Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служ би Барвінківського районного управління юс тиції Харківської області, головного управління Державного казначейства України в Харківській області про стягнення завданої йому моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 32580 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2013 року у справі № 611/38/13-а, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2013 року, задоволено його адміністративний позов та визнана протиправною бездіяльність старшого державного виконавця ВДС Барвінківського районного управління юстиції Харківської області Селіхової Л.П. у виконавчому провадженні № 35227563 з виконання виконавчого листа Барвінківського районного суду Харківської області від 15.09.2011 року № 2002/2-435/2011 і зобов'язано начальника відділу ДВС скасувати постанову старшого державного виконавця Селіхової Л.П. від 27.12.2012 року про повернення виконавчого листа стягувачу. Позивач також зазначає, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2013 року у справі № 611/40/13-а, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2013 року, задоволено його адміністративний позов та визнана протиправною бездіяльність старшого державного виконавця ВДС Барвінківського районного управління юстиції Харківської області Селіхової Л.П. у виконавчому провадженні № 28784889 з виконання виконавчого листа Барвінківського районного суду Харківської області від 15.09.2011 року № 2002/2-265/2011 і зобов'язано начальника відділу ДВС скасувати постанову старшого державного виконавця Селіхової Л.П. від 27.12.2012 року про повернення виконавчого листа стягувачу. Незважаючи на це, постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 5 жовтня 2010 року у справі № 2-а-435/2011 та від 19 квітня 2011 року у справі № 2-а-265/2011, якими управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області зобов'язано нарахувати та виплатити [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік та за 2011 рік згідно вимог ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи фактично виплачені суми, так і залиши лися не виконаними. Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України задоволена заява [PERSON] № 5638 від 03.01.2013 року та визнано порушення державою відповідачем пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу, а також порушення статті 13 Конвенції. Позивач посилається на статтю 56 Конституції України, згідно якій кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивач вказує, що бездіяльність старшого державного виконавця ВДС Барвінківського районного управління юстиції Харківської області Селіхової Л.П. у виконавчих провадженнях № 35227563 та № 28784889 призвела до приниження його честі та гідності як фізичної особи, а також ділової репутації, і вважає, що бездіяльністю відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 32580 грн. Вказаний грошовий еквівалент моральної шкоди позивач обґрунтовує аналогією з рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, яким встановлено виплату в сумі 2000 євро, тобто 32580 грн. Як на підставу стягнення з відповідачів моральної шкоди позивач посилається на статті 23, 1167 ЦК України, а також статті 11, 87 Закону України "Про державну виконавчу службу». При цьому позивач вважає, що завдана йому моральна шкода повинна відшкодовуватися незалежно від вини відповідачів, посилаючись на ч. 3 статті 1167 ЦК України, не зазначаючи нормативного акту, який підлягає застосуванню. Відповідач - відділ державної виконавчої служ би Барвінківського районного управління юс тиції Харківської області - проти позову заперечує, зазначивши в надісланому до суду запереченні, що відділом було вжито заходи щодо своєчасного, повного виконання рішення суду, дії державного виконавця є такими, що здійснені з дотриманням норм чинного законодавства. Зазначені рішення суду частково виконані, боржником проведено перерахунок належної [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 та 2011 роки. Виплати ж управлінням праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області здійснені не були, оскільки відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України будь - які зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень з питань соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у Державному бюджеті не передбачалися, видатки на зазначені цілі не затверджувалися у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм. Відповідач - головне управління Державного казначейства України в Харківській області - проти позову заперечує, вказавши в надісланому до суду запереченні на позов, що [PERSON] не довів факту понесення ним моральних втрат, його вимоги ґрунтуються на не підтверджених доказами припущеннях. Представник відповідача - головного управління Державного казначейства України в Харківській області - до суду повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності від нього не надходило. Представник відповідача - відділу державної виконавчої служ би Барвінківського районного управління юс тиції Харківської області подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, що суд вважає за можливе. