Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в зв"язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. Свої позовні вимоги Позивач мотивував тим, що він по справі є власником квартири [ADDRESS]. В належній йому квартирі зареєстрований відповідачі: [PERSON] (з якої позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах) та двоє її неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування заяви Позивач зазначає, що Відповідачі з початку січня 2012 року покинули місце реєстрації і більше жодного разу за вказаною адресою не зявлялися, їх місце перебуванням позивачу не відоме. В судовому засіданні позивач присутнім не був, через канцелярію суду від представника позивача відповідно до укладеного договору надання правової допомоги від 15 березня 2017 року [PERSON], надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій вони також зазначили, що позовні вимоги підтримують і просять суд позов задовольнити, проти винесення по справі заочного рішення не заперечують. Відповідачі до суду не зявилися про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, через оголошення про виклик до суду у газеті «Вісті Придніпровя» № 42-43 (1841-1842) від 08.06.2017 року, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у їх відсутність не надавали, поважності причин неявки суду не повідомили, позов не оспорили. Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідачів про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди представника позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18796274 від 13.05.2008 року власником квартири [ADDRESS], на підставі договору довічного утримання ВЕК № 213786 від 17.03.2007 року є [PERSON].(а.с.7) Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 17 червня 2016 року за Вих. № 1704, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. (а.с.8) Однак, як вбачається з Акту від 09.06.2016 року за адресою: [ADDRESS], який засвідчений посадовими особами ТОВ «Сіті Сервіс КР», що з січня 2012 року по день складання акту за вказаною адресою не проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с.9) Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. [PERSON] ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що відповідачами, які не бажають добровільно виселитися із житлового будинку, чиняться перешкоди позивачу у здійсненні його прав власника, які полягають у праві користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Стаття 150 ЖК України також передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, з наступними змінами, Житловий кодекс регулює правовідносини, що виникають з питань користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, та не може регулювати правовідносини, що виникають у зв'язку з користуванням жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, у зв'язку з чим при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з концепції власності, що вбачається із рішень Європейського суду з прав людини, яка поширюється на «законні сподівання» та «свідчення» (підтвердження) права власності, враховуючи наведений підхід до захисту права власності, суд вважає, що відповідач дійсно порушує принцип обґрунтованих сподівань позивача на розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved