Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом та просив визнати недійсним правочин від 16.11.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], за яким було продано автомобіль Фольксваген Пассат 2007 р.в. чорного кольору, кузов [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], на підставі якого ТОВ «КСН-СЕРВІС» була видана довідка-рахунок серії КІМ № 244757 від 16.11.2010 року на ім'я [PERSON] для реєстрації вказаного автомобілю в органах ДАІ., зазначаюси, що в жовтні 2010р. його було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.201 КК України. Оскільки існувала загроза перекваліфікації його дій на ч.2 ст.201 КК України, санкції якої передбачала додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, тобто існувала реальна можливість втрати майна, було прийнято рішення переоформити все майно, яке перебувало у його власності. Тому, 16.11.2010р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено правочин щодо відчуження автомобілю. В подальшому, позивач був засуджений, а згодом був звільнений від покарання у зв'язку із декриміналізацією його дій. Позивач стверджував, що за відсутності обставин, щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, цей правочин взагалі не було би вчинено, оскільки він не збирався відчужувати свій єдиний транспортний засіб. Посилаючись на вказані обставини та на вимоги ст.233 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним правочин. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання недійсним правочину підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15.10.1999р. Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. В 2007 році подружжя [PERSON] за спільні кошти сім'ї придбали автомобіль Фольксваген Пассат, 2007 р.в. чорного кольору, кузов [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я дружини [PERSON] - [PERSON]. В жовтні 2010 року [PERSON] було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 201 КК України. Оскільки існувала загроза перекваліфікації дій [PERSON] на ч.2 ст. 201 КК України, санкції якої передбачали додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, було прийнято рішення переоформити майно, яке перебувало у власності Позивача. Саме через ці обставини було укладено декілька правочинів, а саме: - 18 листопада 2010 року Позивач подарував 3/4 частини квартири [ADDRESS] в м. Одесі громадянці [PERSON] - (матері [PERSON].); - 18 листопада 2010 року Позивач подарував 1/4 частини квартири [ADDRESS] в м. Одесі [PERSON] - 15 листопада 2010 року [PERSON] продала належні на праві спільної сумісної власності нежитлові приміщення виставочного салону за адресою: [ADDRESS], загальною площею 84.8 кв.м.; - 16 листопада 2010 року [PERSON] переоформила право власності на автомобіль Фольксваген Пассат, 2007 р.в. чорного кольору, кузов [NUMBER] на сусіда [PERSON], за заявою якого того ж дня на ім'я [PERSON] був виданий тимчасовий талон на право керування. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 15.05.2014 року договір купівлі-продажу виставочного салону за адресою: [ADDRESS], було визнано недійсним та визнано право власності по ? частині за [PERSON] та [PERSON]. Рішення суду набрало законної чинності та сторонами не оскаржувалося. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 12.11.2014 року, яке набрало законної сили, був визнаний недійсним договір дарування ? квартири [ADDRESS] в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд критично ставиться до пояснень представника [PERSON] стосовно отримання грошових коштів від продажу автомобілю, оскільки наявними у справі доказами встановлено, що користування автомобілем подружжям [PERSON] не припинялося, про що свідчить видача тимчасового реєстраційного талону на право управління на ім'я [PERSON] одночасно з переоформленням автомобілю, видача довіреності на право розпорядження автомобілем, вчинення на цьому автомобілі адміністративного правопорушення. Також в матеріалах справи є копія довіреності від 09.02.2011р, за якою [PERSON] уповноважила позивача представляти інтереси в органах ДАІ з питань, пов»язаних з експлуатацією, керувати з правом тимчасового виїзду за кордон належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ САЕ 204696, виданого РЕВ №2 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 16.11.2010р. автомобілем марки Фольксваген Пассат, 2007 р.в. чорного кольору, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованим там же і тоді же. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобов'язальні відносини, отже належним способом захисту, є зобов'язальний - визнання цих правочинів недійсними. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно з роз'яснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втрати житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ч. 6 ст. 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог сторін про визнання договору дарування недійсним, оскільки судом достовірно встановлено, що вказаний договір був укладений сторонами у зв"язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності з метою збереження майна, та на вкрай невигідних умовах.

Outcome: approved