Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до виробничого підрозділу Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця», просить визнати його звільнення з посади електрогазозварювальника 4 розряду виробничої дільниці № 4 ст. Чернігів незаконним та поновити його на даній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по час розгляду справи у суді. Позов обґрунтовує тим, що працював електрозварювальником 4 розряду на виробничій дільниці № 4 ст. Чернігів. В звязку з тим, що він вирішив піти служити в збройні сили України, він був звільнений з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ № 9/ос від 26.01.2017.30.01.2017 він уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ строком на особливий період до оголошення демобілізації на посаду особи рядового складу з готовністю у разі необхідності не менше одного року виконувати бойові завдання в зоні АТО. Посилається на ЗУ № 1769-УШ від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби, яким внесено зміни та ч. 3 ст. 119КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Вказує, що на даний час він проходить військову службу у військовий частині пп В0963 смт. Десна Козелецького району Чернігівської області, що підтверджується довідкою 40/45 від 01.02.2017. Вважає, що був звільнений з посади незаконно. Для вирішення цього питання в добровільному порядку він звернувся до начальника виробничого підрозділу Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця», але в задоволенні його заяви про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати було відмовлено. Вказує на те, що оскільки він постійно знаходиться за місцем проходження служби, був позбавлений можливості своєчасно звернутись до суду за захистом його прав, передбачених ст. 233 КЗпП України. В судовому засіданні було замінено відповідача виробничий підрозділ Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на належного ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Представник позивача підтримала вимоги, пославшись на обставини наведені у позові та уточнила позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку та просить стягнути 5960 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечила, при цьому послалась на ту обставину, що позивач звернувся до відповідача з заявою про його звільнення за угодою сторін з 26.01.2017 року. Наказом від 26.01.2017 року його було звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП. Жодних повідомлень від позивача про те, що він буде проходити військову службу не надходило, а тому звільнення, на її переконання, відбулось з дотриманням діючого законодавства. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. За приписами статей 10, 60 ЦПК України обов"язок доказування і подання доказів покладено на сторони. У статті 11 ЦПК закріплено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] з 25.06.2012 працював у виробничому підрозділі Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що відноситься до юридичної особи ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою [PERSON] та 26.02.2017 був звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України( а.с. 3-5). Як вбачається з контракту від 30.01.2017, [PERSON] добровільно взяв на себе зобовязання проходити військову службу у ЗС України на особливий період, але не менше місяця - до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом ЗС України ( а.с. 6-7). Відповідно до довідки № 40/45 від 01.02.2017, [PERSON] дійсно проходить військову службу в частині пп. В0963 смт. Десна Козелецького району Чернігівської області ( а.с. 9). 06.03.2017 [PERSON] звернувся на адресу виробничого підрозділу Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з листом про скасування наказу про його звільнення як такого, що суперечить ч. 3 ст. 119 КЗпП України, поновити його на посаді газоелектрозварювальника та виплачувати йому середній заробіток на час проходження військової служби ( а.с. 10-11). 16.03.2017 виробничий підрозділ Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» надав відповідь № 318 [PERSON] про відсутність підстав для відміни наказу № 9/ос від 26.01.2016 про звільнення. У відповіді також повідомляється, що [PERSON] був звільнений на загальних підставах відповідно до п. 1 ст. 36 за угодою сторін згідно поданої заяви. Інші документи до відділу кадрів при звільненні [PERSON] не надавалися ( а.с. 12). Відповідно до частини 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". В ст. 36 КЗпП України зазначені підстави припинення трудового договору, зокрема, однією із таких підстав є угода сторін. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Також роз'яснено, що пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення. Як було встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] добровільно звернувся до начальника СБМЕЧ з заявою про звільнення його за угодою сторін, тобто за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП, з 26.01.2017 ( а.с. 42) Доказів того, що позивач мав намір звільнитись з роботи у зв»язку прийняттям його на військову службу за контрактом, суду не надано. Крім того, з матеріалів справи вбачається що контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з [PERSON] було укладено 30.01.2017, тобто після його звільнення з підприємства відповідача. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що наказ (розпорядження) № 9/ос від 26.01.2017 про звільнення [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України винесений з додержанням вимог закону, а посилання позивача на п. 3 ст. 119 КЗпП України як на підставу визнання його звільнення незаконним є безпідставним. З огляду на викладене, порушень трудових прав позивача судом не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed