Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася із вищезазначеним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0276 га виділеної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Вказана земельна ділянка розташована по [ADDRESS]. Належна позивачу земельна ділянка межує із земельною ділянкою, розташованої по [ADDRESS], власницею якої є [PERSON] Крім того, згідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], 23/??100 частки вказаного будинку разом із сараєм під літ. "Г" належить [PERSON] - відповідачу по справі, яка самовільно, без будь-яких правових підстав зайняла частину земельної ділянки позивача, порушує межові знаки та не зносить сарай під літ."Г". В наслідок таких дій вона не має доступу до своєї частини земельної ділянки, зазначає також, що сарай валиться і гниє, є пожежонебезпечним, в ньому живуть блохи, які розповсюджуються і на земельну ділянку позивача, тому просить суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки та знести побудовану споруду. В добровільному порядку звільнити земельну ділянку та знести сарай відповідач відмовляється. Позивач позовні вимоги підтримала та просила суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить позивачу, шляхом звільнення самовільно зайнятої частини ділянки та знести побудований сарай. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату і час сповіщався належним чином згідно вимог діючого законодавства, причин своєї неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутність не подавав, у зв'язку з чим, у відповідності до ст. 169 ч.4 ЦПК України, визнаючи наявні матеріали про права і взаємостосунки сторін достатніми, суд знаходить можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд проходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За приписами ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи та дослідженими в судовому засіданні доказами, судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 20.01.2000 року (а.с.10-11). Даний акт був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №3495. Земельна ділянка була надана на підставі розпорядження Ленінської районної державної адміністрації від 08.12.1997 року, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Севастополя від 25.09.2012 року [PERSON], за її позовом , виділено в натурі земельну ділянку [NUMBER] площею 0,02755 га в [ADDRESS] [ADDRESS] (а.с.8-9). Також, з матеріалів справи вбачається, що позивачу на праві власності належить [ADDRESS], яка зареєстрована ДКП „БТІ та ДРОНМ" про що було зроблено запис в реєстровую книгу 99 чс стр. 226 під реєстровим номером 10823 17 серпня 1999 року (а.с 15 - звоторот). Згідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS], 23/??100 частки вказаного будинку також належить відповідачу по справі - [PERSON] на підставі договору дарування від 14.10.200 року, реєстраційний номер 496 (а.с.22 - зворот). Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Звертаючись до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю, позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] вчиняє перешкоди в користуванні її земельною ділянкою, порушує межові знаки та не зносить сарай, в наслідок чого, вона позбавлена можливості користуватися своєю власністю. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач обрала спосіб захисту порушеного свого права, як усунення перешкод шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки, однак судом не було встановлено того, що відповідач чинить будь-які перешкоди позивачу в користуванні її земельною ділянкою. В порушення вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не було надано суду відповідних доказів яки б свідчили про порушення її права на користування земельною ділянкою, зокрема відповідних актів земельної комісії, які б встановили факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір площі самовільно захопленої ділянки, будь-яких приписів усунення виявлених порушень добросусідства, актів районної ради або органів контролю по дотриманню земельного законодавства по використанню земельних ділянок, тощо. Такі докази не встановлені судом і в ході розгляду справи. Посилання позивача на лист Ленінської районної державної адміністрації міста Севастополя від 30.12.2013 року про рекомендацію провадити знесення сараю та на акт начальника управління житлово-комунального господарства Ленінської районної державної адміністрації від 25.12.2013 року, яким було встановлено, що дерев'яна споруда (сарай на прибудинковій території житлового будинку [ADDRESS]) є старим і пожежонебезпечним, як на єдиний доказ своїх вимог, суд не може взяти до уваги з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Лист Ленінської районної державної адміністрації міста Севастополя та Акт начальника управління житлово-комунального господарства Ленінської районної державної адміністрації не є належним та допустимим доказом того, що права позивача на користування земельною ділянкою порушенні відповідачем в тому вигляді, в якому вона вказує, що відповідач побудувала дерев'яну будівлю на її земельній ділянці. Суд критично оцінює ці документи, як докази порушення меж земельної ділянки, оскільки з них неможливо вказати чи порушила відповідач спільну з позивачем межу. Крім того, суд, вивчивши материалі справи 2-449011 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності на будинок та виділення земельної ділянки судом вбачається, що позивач просила їй виділити саме ту ділянку, відносно якої виник спір, але, вона не повідомляла суд що на ньому знаходяться споруди відповідача, висновки спеціаліста, який оцінював можливість поділу земельної ділянки у відповідності до приналежності споруд та з урахуванням склавшегося порядку користування, також не містять відомостей про розташування споруд іншої особи на земельній ділянки позивача. Таким чином, приймаючи до уваги, що суду не надані докази, що на земельній ділянці позивача самовільно збудовані споруди, яки належать відповідачу суду не надано, тому позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено відсутність документального підтвердження щодо самовільного зайняття відповідачем частини земельної ділянки, яка належить позивачу та давало б підстави вимагати застосування норми статті 158 ЗК України. Приймаючи до уваги надані до суду докази та даючи їм належну оцінку суд дійшов висновку, що позивач не довів суду своїх позовних вимог, не надав суду доказів, які б безперечно підтвердили, що відповідач самовільно захопила частину належної їй земельної ділянки і побудувала на ній споруду. В силу ст. 88, 89 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають. Таким чином, на підставі наведеного та

Outcome: dismissed