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступне. Постановами Барвінківського районного суду Харківської області від 5 жовтня 2010 року у справі № 2-а-435/2011 та від 19 квітня 2011 року у справі № 2-а-265/2011 управління праці та соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області зобов'язано нарахувати та виплатити [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення за 2010 рік та за 2011 рік згідно вимог ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», враховуючи фактично виплачені суми. Постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2013 року у справі № 611/38/13-а, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2013 року, задоволено його адміністративний позов та визнана протиправною бездіяльність старшого державного виконавця ВДС Барвінківського районного управління юстиції Харківської області Селіхової Л.П. у виконавчому провадженні № 35227563 з виконання виконавчого листа Барвінківського районного суду Харківської області від 15.09.2011 року № 2002/2-435/2011 і зобов'язано начальника відділу ДВС скасувати постанову старшого державного виконавця Селіхової Л.П. від 27.12.2012 року про повернення виконавчого листа стягувачу. Постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 14 лютого 2013 року у справі № 611/40/13-а, залишеною без змін ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2013 року, задоволено його адміністративний позов та визнана протиправною бездіяльність старшого державного виконавця ВДС Барвінківського районного управління юстиції Харківської області Селіхової Л.П. у виконавчому провадженні № 28784889 з виконання виконавчого листа Барвінківського районного суду Харківської області від 15.09.2011 року № 2002/2-265/2011 і зобов'язано начальника відділу ДВС скасувати постанову старшого державного виконавця Селіхової Л.П. від 27.12.2012 року про повернення виконавчого листа стягувачу. Незважаючи на це, постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 5 жовтня 2010 року у справі № 2-а-435/2011 та від 19 квітня 2011 року у справі № 2-а-265/2011 до цього часу так і залиши лися не виконаними. Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України задоволена заява [PERSON] № 5638 від 03.01.2013 року та визнано порушення державою відповідачем пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу, а також порушення статті 13 Конвенції. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок дер жави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконни ми рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядуван ня, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як передбачено статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частина 2 статті 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Але жодним законом не встановлено, що в разі невиконання рішення суду завдана моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, і позивач не посилається на жоден закон. Тому в даному випадку відповідачі можуть нести відповідальність на загальних підставах, передбачених ч. 1 статті 1167 ЦК України, тобто за наявності вини. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В позовній заяві [PERSON] зазначив, що завдана йому невиконанням рішень суду про нарахування та виплату йому грошових коштів полягає в приниженні його честі та гідності як фізичної особи, а також ділової репутації. При цьому позивач взагалі не зазначає, яким саме чином невиконання рішень суду принизило його честь та гідність, і в чому це виразилось, а також не вказав, яке відношення має до невиконання рішення суду його ділова репутація, оскільки в зазначених вище судових справах він брав участь як фізична особа - громадянин. В доповненні до позовної заяви позивач також вказав, що бездіяльність відповідача з виконання рішень суду призвела до позбавлення його можливості повноцінного харчування та якісного лікування, що викликало страждання і спричинення моральної шкоди. Жодних доказів на підтвердження зазначеного позивач не надав. В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (зі змі нами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року) зазначено, що відповідно до ст. 137 ЦПК (стаття 117 чинного ЦПК України) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В порушення наведеного вище позивач не зазначив, в чому конкретно полягає завдана йому моральна шкода, та якими доказами це підтверджується. Посилання позивача на рішення Європейського Суду з Прав Людини від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, яким задоволена заява [PERSON] № 5638 від 03.01.2013 року та визнано порушення державою відповідачем пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу, а також порушення статті 13 Конвенції, не може служити доказом вини відповідачів, оскільки рішенням встановлено вину держави Україна, а не відповідачів у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що невиконанням зазначених вище рішень суду про нарахування та виплату йому грошових коштів принижено його честь та гідність як фізичної особи, а також ділову репутацію, в чому це виразилось, а також на підтвердження вказаного ним розміру моральної шкоди. Після всебічного, повного дослідження й оцінки всіх наданих сторонами доказів в їх сукупності і взаємозв'язку суд дійшов висновку щодо необхідності відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed