Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області про розірвання шлюбу та надання дозволу на реєстрацію малолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 04 червня 2019 року вони з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Її дошлюбне прізвище - [PERSON] , актовий запис № 10. [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим 14 листопада 2019 року Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис №46, батьком дитини у свідоцтві записано [PERSON] . Дитина мешкає разом з нею та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідками ЦНАП Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області від 19.11.2019, 15.01.2020, 14.07.2020 та 20.10.2020. Після народження дитини позивач з відповідачем припинили шлюбні відносини. Батько дитини мешкає окремо від сім`ї з першого дня повернення із пологового будинку. [PERSON] нехтує сімейними цінностями та обов`язками, кожен із подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та інститут сім`ї. Відповідача не цікавить дитина, її потреби та розвиток. З ініціативи відповідача між подружжям постійно виникали сварки, він постійно принижував позивача та її родичів, ображав її гідність, як жінки та особистості, погрожував фізичною розправою, наносив матеріальних ушкоджень. [PERSON] не здатен підтримувати нормальну моральну та психологічно комфортну атмосферу у родині, не бажає змінювати своє ставлення та поведінку для збереження сім`ї. Одразу після народження дитини відповідач відмовився проживати разом з дружиною та сином і не надає допомоги ані моральної, ані матеріальної, не цікавиться розвитком сина. Окрім того, позивачці відомо, що одразу після припинення між ними шлюбних відносин у зв`язку із окремим проживанням, відповідач знаходиться у постійних фактичних шлюбних відносинах із жінкою, тому шлюб необхідно розірвати. Примирення між ними неможливе. Після розірвання шлюбу дитина буде проживати з нею, бо потребує здорової обстановки для життя та розвитку, а батько повинен забезпечити сина матеріально. Також відповідач відмовився дати згоду на реєстрацію місця проживання сина, хоча вона зверталася неодноразово до нього з цього питання. З цим же питанням вона зверталася у органи реєстрації місця проживання неодноразово, де отримала відмову. Позивач неодноразово змінювала позовні вимоги, кінцево просила розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір?ю [PERSON] , дати дозвіл на реєстрацію місця проживання [PERSON] . Ухвалою судді Нововодолазького районного суду Харківської області від 24.12.2020 позовну заяву було залишено без руху (а. с. 22-23) Ухвалою судді Нововодолазького районного суду Харківської області від 25.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (а. с. 30-31). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 26.03.2021 прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог (а. с. 46-47). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 01.09.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а. с. 85-86). Позивач у судовому засіданні зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання не надав. Третя особа не направила свого представника для участі у судовому засіданні, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомила. Зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. 04 червня 2019 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 10 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка [PERSON] , дружини - [PERSON] (а. с. 9). Від даного шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видане Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, серія [NUMBER] (а. с. 10). Судом було встановлено, що подружжя шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Дитина мешкає разом з матір"ю, батько не приймає участь в утриманні та вихованні сина. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено припинення шлюбних відносин з відповідачем, відсутність взаєморозумінна та взаємоповаги, відсутність з боку відповідача піклування щодо дитини. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За приписами ч. 2 ст. 1 СК України побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України кореспондується зі ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. За ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки, при дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу, встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде протирічити їх інтересам та інтересам дитини, суд доходить висновку що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу є обгрунтованими. