Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

20.08.13 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в гуртожитку, а саме - кімнатою [ADDRESS], у зв'язку з тим, що з жовтня 2012 року відповідач не проживає в цій кімнаті без поважних причин. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує та вказує на те, що з 31.10.2012 року по 31.10.2013 року відповідач доглядала за хворою матір'ю в с. Малеве Демидівського району Рівненської області, про що свідчить довідка № 1279 від 31.10.2013 року. Також вказала, що заборгованості по сплаті комунальних послуг за спірну кімнату у відповідача немає. Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] з 30.08.1982 року. Згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 528 від 27.11.08 гуртожиток по [ADDRESS] є комунальною власністю міста Запоріжжя та перебуває у повному господарському віданні МКП «Основаніє» (правонаступника КП „Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків"). Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною четвертою статті 61 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. ст. 6, 127 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування гуртожитком, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян (п.13 Примірного положення). Разом з тим, а також відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення). Згідно зі ст.ст. 29, 310 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Із довідки про склад сім'ї вбачається, що в спірному жилому приміщенні [PERSON] зареєстрована з 1982 року. Відповідач набула права користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що вона на законних підставах користується жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення громадян прав на користування житлом можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Як вбачається із довідки № 1279 від 31.10.2013 року, виданої Малівською сільською радою Демидівського району Рівненської області, відповідач фактично з 31.10.2012 року по 31.10.2013 року перебувала на території Малівської сільської ради, де доглядала за матір'ю [PERSON], [INFO], яка потребує постійного стороннього догляду. Тобто відповідач з поважної причини деякий час не проживала у спірній кімнаті гуртожитку, однак весь цей час її речі знаходилися в кімнаті, заборгованості по оплаті за проживання у гуртожитку у відповідача немає, про що свідчать копії квитанцій. Вищевикладене свідчить про те, що доводи позивача про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні з жовтня 2012 р. без поважних причин не підтверджені безспірними доказами, які позивач повинен був надати відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, а тому відсутні передбачені ст. 71 ЖК України підстави для задоволення позову .

Outcome: dismissed