Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

07.10.2019 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що на підставі договору дарування від 24.12.1960 р. та свідоцтва про право на спадщину від 15.04.1986 р. вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Окрім неї, у вказаному будинку зареєстрований відповідач - [PERSON] , який більш, ніж 10 років за зазначеною адресою не проживає. Наявність реєстрації відповідача у житлі позбавляє позивача, як власника, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. За позовом, посилаючись на ст.ст.319, 386, 391 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та надати дозвіл на зняття відповідача з реєстраційного обліку. Ухвалою від 22.10.2019 р. відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду на 20.11.2019 р. 20.11.2019 р. розгляд справи було відкладено на 21.01.2019 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. Позивач направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити, вказує, що [PERSON] не є членом її сім`ї. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач до суду повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. Суд розглянув справу за відсутності відповідача на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду пояснення про те, що рішення по справі не впливає на права та обов`язки ДМС України, оскільки після внесення змін до чинного законодавства питання про реєстрацію/зняття з реєстрації здійснює Департамент реєстраційних послуг та його структурні підрозділи. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію позивача та третьої особи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 24.12.1960 р. Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 2-15479 (а.с.4,5) позивачу [PERSON] належить 2/3 частини будинку [ADDRESS] , 1/3 частина згаданого будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 15.04.1986 р., за р.№ 2-1871 (а.с.7). У згаданому житловому будинку з 31.10.2007 р. зареєстрований відповідач - [PERSON] (а.с.20). [PERSON] за місцем реєстрації не мешкає, що, окрім тверджень позивача, підтверджується актом фактичного проживання від 08.09.2019 р. (а.с.8). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Оцінивши наведені обставини справи, у відповідності з вимогами ст.12 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вирішуючи вимоги в частині надання дозволу на зняття відповідача з реєстрації місця проживання, суд керується ч.1 ст..7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, та вважає їх передчасно заявленими, оскільки питання про зняття [PERSON] з реєстрації на підставі рішення суду, у порядку ч.1 ст.7 вказаного вище Закону, не вирішувалось. На підставі викладеного,

Outcome: partial