Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~21 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок № 119, що розташований по вул. Суворова в с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 27 серпня 2006 року. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті її матері [PERSON] залишилося спадкове майно, в тому числі у виді вищевказаного житлового будинку. Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в нотаріальному порядку через не проведення реєстрації права власності спадкодавця в органах бюро технічної інвентаризації, тобто наявності спору про право, позивач просить про захист своїх спадкових прав судом. Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила справу розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, та просила справу розглянути за її відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено, що за даними копії свідоцтва про смерть І-ФП № 036334, [PERSON] померла 27 серпня 2006 року, про що Калинівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області здійснено актовий запис про смерть за № 35 від 01.09.2006 року (а.с. 7). Родинні відносини між позивачкою та спадкодавцем [PERSON] як доньки та матері відповідно, підтверджуються даними копії свідоцтва про народження позивачки [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до відомостей Калинівської сільської ради, на час смерті спадкодавця [PERSON] із нею проживав чоловік [PERSON] (а.с. 49 зворотній бік). За даними спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], єдиним спадкоємцем яка прийняла спадщину є позивач [PERSON] Відповідач [PERSON] згідно його заяви, що наявна в матеріалах спадкової справи, від прийняття спадщини відмовився на користь доньки [PERSON] (а.с. 44). Згідно копії свідоцтва про смерть І-ФП № 218846, [PERSON] помер 28 березня 2015 року (а.с. 38). Підстави звернення позивача до суду із цим позовом підтверджуються письмовим розясненням нотаріуса Жовтневої державної нотаріальної контори Миколаївської області від 26.07.2016 року № 750/02-14. Зі змісту вказаного розяснення, позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальних дій видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з не проведенням реєстрації права власності щодо вищевказаного будинку в органах Бюро технічної інвентаризації або відповідній Державній реєстраційній службі на імя спадкодавця (а.с. 11). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину від 19 січня 1990 року, [PERSON] успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] житловий будинок № 119 по вул. Суворова в с.Калинівка Жовтневого району Миколаївської області (а.с. 10). Згідно напису на вказаному свідоцтві, дані щодо нового власника вказаного будинку занесено до погосподарської книги (а.с. 10 зв. бік). Відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31/1056, реєстрації в БТІ підлягали лише будинки, які розташовані в містах та селищах міського типу. Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року право власності на жилий будинок підтверджувалось саме записом в погосподарчій книзі. У той час реєстрації нерухомого майна в сільській місцевості в БТІ не була передбачена нормативними актами. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про власність», що діяв на час набуття спадкодавцем права власності щодо вказаного житлового будинку, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не повязувала наявність такого права з його обовязковою державною реєстрацією. За такого суд дійшов висновку, що за життя [PERSON] набула права власності на це нерухоме майно, однак зі зміною законодавчих норм належно свої права на нього не зареєструвала. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування" від 27.09.2012 року N 10-1387/0/4-12, в яких зазначено, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Враховуючи наведене, а також з урахуванням загальних положень дії Закону у часі (ст. 58 Конституції України), право власності [PERSON] не це майно із зміною законодавчих норм не припинилося, проте відсутність реєстрації у відповідних державних органах перешкоджає оформленню спадкових прав її спадкоємцем. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. \~Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі (п. 3.1) від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" наголосив, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. Враховуючи наведене, приписи ст. 1218 ЦК України, та встановивши, що вказане майно входять до спадкової маси після смерті спадкодавця [PERSON], що відповідно до вимог ст.ст.1261 Цивільного кодексу, позивач є спадкоємцем першої черги, враховуючи, що вичерпано можливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку з підстав, про які зазначено вище, на підставі до ст.16 ЦК України, суд вважає що цивільне право позивачки підлягає захисту судом, шляхом визнання за нею права власності на вказане спадкове майно.

Outcome: approved