винесено рішення про розірвання шлюбу, яке набуло законної сили 17.07.2017р. Ніхто з учасників спору його не оспорював. Питання про розподіл майна під час розірвання шлюбу з відповідачем не вирішувалось, хоча за час спільного сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі, ними було придбано квартиру за [ADDRESS]. Загальною площею 45.20 м2 житловою площею 44.40 м2. В даній квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх діти. Проте, позивач не можу проживати в даній квартирі разом дітьми так як відповідач своєю протиправною поведінкою створює конфлікти, які негативно впливають на дітей, що змусило позивача залишити спільне помешкання та переїхати проживати на орендовану квартиру. Підтвердженням протиправної поведінки відповідача є звернення до правоохоронних органів по факту завдання позивачу тілесних ушкоджень, що підтверджується документально, а саме витягом про внесення заяви і ЄРДР. Просить визнати за [PERSON] право власності на 1 /2 частку квартири за [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 1 /2 частку квартири за [ADDRESS]. [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності. Позов мотивовано тим, що 24 вересня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2017 року, яке набрало чинності 08.07.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано.17 грудня 2001 року згідно договору купівлі - продажу квартири [PERSON] було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 27 червня 2007 року [PERSON] продав належну на праві власності квартиру [ADDRESS] за 202 000 гривень, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири. З липня 2007 року, [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі - продажу квартири, що розташована в [ADDRESS]. Згідно з п. З цього договору продаж квартири вчинено за 232 300 гривень. Кошти отримані [PERSON] від продажі квартири [ADDRESS] в розмірі 202 000 гривень, використав для придбання квартири по [ADDRESS]. За результатами проведення оціночно - будівельного експертного дослідження №358 від 09.08.2017 року проведеного судовим експертом Данилюком В.О., було складено висновки, з яких вбачається наступне: Розмір частки особистої приватної власності [PERSON] у квартирі, що знаходиться в [ADDRESS] становить - 87/100. Розмір частки спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] у квартирі, що знаходиться в [ADDRESS] становить - 13/100. При поділу порівну частки сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] у квартирі, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] буде належати частка 13/200. [PERSON] буде належати частка 13/200. Надати варіант виділу в натурі 13/200 частки [PERSON] у квартирі [ADDRESS], який відповідав би Державним будівельним нормам України, які діють на час проведення дослідження із виділенням ізольованих жилих приміщень, підсобних приміщень (кухня, передпокій, санвузол, внутрішньо квартирні коридори) - неможливо. Ринкова вартість двохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м. станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом складає 510 422 грн.., що еквівалентно 19 836 у.о. (за курсом НБУ на час дослідження: 1 долар США = 25,73255700). Ринкова вартість 13/200 частки сумісного майна подружжя [PERSON] в квартирі [ADDRESS]станом на час проведення дослідження складає: 33 177 грн. Двохкімнатна квартира по [ADDRESS], у відповідних частках належить до спільної сумісної власності подружжя, є неподільною, частка Відповідачки є незначною і не може бути виділена в натурі. Позивач та Відповідачка перебувають у неприязних стосунках, а тому спільне користування та володіння за таких обставин спірною квартирою неможливе. Просить визнати за [PERSON] право особистої власності на квартиру загальною площею 44,4 кв.м., що розташована в [ADDRESS], припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на 13/200 частки в цій квартирі шляхом виплати їй грошової компенсації в розмірі 33 177 гривень, що знаходиться на депозитному рахунку суду, що становить 13/200 вартості квартири. Ухвалою суду від 11.08.2017 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 05.10.2017 року ухвалою суду об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права особистої власності. Об'єднаному провадженню присвоєно № 127/16354/17. Ухвалою суду від 14.11.2017 року задоволено заяву про відвід судді Сичука М.М., справу передано для визначення іншого судді. 17.11.2017 року ухвалою суду прийнято до свого провадження дану справу та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 18.01.2018 року призначено судову оціночно - будівельну експертизу, провадження по справі зупинено. 06.03.2018 року ухвалою суду відновлено провадження по справі та призначено до судового розгляду. 27.03.2018 року [PERSON] надав суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив визнати за ним право особистої власності на квартиру загальною площею 44,4 кв.м., що розташована в [ADDRESS], припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на 13 /200 частки в цій квартирі шляхом виплати їй грошової компенсації в розмірі 40 883,00грн., що знаходиться на депозитному рахунку суду, що становить 13/200вартості квартири. 19.06.2018 року [PERSON] надав суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив визнати за ним право особистої власності на квартиру загальною площею 44,4 кв.м., що розташована в [ADDRESS], припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] на 22 /200 частки в цій квартирі шляхом виплати їй грошової компенсації в розмірі 69187,00грн., що знаходиться на депозитному рахунку суду, що становить 22/200вартості квартири. В судовому засіданні [PERSON] та її представники свій позов підтримали, просили задовольнити, позов [PERSON] не визнали, заперечували щодо його задоволення. [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримав, просив задовольнити, позов [PERSON] не визнав, заперечував щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовів [PERSON] та [PERSON] При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 24.09.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2017 року розірвано(Т№2а.с.8,6). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (Т№2а.с.4,5). У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, ЗУ № 475/97-ВР від 17.07.1997р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК України. Згідно вимог ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 11 березня 2015 року по справі № 6-211цс14, зазначено, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбанні (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Під час шлюбу сторонами згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03.07.2007року було придбано спірну квартиру [ADDRESS] Згідно п.2 вказаного договору купівлі продажу квартири сторони погодилися, що продаж вчинено за 232 300грн. (Т№2а.