Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначив, 14 липня 2007 року з відповідачкою уклав шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Бахмацького районного управління юстиції Чернігівської області, про що складено відповідний актовий запис №56, на даний час шлюбні відносини фактично припинено, з травня 2014 року вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, на сьогоднішній день позивач бажає розірвати шлюб з відповідачкою, крім того вважає, що син [PERSON] [INFO] повинен проживати разом з ним, оскільки, відповідачка не має свого житла та самостійного заробітку, а тому не зможе сама виховувати та забезпечувати сина, у той час як він забезпечений житлом, має стабільну роботу та отримує заробітну плату. В судове засідання позивач не з»явився, надіслав суду заяву в якій просить справу розглянути в його відсутності, позовні вимоги підтримує і наполягає на їх задоволенні. Також просить визначити місце проживання дитини за адресою [ADDRESS]. Відповідачка в судове засідання не з»явилась, надала суду заяву в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечує проти того, щоб син проживав із батьком в [ADDRESS]. Судом на підставі частини другої статті 197 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне задовольнити позов згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення. Згідно ст.ст.4, 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів, захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України. Ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 14.07.2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER](а.с.8). Під час перебування у шлюбі в них народився син [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Як вбачається з матеріалів справи, спільне подружнє життя у них не склалося, вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх не мають наміру, примирення і збереження сім'ї є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя та фактичне припинення спільного проживання, беручи до уваги наявність неповнолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки його збереження суперечило б інтересам сторін. Враховуючи положення статті 113 СК України, відповідно до якої особа, яка змінила прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після його розірвання надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а також прохання відповідачки, останній залишити післяшлюбне прізвище „[PERSON]" . Після припинення шлюбних відносин з травня 2014 року сторони почали проживати окремо, однак у них виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. За правилами ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі.ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо, позивач працює, має стабільний заробіток, нормований робочий день, відповідачка не має свого житла та самостійного заробітку, а тому не зможе сама виховувати та забезпечувати сина, у той час як він забезпечений житлом, та отримує заробітну плату. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають значення. Враховуючи вищенаведені обставини справи, а також той факт, що батько дитини працює та обіймає посаду, яке гарантує йому стабільний заробіток, та соціальну забезпеченість, як щодо нормованого робочого тижня та і щодо щорічних відпусток, суд вважає що визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька буде відповідати інтересам дитини, при цьому мати дитини жодним чином не позбавлена можливості приймати участь у її вихованні та проводити з нею час, відвідувати різноманітні заходи та виїжджати на оздоровлення в інші населені пункти., сама відповідачка не заперечує проти того, щоб їх син проживав з батьком, тому суд приходить до висноку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] [INFO], за місцем проживання його батька [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 24,104,105,110-112,113,157,160, 161 СК України,

Outcome: approved