Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Корпорації «Житлобудінвест-Ч», третя особа: Корпорація «Житлобуд-1» про захист прав споживача, відшкодування збитків та сплату пені, посилаючись на те, що 08 лютого 2008 року нею укладений договір №62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] , згідно умов якого вона, дольовик, замовила будівництво однокімнатної квартири, будівельний номер [ADDRESS] , а корпорація "«Житлобудінвест-Ч» зобов`язалась здійснити будівництво житлового будинку, в тому числі квартири [ADDRESS] , власними силами та шляхом залучення третіх осіб, та передати квартиру дольовику за актом прийому-передачі, при умові повного та своєчасного фінансування. Згідно умов Договору загальна площа квартири [ADDRESS] , з урахуванням площ лоджій та балконів, на момент його укладання складає 55,0 кв. м., вартість одного квадратного метра загальної площі квартири становить 5000 гривень, загальна вартість квартири складає 275000 гривень. Строк введення в експлуатацію житлового будинку був визначений пунктом 4.1 договору - 2009 рік. Згідно умов пункту 8.2 Договору договір вступає в дію з дня оплати дольовиком першого внеску та діє до дати виконання умов договору сторонами. Таким чином, на момент подання позову договір є чинним. Таким чином, між позивачем та відповідачем був укладений договір будівельного підряду і до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі договору, застосовуються норми параграфу 3 глави 61 Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». 28 листопада 2008 року між відповідачем та нею було укладено додаткову угоду №1 до договору, згідно якої вартість одного квадратного метру загальної площі квартири збільшилась до 5200 гривень і стала фіксованою вартістю, таким чином загальна вартість квартири склала 286000 гривень. Всі інші умови договору залишені без змін. Свої зобов`язання щодо фінансування будівництва квартири вона виконала повністю, що підтверджується актом звірки від 03.02.2014 року. 15 січня 2015 року між відповідачем та нею було укладено додаткову угоду № 2 до договору, згідно якої вартість одного квадратного метра загальної площі квартири збільшилась до 5598 гривень, загальна вартість квартири склала 310590 гривень і, при умові здійснення доплати дольовиком вартості квартири в сумі 21890 гривень до 16 березня 2015 року, вартість одного квадратного метру квартири та вартість квартири в цілому є фіксованою і подальшому перегляду сторонами не підлягає. Станом на 16 січня 2015 року нею оплачені додаткові внески в сумі 24100 гривень. Останній внесок був зроблений 19 січня 2015 року в сумі 490 гривень. Таким чином повністю виконала свої зобов`язання щодо фінансування будівництва квартири в сумі 310590 грн., що підтверджується актом звірки від 30.03.2015 року. Але відповідач своїх зобов`язань визначених пунктом 4.1 Договору в редакції додаткової угоди №2, щодо введення будинку в експлуатацію в другому кварталі 2015 року (до 01.07.2015 року) не виконав. 17 листопада 2017 року у відповідності до сертифікату серія ЧК №162173200383 замовником будівництва корпорацією «Житлобуд-1» введено в експлуатацію житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною стоянкою для автомобілів по [ADDRESS] . Таким чином, у відповідності до вимог частини п`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», будинок [ADDRESS] був прийнятий в експлуатацію в дату видачі сертифіката - 17 листопада 2017 року. У відповідності до умов пункту 4.5 Договору відповідач зобов`язаний був передати квартиру позивачу по акту прийому - передачі в місячний строк з дня введення будинку в експлуатацію, тобто не пізніше 17 грудня 2017 року. У заявах від 19 грудня 2017 року та від 26 грудня 2017 року вона вимагала усунути недоліки допущені при будівництві квартири [ADDRESS] , а саме: тріщини на балконі, протікання дощових вод на балкон зверху, вхідні двері в квартиру встановлені з перекосом, неякісна (з великими тріщинами) стяжка полу, відсутність підвіконь та рушникосушильника у ванній кімнаті, наскрізні отвори між квартирою [ADDRESS] і 17-м поверхом. В заяві від 05 лютого 2018 року, просила відповідача підтвердити загальну площу квартири [ADDRESS] , повернути зайво сплачені нею гроші в сумі 7500,00 грн., а також вирішити питання компенсації за придбані і встановлені нею в квартирі лічильник теплової енергії та лічильник обліку електричної енергії. 26 лютого 2018 року листом вих. № 69 генеральний директор Шелегон М.