с.91). На придбання вказаної квартири, що не заперечувалося самими сторонами були витрачені кошти від продажу попередньої квартири [ADDRESS], яка перебувала в приватній одноосібній власності [PERSON] яку продано було за 202 000грн.; іншу частину коштів на придбання спірної квартири були отриманні [PERSON] в кредит, відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 11175222000 від 03.07.2007року, сума кредиту становила 10 000доларів США (Т№2а.с.94-105). Згідно договору купівлі - продажу квартири від 03.07.2007року спірну квартиру було придбано за 232 000грн., що еквівалентно станом на день вчинення купівлі 46 000доларів США. Враховуючи те, що [PERSON] на придбання даної квартири було отримано кредит в розмірі 10 000доларів США, що еквівалентно 50 500грн., то суд приходить до висновку, що [PERSON] було потрачено особистих коштів на придбання квартири 36 000доларів США, що еквівалентно (станом на час придбання) 181 800грн., з викладеного вбачається, що розмір частки особистої приватної власності [PERSON] у квартирі, що знаходиться в [ADDRESS] становить 78% ( 181 800,00*100%/232 300,00). Враховуючи викладене та приймаючи до уваги ринкову вартість спірної квартири, визначену умовами нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, коштами, які є спільною сумісною власністю подружжя є різниця: 232 300,00 грн./ринкова вартість квартири / - 181 800,00 грн./особисті кошти [PERSON]/ =50 500 грн., тобто 22 %, що належить в порядку поділу кожному із подружжя буде становити: 25 250,00 гривень. Вираховуючи конкретну частку сторін в квартирі і приймаючи до уваги ринкову вартість квартири - 628 970 грн., суд приходить до висновку, що частка позивачки [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка може бути їй виділена, та на яку можливо визнати за нею право власності буде становити - 11/100 частки. В порушення вимог статті 81 ЦПК України, яка покладає обов'язок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, із сторони [PERSON] на адресу суду не було надано об'єктивних та переконливих доказів, які б надавали можливість в судовому порядку визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а також визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя права власності саме на її 1/2 частину. Показання свідка [PERSON] - мати [PERSON], в судовому засіданні про те, що свідком були одноособово виплачені кредитні кошти в розмірі 10 000доларів США, які [PERSON] отримав для придбання спірної квартири, суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять таких доказів та згідно квитанцій наданих [PERSON], в них вказано платником [PERSON] Відповідно доч.1,2,4,5 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно квитанцій №0.0 834679176.1 від 23.08.2007р. на суму 33 177,00 грн., № 0.0 997881769.1 від 26.03.2018р. на суму 7706,00грн., №0.01064409541.1 від 19.06.2018р. на суму 28304,00грн., всього 69 187,00грн., [PERSON] було внесено на депозитний рахунок суду грошову компенсацію за частку в спірній квартирі. Присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження. Однак, [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечувала щодо компенсації її частки, крім того, зазначила, що дане житло є її єдиним житлом, а тому з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні вимоги про виплату [PERSON] грошової компенсації за частку та визнання спірного майна його особистою приватною власністю. Щодо посилання [PERSON] на ст. 365 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до вищезгаданої статті право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності сукупно передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, та за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Також суд вважає, що припинення прав власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди [PERSON], оскільки порушить гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Щодо доводів позивача, що припинення права власності на частку [PERSON] суд зазначає наступне. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], доказів про наявність у [PERSON] будь-якого іншого житла [PERSON] суду не надано, тож суд приходить до висновку, що припинення права власності на частку [PERSON] є істотною шкодою, що завдається їй у зв'язку з таким припиненням права власності. Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції від 29.07.2017р. [PERSON] сплатила 2700,00грн. за вимогу про визнання права власності на 1 /2 частки спірної квартири, враховуючи те, що судом задоволено позов частково та визнано право власності лише на 11 /100 частки квартири, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 594,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору (2700,00(сплачено судовий збір) *11% (задоволена частка)/ 50% (частка яку просила задовольнити). Згідно квитанцій №0.0.834664078.1 від 23.08.2017 року [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 5104,23грн., № 0.0.1125763268 від 05.09.2018р., враховуючи те, що судом задоволено позов частково та визнано право власності лише на 89 /100 частки квартири, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 4542,76грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору (5104,23(сплачено судовий збір) *89% (задоволена частка)/ 100% (частка яку просив задовольнити). Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1000,00грн. у відшкодування витрат за проведення експертизи. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, крім іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт(наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Враховуючи характер інституту судових витрат, оплата послуг адвоката, безпосередньо пов'язана з розглядом справи, тому ненадання відомостей щодо вартості окремих робіт (послуг), витраченого в порядку виконання взятих на себе зобов'язань часу, унеможливлює визначення що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04)). До ухвалення рішення суду [PERSON] та [PERSON] не заявлялось про не можливість з поважних причин подати конкретні докази, що підтверджують розмір понесених ними судових витрат на правову допомогу. Будь-яких доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, доказів вчинення адвокатом окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, сторонами не надано. У зв'язку з наведеним, суд вважає вимоги [PERSON] про стягнення витрат у розмірі 5000 гривень на оплату професійної правничої допомоги та [PERSON]ОО. про стягнення витрат у розмірі 5000,00грн. на оплату професійної правничої допомоги безпідставними, і як наслідок такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, згідно ст. ст. ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial