Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

Відповідно до пункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України\~у редакції\~Закону України\~від 03\~жовтня 2017\~року №\~2147-VIII\~«Про внесення\~змін до\~Господарського процесуального\~кодексу України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач [PERSON] у жовтні 2014 року звернувся до Дзержинського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на будинок, збільшення частки у спільній сумісній власності та компенсації витрат на реконструкцію житлового будинку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 05.10.1984 р. він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжя придбало за договором купівлі-продажу від 23.08.1996 р. житловий будинок у м. Харків по вул. Очаківській №46-а, житловою площею 28,9 кв. м. У вересні 2007 року шлюб між ними було розірвано, хоча шлюбні відносини фактично припинилися ще у 2004 році. У своєму позові, [PERSON] зазначає, що після припинення шлюбних відносин [PERSON] не проживала у вказаному будинку, а він з 2004 року утримує вищезазначений будинок самостійно, здійснює за власні кошти поточний та капітальний ремонт будинку, сплачує комунальні платежі, податки на нерухомість, крім цього на момент звернення до суду з позовною заявою ним здійснено декілька капітальних реконструкцій, а тому спірний житловий будинок є його особистою приватною власністю. Крім того, позивач у своїй позовній заяві зазначає, про те, що під час шлюбних відносин вони спільно працювали, а зароблені кошти зберігались на рахунку у банку який був відкритий на імя [PERSON] Також, позивачем зазначено, що під час поділу спільно нажитого майна вони з відповідачкою дійшли згоди, що зароблені ними спільні кошти у розмірі тридцять тисяч доларів США залишаються колишній дружині у якості компенсації за належну їй частину будинку, натомість [PERSON] повинна була передати позивачу правовстановлюючі документі на будинок, а їх угоду [PERSON] повинна була оформити нотаріально, однак [PERSON] свою обіцянку не виконала, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості належним чином зареєструвати на своє імя право власності на будинок. В підтвердження вищезазначеного позивач посилається на те, що зазначені факти підтверджені показаннями свідків й визначені заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2010р., яким право власності на будинок, який розташований у м. Харків по вул. Очаківській №46-а житловою площею 28,9 кв.м. шлакоблочний літер А1 на земельній ділянці площею 450 кв.м. з надвірними будівлями: сараєм літер Б, льохом літер В та вбиральнею літер Г було визнано за [PERSON] Враховуючи вищевикладене вважає, що ці обставини дають йому переважне право для визнання будинку його особистою приватною власністю, а також є підстави для збільшення його частки у спільному майні. Крім цього, просить суд стягнути з [PERSON] компенсацію у сумі 147173,42 грн. за капітальну реконструкцію будинку у м. Харків по вул. Очаківській №46-а. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що проти позову повністю заперечує, з позовним вимогами категорично не погоджується, просить суд позовні вимоги залишити без задоволення. Представник третьої особи, і сама третя особа в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. ст.\~13,\~81 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відтак, у позовній заяві [PERSON] просить суд визнати будинок, що знаходиться у м. Харків по вул. Очаківській №46-а його особистою приватною власністю, збільшити його частку у спірному будинку та стягнути з [PERSON] 147173,42 грн. компенсації за капітальну реконструкцію. Статтею 16\~Цивільного кодексу\~України встановлено, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовною заявою однією із заявлених вимог позивача є визнання за ним права особистої приватної власності на будинок який розташований у м. Харків по вул. Очаківській №46-а. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на факти встановлені заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.10.2010 року по справі №2-2386/10, яким нібито право власності на будинок №46 а по вул. Очаківській у м. Харків було визнано за ним. Однак, дослідивши наявні матеріали справи суд не знайшов правового обґрунтування доводам позивача викладеним у позовній заяві з огляду на наступне. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2010р., яким право власності на будинок, який розташований у м. Харків по вул. Очаківській №46-а житловою площею 28,9 кв.м. шлакоблочний літер А1 на земельній ділянці площею 450 кв.м. з надвірними будівлями: сараєм літер Б, льохом літер В та вбиральнею літер Г спочатку було визнано за [PERSON] В подальшому, після набрання чинності 03.03.2010 р. заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.02.2010 р. позивачем було укладено договір купівлі-продажу будинку, на підставі якого право власності на будинок перейшло до [PERSON] Рішенням Харківського обласного Постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 р. №6/2-10 вказаний договір купівлі продажу було визнано дійсним. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.05.2010 р. видано виконавчий лист. У квітні 2012 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду із заявою про скасування рішення Харківського обласного Постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 р. у справі 6/2-10. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 р. заява [PERSON] задоволена, рішення Харківського обласного Постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 р. у справі 6/2-10 про визнання дійсним договору купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями №46а по вул. Очаківській в м. Харкові скасовано. \~ \~ \~ \~Не погоджуючись з ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 р. [PERSON] звернувся до апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою про скасування ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 р. Ухвалою апеляційного суду Харківської області у справі №2/2011/252//2012 від 08.07.2013 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.12.2012 р. скасовано, заяву [PERSON] задоволено, рішення Харківського обласного постійно діючого третейського суду від 17.03.2010 р. скасовано, ухвала набрала законної сили. Частиною 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини які були встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи те, що заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.10.2010 р. по справі № 2-2386/10 на яке посилається у позовній заяві [PERSON] скасовано, відтак посилання позивача на факти встановлені у скасованому заочному рішенні є неприпустимим та не можуть бути взяті судом до уваги. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] скориставшись своїм законним правом зверталась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про поділ майна спільно набутого за час шлюбу з [PERSON] 17 березня 2014 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова (суддя Руднєва О.