Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

06.02.2020 р. позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівнГЗК») про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, яким просить стягнути 200 000,00 грн. моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів (а.с.1-2). В обґрунтування позивач вказує, що в період часу з 25.07.1974 р. по 30.10.1996 р. працював на ПАТ «ПівнГЗК», був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з встановленною інвалідностю. В період роботи в умовах перевищення гранично допустимих небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на ПАТ «ПівнГЗК» призвели до стійкої втрати позивачем професійної працездатності та професійного захворюваня. [PERSON] отримано професійне захворювання: пилевой бронхіт першої 1 ст., ємфізема легень 1 ст., вегетативна полі невралгія, вертеброгена люмбаргія, стадія ремісії, які, відповідно до акту розслідування виникнення хронічного професійного захворювання від 02.10.1996, виникли з вини роботодавця - ПАТ «ПівнГЗК». Первинним оглядом МСЕК від 09.10.1996 р. йому було встановлено 30% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності, потреба в оздоровлені в профілакторії. Вважає, що позивачу не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань, позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, оскільки не взмозі реалізовувати в повному обсязі свої професійні знання, також погіршилися відновини з оточуючими людьми. Вказує, що він має докладати додаткових зусиль для організації життя. Моральні страждання виразилися в тому, що через постійний нав`язливий кашель, важке дихання, він не може спокійно спати, що дратує та відображається на подальшому настрої, у нього піднімається артеріальний тиск. Він змушений постійно зазнавати фізичного болю, у зв`язку з утрудненням дихання, відчуває себе ніяково під час кашлю в місцях скупчення людей, оскільки звертає до себе з боку навколишніх осіб нездорову увагу. Відчуває підвищену втому. Не може працювати з часу встановлення інвалідності з 1996 року. Відчуття того, що він ніколи не буде здоровою людиною постійно переслідують його, внаслідок чого він перебуває у стані психологічного напруження. Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого рогу Дніпропетровської області від 25.02.2020 року, в якій зазначено, що розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу встановено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач ПАТ «ПівнГЗК» повідомлений про відкриття провадження та порядок розгляду справи належним чином, копія ухвали з додатками отримана 28.02.2020 р., що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.49). 07.04.2019 р. відповідачем подано суду відзив на позов разом з підтвердженням про направлення його копії позивачу. Представник відповідача Доценко Т.Ю. (довіреність від 25.04.2019 р., дійсна до 25.04.2020 р. (а.с.54)) у задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. Зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин порядок відшкодування шкоди (у тому числі моральної) регулюється «Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків", затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472 (втратили чинність на підставі постанови КМУ від 11.07.2011 р. № 807). Також зазначає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати строк позовної давності (строк звернення до суду для вирішення трудових спорів, встановлений ст. 233 КЗпП України - три місяці із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права). Позивач не просить поновити строк. Основним фактором, який збільшує ризик виникнення профзахворювання, є тривалість роботи працівника в шкідливих умовах. Тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. За роботу в таких умовах відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації. Повне усунення шкідливих виробничих факторів у гірничодобувній промисловості є об`єктивно неможливим (а.с.51-55). Інших письмових клопотань, заяв, заперечень учасники справи суду не надавали. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 25.07.1974 р. [PERSON] був прийнятий слюсарем-авторемонтником 3-го розряду цеху технологічного автотранспорту Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України (перетворене на ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Приватне Акціонерне Товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»); 11.08.1977 р. переведений в цех технологічного автотранспорту водієм 2-го кл. автосамозвалу «Белаз» по вивозу горної маси із кар`єру; 01.07.1981 р. переведений в горно транспортний цех Первомайського рудоуправління водієм а/с «Белаз» по вивозу горної маси з кар`єру, 2-го класу; 11.07.1983 р. переведений в горно транспортний цех Первомайського рудоуправління водієм 2-го класу автосамозвала «Белаз» по розширенню і ремонту доріг в кар`єрі; 01.09.1989 р. переведений в горно транспортний цех Тернівського рудоуправління водієм 2-го класу автомобіля «Белаз» по вивезенню породи і руди в кар`єрі; 11.07.1994 р. за результатами атестації робочих місць переведений водієм автомобіля по ремонту і зрошенню доріг в кар`єрі 2-го класу з повним робочим днем в кар`єрі горно транспортного цеху Тернівського рудоуправління, 30.10.1996 р. був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з встановленою інвалідністю (а.с. 8-10 - копія трудової книжки). У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивача, згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 02.10.1996 р. (а.с.16), позивачу встановлено діагноз: пилевой бронхіт першої 1 ст., ємфізема легень 1 ст., вегетативна полі невралгія, вертеброгена люмбаргія. Також в акті зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: впродовж 18 років [PERSON] працював в умовах впливу на організм пилу, вібрацій, шуму. Первинним оглядом МСЕК від 09.10.1996 року [PERSON] було встановлено 30% втрати професійної працездатності, потреба в оздоровлені в профілакторії (а.с.12), та 29.10.2007 р. - безстроково (а.с.15). Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до стаття 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює надані докази позивачем як належні, допустимі, достовірні, та критично відноситься до доводів відповідача, з огляду на те, що умови праці, технологічні процеси, стан засобів захисту працівника повинні відповідати нормам актів про охорону праці. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Суд вважає, що при вирішенні спору по відшкодуванню моральної шкоди, завданої позивачу [PERSON] внаслідок отриманого ним професійного захворювання та втрати у зв`язку із цим професійної працездатності, слід застосовувати норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини. Вперше встановлено втрату професійної працездатності [PERSON] 02.10.1996 року. Тобто, право на відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] з моменту первинного встановлення йому втрати професійної працездатності - 02.10.1996 року, саме з цього моменту він мав право звернутися з вимогою про відшкодування моральної шкоди. На час виникнення спірних правовідносин підставами для стягнення моральної шкоди, а також порядок та умови відшкодування моральної шкоди працівникові завданої шкідливими та небезпечними умовами праці регулювалися ст.456 ЦК УРСР 1963 р., ст. 12 Закону України «Про охорону праці», та п.п.11, 40 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, зв`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р. (далі Правила) Згідно ст.456 ЦК УРСР 1963 р. - у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток. Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я громадянина, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п.11,40 Правил - моральна шкода відшкодовується власником за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі встановленою за домовленістю сторін, рішенням комісії по трудовим спорам, або рішенням суду. Зокрема, п.11 ч.2 зазначених Правил (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Статтею 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати. Виходячи з зазначеного, з урахуванням статей 3 і 8 Конституції України, є підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваного мінімумом доходів громадян, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та врахувати засади розумності, виваженості та справедливості. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14, № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 8 Законом України № 294-ІХ від 14.11.2019 року «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата на час розгляду справи становить 4723,00 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди дорівнює 23616,00 грн. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. При встановленні розміру моральної шкоди суд враховує характер захворювання, пов`язаного з фізичними і моральними стражданнями позивача, у зв`язку з цим, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її житті. Відповідно до наслідків що наступили, які підтверджуються висновками МСЕК (встановлення втрати працездатності 40% безстроково), актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.10.1996 р., довідками Українського науково-дослідного інституту промислової медицини, виписними епікризами із медичної карти (а.с.20-42), індивідуальною програмою реабілітації інваліда (а.с.17-19), позов слід задовольнити частково, та стягнути з ПАТ «ПівнГЗК» на користь позивача 60 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно із пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, стягнута моральна шкода, у зв`язку з ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України, Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем трудового законодавства будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що звернення в суд з заявою про вирішення трудового спору не обмежується будь-яким строком звернення працівника в суд з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі ст. 3,8,43 Конституції України, ст.ст. 440-1 ЦК УРСР, ст. 3, 12 закону Україну "Про оплату праці",

Outcome: partial