Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

26 червня 2013 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області від представника позивача [PERSON] надійшла вище зазначена позовна заява, з урахуванням уточненої позовної заяви, з проханням : стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 % від суми, що було стягнуто з [PERSON] рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2013 року, а саме: 206 460,00 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму 3 % річних, що становить 26 465,60 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму витрат за адвокатські послуги у розмірі 10 % від суми, що було стягнуто з [PERSON] рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2013 року, а саме: 231 710,00 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 3 441,00 гривень судового збору та 5 000,00 гривень за проведення експертизи (а. с. 2-5, 46-50). Обґрунтовуючи наступним. 15 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 400 000,00 доларів США. Протягом 2012 року між відповідачем та позивачем було досягнуто угоди щодо зменшення боргу на суму 110 000,00 доларів США, про що була надана розписка. Таким чином, відповідно до даної розписки відповідачу необхідно повернути позивачу грошові кошти в розмірі 290 000,00 доларів США, що станом на 15 червня 2011 року, відповідно до курсу Національного банку України, розміщеного на офіційному сайті НБУ, а саме: 7,97 гривень, складало 2 311 300,00 гривень. Зазначену суму відповідач зобов'язався повернути на першу вимогу позивача. 17.12.2012 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист-вимога про повернення залишку коштів, а саме 290 000,00 доларів США. Проте відповідач станом на день подання позовної заяви свої зобов'язання не виконав у визначений термін, тому позивач змушений був звернутись до суду. 26.02.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за розпискою з [PERSON] у розмірі 2 317 100,00 гривень. Рішенням суду від 23.04.2013 року позов було задоволено в повному обсязі. Рішення набуло чинності. Проте рішення суду в добровільному порядку відповідачем виконано не було, а тому позивач змушений був звернутись до органів Державної виконавчої служби України з метою примусового виконання рішення суду. І вже за допомогою відділу Державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції, було здійснено виконання даного рішення суду, та 29.05.2013 року на рахунок ДВС відповідачем було перераховано суму заборгованості, що підтверджується розпорядженням № 38107657, 38107486 від 30.05.2013 року. Натомість позивач на час подання даної позовної заяви дані кошти не отримав. Крім завдання матеріальних збитків, відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду, яка полягає у спричинені фізичного болю та душевних стражданнях, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода пов'язана з роздратованістю та порушенням нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, та з психічною травмою, яку зазнав позивач у зв'язку з втратою великої суми грошових коштів, та фактично позбавлення його засобів для проживання, так як дані кошти були майже єдиним джерелом для існування позивача та його сім'ї, які він планував покласти на депозитний рахунок, і відповідно, отримувати відсотки. Позивач вимушений був позичати гроші у своїх близьких та родичів. Після даних обставин спокійне життя позивача змінилося на завжди, він не може вести звичайний для нього образ життя, так як відчуває постійні хвилювання через втрату такої суми коштів, а також через пошук джерел для існування. Окрім цього, втрата зв'язку з відповідачем, який не відповідає на телефонні дзвінки, не йде самостійно на контакт, не являється навіть на виклик суду судовими повістками, та жодних спроб повернути кошти не робить суттєво впливає на моральне та психічне здоров'я позивача. Враховуючи дані обставини, та з метою об'єктивної оцінки моральної шкоди, нанесеної позивачу внаслідок вищевикладених обставин, [PERSON] змушений був звернутися до експертної установи. Згідно висновку експертного дослідження № ЕД-1-4-39/13 від 23.10.2013 року ТОВ «Судова незалежна експертиза України» розмір моральної шкоди, що була спричинена внаслідок невиконання відповідачем договору позики від 15.06.2011 року на суму 290 000 доларів США, з урахуванням психологічних коефіцієнтів може становити 180 мінімальних заробітних плат, що становить 206 460,00 гривень. Відповідно до ст. ст. 611, 625 1050 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, зокрема сплата неустойки. Сплаті підлягають 3 % річних за період з 26 січня 2013 року до дати отримання органами ДВС коштів на свій рахунок, в якості виконання відповідачем рішення суду - тобто до 29 травня 2013 року. Розрахунок дати саме з 26.01.2013 року здійснюється, оскільки відповідач отримав лист з вимогою про повернення боргу. Сума розрахунку, що підлягає стягненню становить - 26 465,60 гривень. Крім того позивачем були понесені судові витрати пов'язані з оплатою правової допомоги, що передбачені договором, зі сплатою 10 % від суми, що було стягнуто з відповідача, що становить 231 710,00 гривень. Даний гонорар був виплачений по результату розгляду справи. Його сплата підтверджується доданими до позовної заяви копіями договору про надання адвокатської допомоги від 13.08.2012 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову, при цьому пояснила, що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені в судовому засіданні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2013 року позов [PERSON] було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 2 317 100,00 гривень та витрати на оплату судового збору у розмірі 3441,00 гривень (а. с. 6-7).Рішення від 23 квітня 2013 року набуло чинності 07.05.2013 року (а. с. 6-7). Постановою головного державного виконавця Салівон А.В. органу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції від 27.05.2013 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/359/940 виданого 16.05.2013 року виданого Бориспільським міськрайонний судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору в розмірі 3 441,00 гривень (а. с. 8). Згідно розпорядження № 38107657, 38107486 від 30.05.2013 року головного державного виконавця Салівон А.В., затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Бориспільського МРУЮ 30.05.2013 року, грошові кошти у сумі 2 320 541,00 гривень, що надішли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчих документів № 2/359/359/940/2013 року, 359/1593/13-ц, виданих 16.05.2013 року Бориспільським міськрайонний судом Київської області про стягнення боргу в сумі 2 317 100,00 гривень та судового збору в сумі 3 441,00 гривень з [PERSON] на користь [PERSON] слід перерахувати за реквізитами : Банк отримувача : АТ "Брок Бізнес Банк", МФО 300249, ЄДРПОУ отримувача 19357489, розрахунковий рахунок [NUMBER] (а. с. 9). З чого вбачається, що відповідачем [PERSON] в повному обсязі виконано рішення суду від 23 квітня 2013 року, а саме сплачено на рахунок з обліку депозитних сум грошові кошти по договору розписки та судового збору на загальну суму 2 320 541,00 гривень. Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності до п. п. 1-4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 4 ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Крім того у відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верхового суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності,престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною 9 постанови Пленуму Верхового суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд не бере до уваги висновок експертного дослідження № ЕД-1-4-39/13 Судової незалежної експертизи України (а. с. 51-56), оскільки позивачем та його представником не надано доказів, що така експертна установа внесена до державного Реєстру атестованих судових експертів, має спеціальний дозвіл (ліцензію) і зазначений експерт психолог [PERSON] є фахівцем, який має відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшов відповідну підготовку та отримав кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності, тобто у відповідності до Закону України « Про судову експертизу». Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не обґрунтовані та не доведені, оскільки кошти позивачем були надані відповідачу у добровільному порядку, рішення суду від 23 квітня 2013 року на день подачі позову 26.06.2013 року виконано, а саме 29.05.2013 року кошти у розмірі 2 320 541,00 гривень перераховані на депозитний рахунок. З приводу позовних вимог про стягнення 3 % річних, що становить 26 465, 60 гривень суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З розписки від 15 червня 2011 року вбачається, що строк повернення позики сторонами не було визначено (а. с. 28). З пояснень представника позивача та наданого листа вбачається, що позивачем на адресу відповідача було направлено лист з вимогою повернення позики, та запропоновано в строк 30 днів з дня отримання листа сплатити суму в розмірі 23001556,00 гривень шляхом перерахування коштів (а. с. 79). Проте будь-яких належних та допустимих доказів, тобто у відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, отримання відповідачем такого листа з вимогою в строк 30 днів з дня отримання листа, в тому числі поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, представником позивача не було надано. І тому суд критично оцінює пояснення представника позивача, щодо належного повідомлення відповідача про строк повернення коштів. Згідно ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З чого вбачається, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настають наслідки та зобов"язання сплатити три процентних річних від простроченої суми. Враховуючи вище викладене, а також те, що строк повернення коштів сторонами не був узгоджений, а також відсутність доказів щодо належного повідомлення відповідача про строк повернення коштів, в частині позовних вимог про стягнення 3 % річних, що становить 26 465,60 гривень слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача суму витрат за адвокатські послуги у розмірі 10 % від суми, що було стягнуто з [PERSON] рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2013 року, а саме : 231 710,00 гривень, то зазначені витрати не можуть бути відшкодовані, виходячи з наступного. 25 лютого 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Бюро адвоката Фесика» було укладено угоду про надання адвокатської допомоги. Строк дії угоди до 31 грудня 2014 року (а. с. 11-13). Згідно п. 1.1. Угоди, замовник доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання надавати правову допомогу замовнику, щодо судового розгляду цивільної справи про стягнення замовником з громадянина [PERSON] заборгованості за розпискою, яку громадянин [PERSON] відмовляється сплачувати в добровільному порядку. Предмет цієї угоди охоплює безпосередньо процедуру судового розгляду справи в місцевому суді, судах апеляційної та касаційної інстанції, до моменту закінчення розгляду та прийняття в справі кінцевого судового рішення ( п. 1.2. Угоди). Відповідно до п. 4.1. Угоди сума гонорару, який виплачується адвокату за послуги з надання правової допомоги становить 10 % від суми кінцевого судового рішення (що набрало законної сили), що буде винесено по суті справи на користь клієнта, та буде сплачений адвокату по закінченню розгляду справи в усіх судових інстанціях України, та винесення рішення по суті справи на користь клієнта. У відповідності до п. 4.2. сума гонорару, який виплачується адвокату за надання правової допомоги складається з трьох показників: оплата складання та подання процесуальних документів ( клопотань, заяв, позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, заперечень, тощо); оплата ведення справи в судах та кожного судового засідання; оплата отримання рішення ( ухвали) та виконавчого листа. Такі ж самі умови були визначені і в угоді від 13 серпня 2012 року (а. с. 62-64). Крім того [PERSON] було уповноважено [PERSON], та/або [PERSON], та/або [PERSON] представляти інтереси, в тому числі в судах, що підтверджується довіреністю від 23 липня 2012 року. Довіреність видана без права передоручення строком на три роки. (а. с. 14). Згідно акту виконаних робіт від 15 травня 2013 року до угоди про надання адвокатської допомоги від 13.08.2012 року послуги виконані в строк і в повному обсязі. Вартість послуг складає 231 710,00 гривень (а. с. 65). Зазначений гонорар позивачем було сплачено на користь ТОВ «Бюро адвоката Фесика», що підтверджується платіжними дорученнями : № 02 від 12 червня 2013 року (а. с. 67), № 1 від 12 червня 2013 року (а. с. 68), № 8 від 18 липня 2013 року ( а. с. 69), № 1 від 23 липня 2013 року ( а. с. 70), № 1від 31 липня 2013 року ( а. с. 71), № 2 від 23 серпня 2013 року ( а. с. 72), № 1 від 11 вересня 2013 року ( а. с. 73), № 11 від 24 вересня 2013 року ( а. с. 72). Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У відповідності до ч. 1 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином витрати по оплаті правової допомоги, яка надається в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, така участь має визначатись погодинно та розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати. Крім того у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 220 Цивільного процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо : судом не вирішено питання про судові витрати. Враховуючи вище зазначене, суд прийшов до висновку, що понесені судові витрати у виді витрат на правову допомогу гонорар при розгляді цивільної справи № 359/1593/13-ц, провадження № 2/359/940/2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою, повинні визначатись погодинно, а також мали бути заявлені позивачем при розгляді справи по суті і чинним законодавством не передбачено можливості їх стягнення окремим позовом. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 3 441,00 гривень (а. с. 1) судового збору та 5 000,00 гривень ( а. с. 61) за проведення експертиз, зазначені витрати не можуть бути відшкодовані за наступних підстав. Згідно п. 4 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов'язаних з розглядом, належить : витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. З чого вбачається, що витрати в розмірі 5 000,00 гривень не відносяться до судових витрат, тобто у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки судом не постановлялась ухвала про призначення відповідної експертизи. Оскільки судом не знайдено підстав для задоволення позову, судові витрати в справі, а саме 3 441,00 гривень судового збору ( а. с. 1), слід покласти на позивача, на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed