Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

В липні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила наступне. [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить квартира за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстровані [PERSON], [PERSON], які є попередніми власниками вказаної квартири. Їх реєстрація перешкоджає позивачу розпоряджатись квартирою на власний розсуд та обмежує її права як власника. Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позивач надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідачі надали суду заяви, в яких зазначили, що не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.05.2018 на праві приватної власності [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS], що також підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до довідки №б/н від 12.07.2018 року, виданої КП «Торецьккомсервіс» [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]., що також підтверджено інформацією від 06.08.2018 за № вх.2959-02/15 року, наданою Військово-цивільною адміністрацією міста Торецьк Донецької області. Згідно акту від 05.07.2018 року [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за вищевказаною адресою, однак у 2008 році виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, особисті речі забрали. У зв'язку з чим, суд зазначає. Конституцією України\~(ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.\~379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України\~, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності зі\~статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається свої майном на власний розсуд. Згідно зі\~статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннямист.391\~ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що відповідачі, як колишні власники зареєстровані в спірній квартирі, чим порушують право власності позивача, позбавляють можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Крім того, згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У п.24 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не заперечують щодо задоволення позовних вимог, і суд не має сумніву щодо достовірності обставин, викладених у позовній заяві. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють данні правовідносини, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв'язку з чим підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.\~\~319,321,391 ЦК України,

Outcome: approved