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Отже, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу передбачених ст. 110 Сімейного кодексу України та небажання сторін відновити сімейні відносини, суд вважає за необхідне позов в частині розірвання шлюбу задовольнити. Позивач [PERSON] у позовній заяві просила змінити прізвище на дошлюбне - [PERSON] . Згідно зі ст.113 Сімейного кодексу України - особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини суд зазначає таке. Частиною 2 ст. 51 Конституції України визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що встановлено ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як закріплено ст. 161 Сімейного кодексу України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За довідкою КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «МІСЬКА ПОЛІКЛІНІКА № 24» ХАРКІВСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ № 2 від 02.11.2020 [PERSON] є співробітником поліклініки і займає посаду лікаря загальної практики -сімейного лікаря амбулаторії №5 Центру первинної медичної допомоги з 01.09.2018 згідно з наказом №41-К від 31.08.2018р. по теперішній час. Лікарю, [PERSON] , надана відпустка по догляду за дитиною до 3-х років з 02.01.2020 по 14.11.2022 (а. с. 11). Згідно з довідками ЦЕНТРУ НАДАННЯ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ № 04.05-32/906 від 19.11.2019, № 04.05-22/54 від 15.01.2020, № 04.05-22/417 від 14.07.2020 та 04.05-22/734 від 20.10.2020 виданими [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] (а. с. 13-16). З висновку Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради Харківської області, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 135 від 27 травня 2021 року вбачається, що до Служби у справах дітей Нововодолазької селищної ради звернулася [PERSON] із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , який проживає з матір`ю. 16 березня 2021 року обстежено умови проживання сім`ї [PERSON] та її дитини за адресою проживання: [ADDRESS] . Встановлено, що для дитини створені всі належні умови для проживання, виховання та розвитку, а саме: має власне спальне ліжко, шафу для одягу, комод, одяг, взуття, засоби особистої гігієни, постільну білизну, іграшки у великій кількості відповідно до віку, дитячий візок, продукти харчування. Того ж дня було обстежено умови проживання батька [PERSON] за адресою проживання: [ADDRESS] . Під час обстеження зі слів бабусі було з`ясовано, що дитина [PERSON] проживає за адресою матері. Батька дитини вдома не було. За актом оцінки потреб наданого територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Нововодолазької селищної ради складеним фахівцем із соціальної роботи 16 березня 2021 року ознаки складних життєвих обставин у сім`ї [PERSON] відсутні. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради вважає, доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою, матері, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 58-60). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області № 135 від 27 травня 2021 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його матері, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Також, затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] (а. с. 57). За ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, надані позивачем докази свідчать про те, що [PERSON] піклується про дитину, стан її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, забезпечує харчуванням, одягом, тощо. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем доведено ті обставини, що відповідач не піклується про розвиток дитини, не сприяє позивачу у забезпеченні дитині необхідного медичного догляду та лікування, не спілкується з дитиною. Доказів на спростування доводів позивача матеріали справи не містять. За встановлених обставин суд доходить висновку що позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є обгрунтованим, а відтак, підлягають задоволенню. Отже, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , треба визначити з матір`ю, [PERSON] , за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо надання дозволу на реєстрацію малолітньої дитини виходячи з наступного. Положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК закріплено що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Постановою КМУ від 02 березня 2016 року № 207 затверджені Правила реєстрації місця проживання. У п. п. 6 п. 18 зазначеного порядку унормовано порядок реєстрації дитини яка не досягла 14 років, а саме, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відтак для реєстрації дитини яка не досягла 14 років, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування, письмова згода другого з батьків не потрібна. Відповідно до листа ЦЕНТРУ НАДАННЯ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ № 04.01-25/1160 від 11.07.2020 на ім`я позивача згідно з п.18 абзацу 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Таким чином, для реєстрації місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , потрібна письмова згода батька (громадянина [PERSON] ) на реєстрацію місця проживання сина(а. с. 12). Тобто, ЦЕНТРОМ НАДАННЯ АДМІНІСТРАТИВНИХ ПОСЛУГ НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ позивачеві було чітко роз`яснено порядок реєстрації дитини яка не досягла 14 років. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (матеріально-правова вимога повинна співвідноситись із обставинами порушення права чи законного інтересу), б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (в результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, в якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу). Велика Палати Верховного Суду у постанові від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19) зазначила, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). Таким чином, позовна вимога позивача щодо надання дозволу на реєстрацію малолітньої дитини у разі встановлення судом місця її проживання, є зайвою, а відтак не має бути задоволена. При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Позивач просила стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial