Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

31.07.2014 р. [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представник органу опіки і піклування про дачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітнім дітям за межі України без дозволу батька. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що проживала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28.08.1996року по 18.11.2011року. Від шлюбу мають малолітніх дітей: [PERSON]-[INFO] та [PERSON]-[INFO]. Згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 05.05.2014 року їх шлюб розірваний, неповнолітні діти залишені проживати з матір»ю. Відповідач після розірвання матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх не дає, вихованням їх не займається, не цікавиться їх розвитком. Вона працює на території Польщі, має дозвіл на працю, стабільний дохід, місце проживання і має намір вивозити їх дітей за кордон на оздоровлення та відпочинку. Однак не може реалізувати свої можливості оскільки відповідач, як батько дітей не дає дозволу на їх виїзд за кордон, та без будь- яких пояснень заперечує проти виїзду дітей більше як на місяць. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному об"ємі, та просять надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Польщі та інші країни Шенгенської угоди неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO]. та [PERSON]- [INFO] у супроводі матері та без згоди батька в період з 01.09.2014р о 01.09.2015р. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав , заперечив обставини на які посилається позивач. Суду пояснив, що він в добровільному порядку надав згоду на виїзд їх неповнолітніх дітей у вказаний позивачем період, він не погоджується на виїзд дітей терміном один рік, щоб не переривати навчальний період та налагодити з ними спілкування, зазначає, що необхідності лікування дітей за кордоном та можливість їх оздоровлення позивач не має. Дозвіл на виїзд дітей на період канікул на вимогу позивача ним буде надано і жодних перепон він не вбачає. Представник третьої особи: Служба у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації, як представник органу опіки і піклування, в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову, так як не вбачають порушень прав та інтересів неповнолітніх дітей у разі задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши думку представник третьої особи: Служби у справах дітей Надвірнянської райдержадміністрації як представник органу опіки і піклування, дослідивши письмові докази, надані ними на виконання вимог ст.ст. 56, 60 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, прийшов до наступного висновку. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп.1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. По даній категорії справ позивачем може бути заявлено позов про надання одноразового дозволу на виїзд за межі України з неповнолітньою чи малолітньою дитиною без згоди батька з туристичною метою, з метою оздоровлення чи з інших мотивів одноразового характеру. Ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1996року по 18.11.2011року ( а.с.9). Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON]-[INFO] та [PERSON]-[INFO] (а.с5). За рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 05.05.2014 року цей шлюб був розірваний, неповнолітні діти залишені проживати зматір»ю.(а.с.9). Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Проте, встановлено, що сторони проживають окремо один від одного на теперішній час після розірвання шлюбу. Встановлено, що між батьками дітей між собою з часом склалися неприязнені відносини. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що у матеріалах справи взагалі відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази в обґрунтування необхідності виїзду дітей саме у зазначений позивачем часовий період з 01.09.2014 року по 01.09.2015 року до Польщі та ін. країни Шенгенської зони без згоди батька. Саме з пояснень позивача встановлено ,що вона має намір вивезти дітей з метою відпочинку та оздоровлення тільки на період канікул в українських школах, де навчаються діти. На підтвердження правомірності перебування позивача на території Польщі суду надано документа, які засвідчують право позивача на працю і її работодавець не заперечує проти перебування неповнолітніх дітей на території Польщі, однак термін її візи по вказаних документах закінчується 15.11.2014р. Такий період позивачем обгрунтовується для зручності, уникнення черг при оформленні візи і можливого в майбутньому заперечення з боку відповідача. Однак рішення суду не може грунтуватися на припущеннях Позивачем не обгрунтована мета виїзду дітей ( немає пітвердження необхідності лікування та можливості проведення оглядів медичними закладами, санаторного лікування , необхідності відриву від навчання), підтвердження відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Позиція позивача про те, що батько дітей зловживає своїм правом та безпідставно постійно відмовляє у наданні згоди спростовується пояснення відповідача про те, що ним надано згоду на виїзд дітей в період з 30.07.2014р. по 01.09.2014р. в добровільному порядку, інших звернень з боку позивача до нього не було. Дані факти позивач не заперечує. Крім того відповідач не заперечив, що на період канікул він таку згоду надаватиме на вимогу позивача. Сам по собі позитивний висновок органу опіки та піклування без належного обґрунтування суду необхідності виїзду дітей саме у визначений без згоди батька, з метою «оздоровленння та відпочинку « період нічого не підтверджує і не спростовує у цій справі. З урахуванням встановлених у справі обставин суд прийшов до висновку , що позовні вимоги заявлені без належного обгрунтування відповідного часового проміжку перебуванння за кордоном, необхідності виїзду дітей, мети та не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те, що відповідач не дає згоди на виїзд дітей, своєю поведінкою ускладнює процес оформлення документів для виїзду дитини за кордон для озоровлення та для відпочинку, не можна визнати обґрунтованими, оскільки ухвалене судом рішення не позбавляє позивача права у подальшому заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням належного обґрунтування такого виїзду. На підставі викладеного, ст. 313 ч. 3 ЦК України, ст. 154 СК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", п. 16 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення",

Outcome: dismissed