Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

30 червня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. На обґрунтування вимог зазначила, що є власником житлового будинку з господарськими, побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки для його будівництва та обслуговування за адресою вул.200 років Снігурівки,201 в м.Снігурівка Миколаївської області. Користувач суміжної земельної ділянки [PERSON] за межею самовільно збудувала кам"яну вбиральню та встановила шиферний паркан, зайнявши частину її земельної ділянки і перегородивши в"їздні ворота. На усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою позивачка просила зобов"язати відповідачку демонтувати і перенести паркан на відстань один метр для відновлення їй доступу до земельної ділянки та домоволодіння. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований в м.Снігурівка по вул.200 років Снігурівки, придбала за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у липні 2011 року. У листопаді 2015 року отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0.0691га. Натепер виявилося, що ширина двору від її будинку до огорожі земельної ділянки відповідачки недостатня для заїзду транспортних засобів (підвезення вугілля, дрів та т.і.). Оскільки суміжна земельна ділянка відповідачкою не приватизована, вважала можливим збільшити площу виділеної їй земельної ділянки на один метр вздовж межі. Представник відповідачки позовні вимоги не визнала і пояснила, що її довірителька як власник помешкання є користувачем земельної ділянки, що межує з земельною ділянкою позивачки. У 2013 році на вимогу [PERSON] нею було встановлено шиферний паркан вздовж фактичної межі. Після цього, позивачка почала процедуру приватизації своєї земельної ділянки по наявним межам, які [PERSON] погодила. Тому обставина зайняття частини земельної ділянки з боку відповідачки є надуманою. Огорожа виходить на переріз частини в"їздних воріт домоволодіння позивачки, але вони були встановленні попереднім власником за невизначення меж сусідніх земельних ділянок (паркан був відсутнім). Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши предсталені докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою в м.Снігурівка Миколаївської області, вул.Жовтнева,201 (після перейменування-вул.200 років Снігурівки), що посвідчується нотаріальним договором купівлі-продажу житлового будинку від 22 липня 2011 року, реєстровий №534. Державну реєстрацію права проведено у Снігурівській філії Миколаївського МБТІ 01 серпня 2011 року (а.с.5-7). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно 47313246 від 10 листопада 2015 року [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,0691 га, кадастровий номер 4825710100:39:006:0015, розташованої за адресою по вул.Жовтнева (після перейменування-200 років Снігурівки),201 в м.Снігурівка Миколаївської області, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - а.с.55. Відповідачка має у власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудженнями по вул.Жовтнева (після перейменування-200 років Снігурівки),199 в м.Снігурівка Миколаївської області та користується земельною ділянкою для будівництва і обслуговування об"єкту нерухомості. Вказане підтверджується договором довічного утримання та свідоцтвом про право на спадщину за законом. Державну реєстрацію прав вчинено 20 серпня 1996 року та 16 лютого 2009 року (а.с.39-43). У липні 2016 року [PERSON] звернулася до Снігурівської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (а.с.59). За змістом ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 15 та ч.1 ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду. Подавши позов, [PERSON] просила усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка їй належить на праві власності, шляхом знесення огорожі, вказуючи на те, що відповідачка користується земельною ділянкою, яка належить їй. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. При цьому, сторони у справі визнали обставину встановлення паркану між домоволодіннями у 2013 році відповідачкою на вимогу позивачки, коли вони були користувачами суміжних земельних ділянок, що перебували у комунальній власності. Надалі, як вбачається з проекту землеустрою про відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд із земель житлової та громадської забудови комунальної власності, не переданих у власність чи користування за адресою: по вул.Жовтнева (після перейменування-200 років Снігурівки),201 в м.Снігурівка Миколаївської області, зовнішні межі земельної ділянки погоджені з суміжними землевласниками та землекористувачами на схематичному кресленні, претензій і заперечень від зацікавлених сторін не поступило. Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 30 червня 2015 року підписаний як [PERSON] так і [PERSON] У акті стверджено, що власник земельної ділянки (позивачка у справі) претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Про таке суду засвідчив [PERSON] За його показаннями дії по визначенню площі земельної ділянки, її меж і відповідно конфігурації вчинялися у присутності позивачки. На час проведення замірів паркан між домоволодіннями сторін вже було встановлено і його прийнято за межовий знак. [PERSON] погодила межу по лінії паркану, який дійсно виходив на частину воріт. Також, не відповідають дійсності твердження позивачки про те, що при виготовленні проекту відведення площу її земельної ділянки було зменшено. З досліджених письмових доказів слідує, що у власність [PERSON] передано 0,0691 га, а площа цієї ж земельної ділянки відповідно до індексної кадастрової карти м.Снігурівка Миколаївської області та додатків до неї, складала 0,0484 га. На підставі викладеного, суд приходить висновку про відмову в позові, виходячи із того, що твердження позивачки про порушення відповідачкою вимог земельного законодавства та самовільного зайняття належної їй земельної ділянки, є недоведеними та безпідставними. Обраний позивачкою спосіб захисту права не відповідає змісту порушених прав, відповідно до вимог ст.16 ЦК України.

Outcome: dismissed