В. відмовив в задоволені її вимог: в поверненні грошей в сумі 7500,00 грн., та компенсації за придбані і встановлені нею в квартирі лічильник теплової енергії та лічильник обліку електричної енергії. Прохання позивача щодо усунення недоліків допущених при будівництві квартири [ADDRESS] було розглянуто відповідачем протягом двох місяців, листом від 26.02.2018 року вих. № 70 відповідач повідомив, що недоліки будуть усунені до 30 квітня 2018 року. Але, відповідач своїх зобов`язань у визначений строк не виконав, недоліки в квартирі були усунені 31 травня 2018 року. Нею був складений акт прийому-передачі квартири від 31 травня 2018 року та направлений відповідачу. В заяві від 31 травня 2018 року просила підписати акт та надати всі необхідні документи для державної реєстрації права власності на квартиру. Квартира була передана їй за актом № 102 прийому передачі квартири від 30 липня 2018 року. Прострочення у виконанні зобов`язань щодо передачі квартири відповідачем позивачу визначених пунктом 4.5 Договору становить 7 місяців і 13 днів, але будь-якої відповідальності за невиконання зобов`язань «Корпорацією» договором, зокрема розділом 6 «Відповідальність Сторін», не передбачено. Навпаки, за порушення зобов`язань на «Дольовика» покладається відповідальність у виді занадто високих штрафів (пункти 6.2, 6.3, 6.6 та 6.7). Вона понесла Витрати на оплату робіт з будівництва квартири, які згідно умов пункту 2.1 додаткової угоди №2 до договору від 15 січня 2015 року включаються у вартість квартири і повинні були виконуватися «Корпорацією», а саме: монтаж вузла теплової енергії, договір 30118/6 від 18.01.2017, - на суму 5500,00 грн.; лічильник електроенергії, товарний чек № чт-0000001 від 26.07.2016 - на суму 1850,00 грн.; радіатори, фіскальний чек від 05.02.2016, - на суму 6156,36 грн. Всього витрати позивача склали 13506,36 грн., які понесені позивачем внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань визначених пункту 2.1 додаткової угоди № 2 до Договору від 15 січня 2015 року щодо обсягу будівельних робіт, і є збитками у відповідності до вимог частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України. Пунктом 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» договору відповідальність сторін обмежена умовами договору, який виключає права «Дольовика» стосовно «Корпорації» у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання «Корпорацією» договірних зобов`язань, в тому числі виключає відповідальність за спричинені «Дольовику» збитки. Умови пункту 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди позивачу. Враховуючи вимоги частини першої статті 215, статті 217 ЦК України та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] від 08.02.2008 року повинен бути визнаний недійсним з моменту вчинення договору, з 08 лютого 2008 року. Таким чином, за час прострочення передачі квартири у власність позивачу (з 17 грудня 2017 року по 30 липня 2018 року) відповідач повинен сплатити позивачу пеню від вартості квартири з урахуванням вимог пункту 1 частини другої статті 258 та частин першої, третьої статті 264 ЦК України згідно розрахунку у розмірі 2068529,40 грн. Просить визнати недійсним пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] від 08.02.2008 року. Стягнути з корпорації «Житлобудінвест-Ч» на користь [PERSON] збитки в сумі 13506,36 грн. та пеню в сум 2068529,40 грн. Судові витрати покласти на відповідача. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, однак 03.08.2020 року представник позивача [PERSON] [PERSON] скерував до суду заяву про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року на період із 12 березня 2020 року по 03 квітня в Україні оголошено карантин через спалах епідемії короновірусу. Кабінет Міністрів України 25 березня 2020 року вніс зміни до постанови № 211, якими карантин, запроваджений через пандемію короновірусу COVID-19, продовжено на 30 днів до 24 квітня включно. Кабінет Міністрів України 22 квітня 2020 року вніс зміни до постанови № 211 від 11 березня 2020 року, якими оголошено продовження карантину до 11 травня 2020 року. Кабінет Міністрів України 04 травня 2020 року вніс зміни до постанови № 211 від 11 березня 2020 року, якими оголошено продовження карантину до 22 травня 2020 року. Кабінет Міністрів України 20 травня 2020 виніс постанову № 392, якою оголосив продовження карантину до 22 червня 2020 року. Кабінет Міністрів України 17 червня 2020 року виніс постанову № 500, якою оголосив продовження карантину до 31 липня 2020 року. Постановою Кабміну № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» продовжено карантин до 31 серпня 2020 року. Позивач особисто бажає бути присутньою у судовому засіданні, але по причині оголошення карантину (проведення хірургічної операції 29.07.2020 - аноректальний абсцес) не має змоги цього зробити. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Глущенко Олександра Сергійовича, який представляє інтереси позивача [PERSON] , про відкладення судового засідання, в зв`язку з карантином, запровадженим через пандемію короновірусу COVID-19. В постанові Верховного суду від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19 зазначено: «Судова колегія враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньо обласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами. Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України). Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Відповідача-1.» Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи з відсутності позивача та його представника. Позивач та представник позивача на попередніх судових засіданнях надавали суду пояснення по суті позовної заяви, позовні вимоги підтримували та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача, який також є представником третьої особи корпорації «Житлобуд-1», в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі з підстав наведених у відзиві. Просить відмовити в позові в повному обсязі. 29.05.2019 представником відповідача, який також є представником третьої особи корпорації «Житлобуд-1», скеровано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивач вважає, що нею були понесені збитки на суму 13506,36 грн., внаслідок встановлення нею в квартирі самостійно вузла теплової енергії, лічильника електроенергії та радіаторів Опалення. На її думку, це є невиконанням відповідачем зобов`язань за п. 2.1 додаткової угоди № 2 до договору від 15.01.2015 року щодо обсягу будівельних робіт, і є збитками відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України. Слід зауважити, що ст. 23 ЦК України встановлює право особи на відшкодування моральної шкоди, яка не є предметом цього позову і жодного відношення до відшкодування збитків особі не має. Окрім цього, п. 2.1 додаткової угоди № 2 до договору від 15.01.2015 року, на який посилається позивач, передбачений не вичерпний перелік робіт, які не виконує в квартирі підрядник. Вичерпний перелік робіт за договором передбачений проектно-кошторисною документацією. Звертає увагу, що позивачем зазначені нею роботи по встановленню окремих приладів у квартирі виконані до здачі об`єкта в експлуатацію, з власної ініціативи, що передбачено проектною документацією, про що позивачу повідомлялось листом від 26.02.2018 року № 69. Що стосується визнання недійсним п. 6.1. Договору № 62 від 08.02.2008 року, позивач посилається на порушення цим пунктом договору принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдає шкоди позивачу, вважає такі доводи такими, що не заслуговують на увагу. Так, оскаржуваним пунктом договору передбачено, що сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або за неналежне виконання своїх обов`язків згідно Договору. Вказане положення договору жодним чином не порушує права однієї із сторін, оскільки передбачає рівноцінну відповідальність для обох сторін договору і не впливає та не зменшує обов`язків жодної із сторін щодо його виконання. Крім цього, вважає, що вимога про визнання недійсним окремого положення договору подана з порушенням строку позовної давності і просить суд застосувати позовну давність. До позовних вимог про визнання недійсним п. 6.1. укладеного між Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» та [PERSON] договору № 62 від 08.02.2008 року відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки. Враховуючи те, що положення про майнову відповідальність сторін було закріплено в договорі від самого початку, позивачка була ознайомлена з ним в момент укладення договору і, про можливе порушення принципу добросовісності (на її думку) їй було відомо станом на 08.02.2008 року, а до фактичного виконання інших умов договору це положення не має відношення, то в цьому випадку перебіг строку позовної давності починається саме з моменту укладення договору. Подібні висновки щодо застосування норм статті 261 Цивільного кодексу України та визначення початку перебігу позовної давності викладені у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/9452/17 та у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13. Щодо вимоги про стягнення пені в розмірі 3% загальної вартості замовлення в сумі 2068 529, 40 грн., вважає також і цю вимогу безпідставною. В її обґрунтування позивач посилається на порушення відповідачем п. 4.5. договору № 62 від 08.02.2008 року щодо обов`язку відповідача передати їй квартиру в місячний термін з дня акту вводу об`єкта в експлуатацію. Звертає увагу на те, що пеня може сплачуватись тільки за невиконання або несвоєчасне виконання саме грошового зобов`язання. Зобов`язання ж щодо строків передачі квартири по акту приймання-передачі не є грошовим в розумінні цивільного законодавства, а виконує суто технічну, допоміжну функцію в договорі, тому порушення його строків не може обтяжуватись пенею. Зобов`язання ж, яке передбаченого предметом договору щодо будівництва для позивача квартири відповідачем виконано повністю. Крім цього, в акті прийому-передачі квартири [ADDRESS] від 30.07.2018 року, який підписаний сторонами, зазначено, що позивач не має претензій до відповідача, а відповідач не має претензій до позивача відносно умов виконання договору, невід`ємною частиною якого є цей акт, а сам договір № 62 від 08.02.2008 року, додаткову угоду № 1/62 від 30.07.2018 року сторони вважають такими, що виконані ними повністю. Жодних застережень щодо недотримання строків або якості виконання зобов`язання позивачем у вказаному акті прийому-передачі зазначено не було. Зважаючи на це, вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 08 лютого 2008 року між корпорацією «Житлобудінвест-Ч», в особі генерального директора Шелегона М.