Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

09 липня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява Одеського комунального навчального закладу «Дитячий будинок «Перлинка» Одеської міської ради Одеської області до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення пеня за невиплату аліментів, в якій позивач просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; - стягнення пені за прострочення виплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що відповідачка, як матір малолітнього сина [PERSON] , починаючи з 30.07.2018 року, а саме з моменту звільнення з місця позбавлення волі - Чорноморської виправної колонії №74, не спілкується з дитиною, не приймає участі у її вихованні, долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а отже уникає від виконання батьківських обов`язків, у зв`язку з чим представник позивача вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 27 січня 2020 року судом, без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 19.02.2020 року представник позивача не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак 24.01.2020 року надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання призначене на 19 лютого 2020 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, оскільки відповідачка згідно з інформацією наданою відділом адресної довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та відділом адресної довідкової роботи в місті Херсон, зареєстрованою чи знятою з реєстрації в місті Одесі, Одеській області, місті Херсон, Херсонській області, не значиться. У зв`язку з чим, з опублікуванням оголошення про виклик [PERSON] вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, згідно з ч.11 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки відповідачка суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно зі ст. 281 ЦПК України, про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов Одеського комунального навчального закладу «Дитячий будинок «Перлинка» Одеської міської ради Одеської області підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в смт. Білозерка, Херсонської області, народився [PERSON] , про що 01 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білозерського районного управління юстиції Херсонської області складено відповідний актовий запис №76, в якому в графі відомості про матір зазначено - [PERSON] , в графі відомості про батька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відомості про батька дитини внесені до актового запису на підставі ч.1 ст.135 СК України. Матір малолітнього - [PERSON] , [INFO] , яка згідно з вироком апеляційного суду Херсонської області від 08.09.2008 року по справі №1-34/2008, була засуджена за ст. 121 ч.2, ст. 115 ч.2 п.12, 70 КК України, строком на 11 років позбавлення волі, а саме з 08.04.2008 року по 08.04.2019 року. [PERSON] відбувала покарання в Чорноморській виправної колонії УДДУВП в Одеській області (№74). Згідно з довідкою адміністрації Чорноморської виправної колонії УДДУВП в Одеській області від 04.04.2011 року за №3/12-2068, засуджена [PERSON] відбуваючи покарання у місцях позбавлення волі, [INFO] народила дитину. На підставі викладеного вбачається, що малолітній [PERSON] [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] , який був народжений під час відбиття матір`ю покарання у місцях позбавлення волі. У зв`язку з чим, в подальшому адміністрація Чорноморської виправної колонії УДДУВП в Одеській області звернулась з клопотанням від 05.05.2011 року за №3/12-2795, до Служби у справах дітей Одеської міської ради щодо переведення малолітнього [PERSON] , до дитячого шкільного закладу на повне державне забезпечення, у зв`язку з досягненням 3річного віку. Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.08.2011 року №355/01-06, малолітньому [PERSON] [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. [PERSON] , звернулася із заявою до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради щодо влаштування її малолітнього сина [PERSON] до державного закладу, в якій також зобов`язалась забрати дитину після її звільнення 08.04.2019 року та проживати за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , у складеній заяві також пообіцяла цікавитися життям, здоров`ям свого сина шляхом написання листів та телефонних переговорів. Згідно з розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16.08.2011 року за №363/01-06, та путівки управління освіти та науки Одеської міської ради від 09 вересня 2011 року за №8, малолітній [PERSON] [INFO] , був влаштований на повне державне забезпечення до Одеського комунального навчального закладу «Дитячий будинок «Перлинка». Відповідно до наказу Одеського комунального навчального закладу «Дитячий будинок «Перлинка» за №462 від 09.09.2011 року, малолітнього [PERSON] зараховано до дитячого будинку, де дитина перебуває по цей час. Судом встановлено, що мати дитини - [PERSON] 30.07.2018 року була звільнена з Чорноморської виправної колонії УДДУВП в Одеській області, як така що відбула покарання, що підтверджується довідкою про звільнення серії ОДС №16234 від 30.07.2018 року. Як повідомлено представником Одеського комунального навчального закладу «Дитячий будинок «Перлинка» Одеської міської ради Одеської області, за час перебування малолітнього [PERSON] у дитячому будинку, а також з моменту звільнення з місць позбавлення волі, а саме з 31.07.2018 року, з дитиною матір не спілкувалась, не приймає участі у її вихованні, долею дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідно до вказаної довідки про звільнення, [PERSON] повідомила, що прямує до місця проживання, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом Благодатнівської сільської ради Білозерського району Херсонської області від 19.02.2018 року за вих. №02-25/164 повідомлено, що [PERSON] повернулась з місць позбавлення волі 31.07.2018 року до [ADDRESS] , до своєї матері [PERSON] . Надалі [PERSON] померла [INFO] , актовий запис №01. 07.02.2019 року [PERSON] була знята з реєстрації за власним бажанням для подальшого реєстрування за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації служби у справах дітей Кам`янець-Подільської міської ради від 05.04.2019 року №288/01-10, вбачається, що у Кам`янець-Подільскому районі відсутнє село Підзамче, проте, вказана вулиця є у районі Підзамче м . Кам`янць-Подільського. При обстеженні по вул [ADDRESS], встановлено, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає, власники будинку з [PERSON] не знайомі. Відповідно до інформації Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України від 18.03.2019 року № 3421/51-17, не виявлено актового запису про державну реєстрацію смерті відносно [PERSON] , [INFO] . Згідно з інформацією служби у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 14.07.2011 року № 01-15/725, малолітній [PERSON] , [INFO] , має двох братів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які усиновлені. Відповідно до довідок Петрівської сільської ради Білозерського району, Херсонської області від 12.07.2011 року № 95,96, [PERSON] та [PERSON] , не мають власного житла, майна, земельної ділянки. На підставі викладеного вбачається, що з моменту звільнення з місць позбавлення волі, після відбування покарання, по цей час, відповідачка [PERSON] не виконала свій обов`язок з зібрання дитини з комунальної установи, та взагалі не здійснила дій з відвідування і підтримання своєї малолітньої дитини - сина [PERSON] , не цікавилась її долею, не приймає участі у її вихованні. Також судом встановлено, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29.11.2011 року по справі №2-15199/7636/11, ухвалено стягувати з [PERSON] , яка відбуває покарання, на користь [PERSON] , аліменти у розмірі ј частки від усіх видів доходів чи заробітку, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.10.2011 року до досягнення дитиною повноліття - [INFO] року . Встановлено порядок виконання рішення, відповідно до якого, воно після набрання ним законної сили, є підставою для перерахування аліментів на особистий поточний рахунок [PERSON] , за №[NUMBER] , відкритий в АТ «Ощадбанк». Відповідно до виписки з рахунку відкритого за № [NUMBER] в АТ «Ощадбанк» на ім`я [PERSON] вбачається, що станом на 18.02.2019 року, на рахунок [PERSON] були зараховані грошові кошти в загальній сумі 5142,18 грн., останні платежі в сумі 212,62 та 614,55грн. було вчинено 04.06.2018 року та 19.09.2018 року відповідно. Отже, [PERSON] на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29.11.2011 року по справі №2-15199/7636/11, було сплачено на утримання малолітнього сина [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 5142,18 грн., у період перебування в місцях позбавлення волі. Судом встановлено, що 19.06.2019 року органом опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради вирішувалось питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним висновком №1610/01-20, яким встановлено доцільність таких дій з позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] . На підставі викладених обставин, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Із змісту зазначених норм випливає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку по вихованню дитини завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Вимоги ст. 12 ч. 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що стороною позивача доведена винна поведінка відповідача по відношенню до виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] [INFO] , що в свою чергу підтверджується сукупністю вищевказаних доказів, що свідчить про ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина. Вказані обставини додатково підтверджуються тим, що відповідачка особисто надала зобов`язання по зібранню дитини з комунального закладу після свого звільнення з місць позбавлення волі, однак таких дій за період більше півтора роки, починаючи з 31.07.2018 року по цей час, не вчинила, та взагалі не цікавилась долею дитини. На час розгляду справи, відповідачем не надано доказів, які б свідчили навіть про спробу здійснення нею батьківських обов`язків та дій спрямованих на підтримання з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів, дій спрямованих на здійснення кроків для налагодження стосунків з дитиною, для сприймання дитиною відповідача - її матір`ю. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд діючи в інтересах дитини прийшов до висновку, що позовні вимоги Одеського комунального навчального закладу «Дитячий будинок «Перлинка» Одеської міської ради Одеської області до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому слід позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. З урахуванням того, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29.11.2011 року по справі №2/1519/7636/11 вже вирішено питання щодо стягнення з відповідачки аліментів на користь [PERSON] , судом у відповідності до вимог ст. 166 СК України, повторне це питання не вирішується. Щодо вимоги позивача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводились стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18). З урахуванням викладеного, для вирішення питання про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, підлягає встановленню розмір заборгованості. Однак, позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження існування заборгованості і такого розрахунку по аліментам, яка утворилась під час виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 29.11.2011 року по справі №2/1519/7636/11, як і доказів того, що позивачем отримувався виконавчий лист для примусового виконання вказаного рішення суду. З урахуванням викладеного, суд вважає в цій частині вимоги позивача передчасними та необґрунтованими, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. На підставі викладеного, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням того, що судом задоволено вимогу позивача немайнового характеру, за пред`явлення якої відповідно до ставок встановлених Законом України «Про судовий збір» підлягав сплаті судовий збір в сумі 1921 грн., за пред`явлення якої позивач був звільнений від сплати на підставі п.7 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1921 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial