Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

15 липня 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] , який в подальшому був уточнений 27.07.2021 року, до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що їй на підставі ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 07.09.2001 року на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована вона та дочка [PERSON] , відповідачка по справі, яка вже понад 10 років не проживає за вказаною адресою та наміру проживати там не має, знятися з реєстрації добровільно не бажає. Згідно Акту перевірки реєстрації та проживання особи від 14.07.2021 року у належному їй житловому будинку зареєстрована, але не проживає з 29.05.2004 року відповідачка [PERSON] , [INFO] , власних речей відповідачки у будинку не має, відповідачка не несе будь-яких витрат по утриманню житла, сплаті комунальних послуг, кореспонденцію не отримує. Відповідачка [PERSON] самостійно визначила собі інше місце проживання, яке позивачеві невідоме. Зазначає також позивач, що факт реєстрації відповідачки [PERSON] порушує її право на розпорядження своїм майном, вона позбавлена можливості вільно розпоряджатися своїм майном та оформити субсидію. У зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , 28.06.1983 такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 24 липня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з викликом (повідомленням) сторін. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, проте у п.2 змісту позову виклала прохання розглянути справу у її відсутність, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі, не заперечує. В судове засідання відповідачка [PERSON] повторно не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), що підтверджується поштовими конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання, також належне сповіщення відповідача здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до суду, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України. Проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачкою суду не надано, відзив та заперечень проти позову суду не представлено. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що вбачається з ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 07.09.2001 року, якою затверджено мирову угоду та яка набрала законної сили 23.09.2001 року, копія якої є в матеріалах справи. На вказаній ухвалі суду міститься відмітка про здійснення Василівським БТІ 29.10.2001 року реєстраційного надпису за реєстраційним № 53 Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виданого РКП «Василівське БТІ» від 18.02.1992 року, право власності на вказаний житловий будинок зареєстрований за [PERSON] , копія якого міститься в матеріалах справи, що також підтверджується відповіддю на запит суду за вих.№15955/21-вх від 30.09.2021 року, наданою РКП «Василівське БТІ», з якої вбачається, що право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстроване за [PERSON] на підставі ухвали Василівського районного суду від 07.09.2001 З Акту встановлення факту проживання від 14.07.2021 року, який складений депутатом Василівської міської ради Василівського району Запорізької області Бороденко Р.П., в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , підпис яких засвідчено керуючою справами виконкому міської ради Василівського району Запорізької області Решетняк Л.П. вбачається, що за адресою: [ADDRESS] - гр. [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована, але з 29.05.2004 року фактично не проживає. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового приміщення визначені в статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового законодавства (ст.ст.71, 72, 107, 116, 156 ЖК України). Отже, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь-якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно положень п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється серед іншого, на підставі судового рішення ,яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі 6-57цс11, зазначено, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов?язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд вважає необхідним позов задовольнити та визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що відповідачка по справі [PERSON] у спірному будинку тривалий час, з травня 2004 року і по теперішній час не проживає, що вбачається з Акту встановлення факту проживання від 14.07.2021 року, який складений депутатом Василівської міської ради Василівського району Запорізької області Бороденко Р.П. та відповідно, участі в утриманні даного будинку відповідачка [PERSON] не приймає, комунальні послуги не сплачує, та, будучи зареєстрованою у вищевказаному будинку, який на праві приватної власності належить позивачці [PERSON] , але не проживаючи у вказаному житловому приміщенні, відповідачка [PERSON] чинить позивачу, як власнику будинку, перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні. Крім того, на теперішній час позивачка не може у повному обсязі реалізувати своє право власника на розпорядження приватною власністю, оформити субсидію, оскільки у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідачка [PERSON] не бажає. Будь-яких підстав для збереження за відповідачкою вказаного вище житлового приміщення судом не встановлено. Крім того, викладені у позові доводи позивача про відсутність відповідачки [PERSON] у спірному будинку тривалий час, з травня 2004 року без поважних на те причин, підтверджено належними та допустимими доказами, які містяться у справі, відповідачкою під час розгляду справи не оспорені, відзив на позов нею не поданий, тому існують правові підстави, передбачені ст.71 ЖК України для задоволення позовних вимог власника будинку [PERSON] про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами.

Outcome: approved