О.) по справі № 2-8040/11 позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, а саме, визнано за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові, як належну частину в спільному майні подружжя, набутого в шлюбі, визнано за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові, як належну частину в спільному майні подружжя, набутого в шлюбі. Вказане рішення набрало законної сили 21 липня 2014 року на підставі ухвали апеляційного суду Харківської області, який залишив без задоволення апеляційну скаргу [PERSON] Таким чином, позовні вимоги [PERSON] вже були предметом розгляду іншої цивільної справи, яка була вирішена Дзержинським районним судом м. Харкова рішенням від 17.03.2014 р. по справі № 2-8040/11. Тобто, даним рішенням Дзержинського районного суду було визначено, що спірний будинок який розташовано у м. Харкові по вул. Очаківській, 46 а /сорок шість «А»/ в м. Харкові належить на законних підставах позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, по ? частині будинку кожному. Посилання позивача, на ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України є помилковим, оскільки, безумовно, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, однак за загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільним майном (ч. 1 ст. 60 СК). Згідно правової позиції викладеній у Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК ( 2947-14) може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. В даному випадку посилання позивача на ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України, не може бути застосовано до спірних відносин, оскільки позивач у своєму позові сам собі суперечить посилаючись на те, що спірний будинок було придбано подружжям у зареєстрованому шлюбі, крім того, сам позивач наголошує, що ще 19.02.2006 р. вони з [PERSON] дійшли згоди про поділ сумісно нажитого майна, та узгодили, що їх частки у спільному майні є рівними. За таких обставин, позовні вимоги позивача в цій частині не знайшли правового обґрунтування, а тому залишаються по за увагою суду. Щодо збільшення частки [PERSON] у спільному майні [PERSON] та [PERSON], а саме частки у будинку по вул. Очаківській, 46-а у м. Харкові, відмовляючи в цій частині позовних вимог суд виходить з наступного. Позивач у своєму позові посилається на ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення та на ст. 372 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, а за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 355 Цивільного кодексу України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень\~статті 356 Цивільеного кодексу України\~власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною третьою\~статті 357 Цивільного кодексу України\~передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. За змістом\~статті 319 Цивільного кодексу України\~право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Збільшення частки співвласника у праві спільної часткової власності можливе лише за сукупності певних умов, а саме - в тому разі, якщо один із співвласників зробив поліпшення майна власним коштом, такі поліпшення не можна відокремити, й вони зроблені за згодою всіх співвласників. У позові [PERSON] посилається на те, що ним здійснюється капітальний та поточний ремонт будинку за особисті кошти, а також сплачується відповідні податки, разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] було надано згоду на проведення вказаного капітального ремонту будинку, про який йдеться в позовній заяві. Обставини зазначені позивачем не доведені, належними доказами не підтверджені, тому судом не можуть бути задоволені вимоги позивача на підставі одних лише міркувань та припущень. Крім іншого, позивачем в позовній заяві зазначається, що він сплачує відповідні податки. Статтею 266 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості. (266.1.1.) Статтею 266.7.1. Податкового кодексу України встановлено, що відповідні податки сплачуються за наявності у власності платника податку обєкта (обєктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий обєкт житлової нерухомості (його частку). Відтак, твердження позивача щодо сплати ним податків не ґрунтується на нормах діючого законодавства, належними та допустимими доказами не підтверджується, оскільки загальна житлова площа спірного будинку по вул. Очаківській, 46-а у м. Харкові становить 28,9 кв.м., тому, ці доводи не можуть бути прийняті судом до уваги. Щодо стягнення з [PERSON] 147173,42 грн. компенсації за капітальну реконструкцію по вул. Очаківській, 46-а у м. Харків, суд виходить з наступного. Відповідно до статей 4 та 9 Закону України «Про архітектурну діяльність", абзацу 2 пункту 1 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 N 466, до будівництва (будівельних робіт) належать роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту. Будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Будинок житлово-цивільного призначення відноситься до об'єкту архітектури, що визначено у ст. 1 Закону України «Про архітектурну діяльність». Статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції України або її територіальному органу (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України; реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I - III категорій складності; видачі замовнику відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності. Разом з тим, згідно зі ст. 100 Житлового кодексу України, переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою. Переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім'ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Окрім цього, ст. 152 Житлового кодексу України встановлює, що обов'язковою умовою проведення переобладнання і перепланування жилих будинків (квартир), що перебувають у приватній власності, є отримання дозволу на це виконавчого комітету відповідної місцевої ради депутатів. (Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. N 76, визначено, що Реконструкція жилого будинку це комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення експлуатаційних показників приміщень житлового будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведенням їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог; Перепланування - до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків; Переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.) Правові наслідки здійснення переобладнання і перепланування житла, що перебуває у приватній власності, визначені ст. 376 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Вчинення одним з співвласників майна дій по відношенню до цього майна в порушення встановленого законодавством порядку так саме як й вчинення дій, які полягають у зміні цього майна (його реконструкції) без згоди інших співвласників цього майна, є порушенням прав інших співвласників такого майна, навіть у випадку, коли внаслідок таких дій (реконструкції) вказане майно не було зруйноване, його не було пошкоджено. З огляду на наведене, доводи позивача викладені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час розгляду судом справи, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження тих обставин на які він посилається. На підставі ст.ст.\~16, 61, 319, 355, 356, 357, ЦК України та

Outcome: dismissed