В. та [PERSON] укладено договір № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1. дольовик замовляє «корпорації» будівництво 1-о кімнатної квартири, будівельний № [ADDRESS] , розташованої на 16-ому поверсі в житловому будинку, будівельний адрес якого: [ADDRESS] , «корпорація» організовує будівництво «об`єкта», в тому числі і будівництво квартири [ADDRESS] , своїми силами та шляхом залучення третіх осіб. Пункт 2.1. передбачає, що сторони по договору домовились, що станом на дату укладення договору, вартість одного квадратного метра загальної площі квартири складає 5000 грн. Відповідно з п. 1.2 договору вартість квартири, на дату укладення договору складає 275000 грн. Строк введення в експлуатацію житлового будинку був визначений пунктом 4.1 договору - 2009 рік. Відповідно до п. 6.1 договору сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків, відповідно до договору. Згідно умов пункту 8.2 договір вступає в дію з дня оплати дольовиком першого внеску вартості квартири та діє до дати виконання умов договору сторонами. 28 листопада 2008 року між корпорацією «Житлобудінвест-Ч», в особі генерального директора [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] , згідно якої вартість одного квадратного метру загальної площі квартири збільшилась до 5200 гривень і стала фіксованою вартістю. Всі інші умови договору залишені без змін. Свої зобов`язання щодо фінансування будівництва квартири позивач виконала повністю, що підтверджується актом звірки від 03.02.2014 року. 15 січня 2015 року між корпорацією «Житлобудінвест-Ч», в особі генерального директора Шелегона М.В. та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до договору, згідно якої вартість одного квадратного метра загальної площі квартири збільшилась до 5598 гривень, загальна вартість квартири склала 310590 гривень і, при умові здійснення доплати дольовиком вартості квартири в сумі 21890 гривень до 16 березня 2015 року, вартість одного квадратного метру квартири та вартість квартири в цілому є фіксованою і подальшому перегляду сторонами не підлягає. Відповідно до акту звірки внесених грошових коштів дольовиком - [PERSON] на дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] , договір № 62 від 08.02.2008 року - сума сплачених дольовиком коштів склала: 310590 грн. 17 листопада 2017 року у відповідності до сертифікату серія ЧК №162173200383 замовником будівництва корпорацією «Житлобуд-1» введено в експлуатацію житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною стоянкою для автомобілів по [ADDRESS] . Таким чином, у відповідності до вимог частини п`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», будинок [ADDRESS] був прийнятий в експлуатацію в дату видачі сертифіката - 17 листопада 2017 року. Відповідно до акту № 102 прийому-передачі квартири від 30 липня 2018 року «Житлобуд», у відповідності до умов, зазначених у договорі за № 62 від 08.02.2008 року, додатковій угоді № 1/62 від 30.07.20018 року на дольову участь у будівництві квартири у житловому будинку по [ADDRESS] , введенням в експлуатацію «житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною стоянкою для автомобілів по [ADDRESS] », сертифікат серія ЧК « 1621783200283 від 17 листопада 2017 року, передає дольовику, а дольовик приймає у власність однокімнатну квартиру за № [ADDRESS], загальною площею 56,5 м2, розташовану на 16-му поверсі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки підлягають виконанню. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Враховуючи те, що предметом договору про дольову участь є придбання квартири для особистих потреб за рахунок фінансування долльовиком, суд приходить до висновку, що позивач є споживачем у розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що пунктом 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» договору відповідальність сторін обмежена умовами договору, який виключає права «Дольовика» стосовно «Корпорації» у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання «Корпорацією» договірних зобов`язань, в тому числі виключає відповідальність за спричинені «Дольовику» збитки. Умови п. 6.1 порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди позивачу, а тому враховуючи вимоги частини першої статті 215, статті 217 ЦК України та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 6.1 розділу 6 «Відповідальність Сторін» Договору № 62 на дольову участь в будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] від 08.02.2008 року повинен бути визнаний недійсним. Частини 1,2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У п.4 ч.3 статті 18 вищевказаного Закону передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору. Згідно із частинами 5, 7 вищевказаної статті Закону якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Пунктом п. 6.1 договору передбачено, що сторони несуть майнову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків, відповідно до договору. Даний пункт договору жодним чином не порушує права позивача, оскільки передбачає рівноцінну відповідальність для обох сторін договору, не впливає та не зменшує обов`язків жодної із сторін щодо його виконання. Жодних належних та допустимих доказів того, що оскаржений пункт 6.1 договору № 62 про дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] не відповідає вимогам встановленим ст. 203 ЦК України, іншим вимогам закону позивачем не наведено. При цьому, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується те, що № 62 про дольову участь у будівництві квартири в житловому будинку по [ADDRESS] був укладений у повній відповідальності до вимог чинного законодавства та в подальшому став підставою для отримання [PERSON] всіх необхідних документів та реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру. В обґрунтування доводів позову, позивач також посилається на порушення умов виконання договору відповідачем. Проте, невиконання умов договору не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, вимога про визнання недійсним окремого положення договору подана з порушенням строку позовної давності та представник відповідача просив суд застосувати позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До позовних вимог про визнання недійсним п. 6.1. укладеного між Корпорацією «Житлобудінвест-Ч» та [PERSON] договору № 62 від 08.02.2008 року відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки. Частинами 4,5 статті 267 ЦК України Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил статті 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що положення про майнову відповідальність сторін було закріплено в договорі від самого початку, позивачка була ознайомлена з ним в момент укладення договору і, про можливе порушення принципу добросовісності (на її думку) їй було відомо станом на 08.02.2008 року, а до фактичного виконання інших умов договору це положення не має відношення, то в цьому випадку перебіг строку позовної давності починається саме з моменту укладення договору. Вказані висновки щодо застосування норм статті 261 Цивільного кодексу України та визначення початку перебігу позовної давності викладені у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/9452/17 та у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 915/1437/13. Отже, вимоги позивача про визнати п. 6.1. договору недійсним є необґрунтованими, відтак не підлягають задоволенню. Позивачем заявлена позовна вимога про стягнення понесених нею збитків на суму 13506,36 грн., які виникли внаслідок встановлення нею в квартирі самостійно вузла теплової енергії, лічильника електроенергії та радіаторів опалення. На її думку, це є невиконанням відповідачем зобов`язань за п. 2.1 додаткової угоди № 2 до договору від 15.01.2015 року щодо обсягу будівельних робіт, і є збитками відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України. Слід зауважити, що ст. 23 ЦК України встановлює право особи на відшкодування моральної шкоди, яка не є предметом цього позову і жодного відношення до відшкодування збитків особі не має. Крім цього, п. 2.1 додаткової угоди № 2 до договору від 15.01.2015 року, на який посилається позивач, передбачений не вичерпний перелік робіт, які не виконує в квартирі підрядник. Вичерпний перелік робіт за договором передбачений проектно-кошторисною документацією. Так, відповідно до додаткової угоди № 2 до договору від 15.01.2015 року пункт 2.1 договору викладений в наступній редакції «В стоимость «квартиры», определенной «Договором» не входять: установка в «квартире» внутренних дверей, устройство полов по готовой стяжке, побелка потолков и стен, малярные и облицовочные работы в «квартире», установка санфаянса и электроплиты, установка счетчиков по учету газа, холодной и горячей воды.» Позивачем зазначені нею роботи по встановленню окремих приладів у квартирі виконані до здачі об`єкта в експлуатацію, з власної ініціативи, що передбачено проектною документацією, про що позивачу повідомлялось листом від 26.02.2018 року № 69. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення збитків у розмірі 13506,36 грн. не підлягають до задоволення. Вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 3% загальної вартості замовлення в сумі 2068529,40 грн. не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними виходячи з наступного. В обґрунтування вимог щодо стягнення пені позивач посилається на порушення відповідачем п. 4.5. договору № 62 від 08.02.2008 року щодо обов`язку відповідача передати їй квартиру в місячний термін з дня акту вводу об`єкта в експлуатацію. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Частина 1 статті 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, пеня може сплачуватись тільки за невиконання або несвоєчасне виконання саме грошового зобов`язання. Зобов`язання ж щодо строків передачі квартири по акту приймання-передачі не є грошовим в розумінні цивільного законодавства, а виконує суто технічну, допоміжну функцію в договорі, тому порушення його строків не може обтяжуватись пенею. Зобов`язання ж, яке передбаченого предметом договору щодо будівництва для позивача квартири відповідачем виконано повністю. Крім того, в акті прийому-передачі квартири № 102 від 30.07.2018 року, який підписаний сторонами, зазначено, що позивач не має претензій до відповідача, а відповідач не має претензій до позивача відносно умов виконання договору, невід`ємною частиною якого є цей акт, а сам договір № 62 від 08.02.2008 року, додаткову угоду № 1/62 від 30.07.2018 року сторони вважають такими, що виконані ними повністю. Жодних застережень щодо недотримання строків або якості виконання зобов`язання позивачем у вказаному акті прийому-передачі зазначено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, всебічно оцінюючи надані сторонами докази дослідивши на підставі зібраних доказів у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Outcome: dismissed