Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 28 березня 1989 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська [PERSON], належить 1/2 частина домоволодінні [ADDRESS]. 1/2 частина домоволодінні [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 28 березня 1989 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, з яким вона перебувала у шлюбі з 24 грудня 1964 року. Однак, [INFO] [PERSON] помер, і позивач зазначає, що як спадкоємець першої черги за законом вона прийняла спадщину, але свідоцтво про право на спадщину не отримала. Далі позивач зазначає, що в березні 2010 року до неї звернулась онука, [PERSON], з проханням зареєструвати місце проживання [PERSON] (далі - Відповідач), з яким вона у той час перебувала у зареєстрованому шлюбі у домоволодіння [ADDRESS]. Таким чином, 02 квітня 2010 року місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. На теперішній час у вищевказаному домоволодінні зареєстровані: позивач та відповідач, [PERSON]. Однак, відповідач в домоволодінні ніколи не проживав, особистих речей його немає і ніколи не було. У зв'язку з чим, позивач змушена звернутися до суду та просити, визнати [PERSON], таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS], що є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: домоволодінням [ADDRESS]. В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 45). Відповідач - [PERSON], у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення у друкованому засобі масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» № 13 (1506) від20 лютого 2014 року (арк. 31), причину неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання також не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмову заяву в якій просять розглянути справу у їх відсутності (а.с.43). У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 28 березня 1989 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська позивачеві належить 1/2 частина домоволодінні [ADDRESS]. Право власності на таке майно зареєстровано за позивачем КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради 28.03.1989 року, про що в реєстрову книгу за внесено відповідний запис за № 513-100 (а.с.6). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого 28 березня 1989 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» 28.03.1989 року і записано в реєстрову книгу за реєстром № 513-100, [PERSON], належить 1/2 частина домоволодінні [ADDRESS] (а.с.7). Із матеріалів справи вбачається, що [INFO] [PERSON] помер. Свідоцтво про право на спадщину на таке майно органом нотаріату не видавалось. Із матеріалів справи також вбачається, що у вищевказаному домоволодінні станом на день розгляду справи є зареєстрованими: [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Із матеріалів справи також вбачається, що [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак не проживає за вищезазначеною адресою. Ця обставина підтверджується відповідним Актом від 09.12.2013 року (а.с.25). Доказів поважних причин відсутності відповідача протягом вказаного часу у зазначеному домоволодінні суду не представлено. Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається „Право користування чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає сервітутом). Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином, законодавство пов'язує право користування чужим майном (сервітут) з потребами інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі: - ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до якої до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також - ч.2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту). Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла. Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Аналізуючи зазначені обставини та докази, які надані суду, у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач обґрунтовано поставив питання про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, адже право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, та лише у випадку неможливості ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. В даному випадку особистий сервітут не може бути встановлений по відношенню до вказаного відповідача, адже відповідач у спірному житловому приміщенні не мешкає, спільного господарства з позивачем така особа не веде, будь-яких належних чи допустимих доказів які б підтверджували понесення нею витрати по утриманню такого житла суду не надала. Таким чином, вказана вимога позивача про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Також суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Разом з цим доказів поважних причин відсутності відповідачів протягом вказаного часу у зазначеному домоволодінні суду не представлено. Суд зауважує, що відповідач не були позбавлений можливості подати докази по справі як особисто, так й через свого представника або за допомогою поштового зв'язку, оскільки він повідомлявся судом про розгляд цивільної справи у встановленому чинним процесуальним законом порядку. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. За таких умов, суд доходить висновку, що позовні вимоги за своєю правовою природою є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, адже відповідач, фактично не проживаючи більше шести місяців та будучи зареєстрованою у домоволодінні позивача, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача - [PERSON] також слід стягнути на користь позивача судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 229(двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved