Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 25.02.2018 у розмірі 5 000,00 доларів США, 3 % річних у розмірі 102,75 доларів США, а також судовий збір у розмірі 1 350,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 25.02.2018 позивач [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу у борг 5 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути вказані грошові кошти частинами, але не пізніше 25.02.2019, про що між сторонами була складена розписка. Разом з тим, відповідачем грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США не повернуті та взяті боргові зобов"язання у строк не виконані, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом на захист порушених прав. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 27.05.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 03.06.2019 на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 10.06.2019 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 10.06.2019, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.02.2018 позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, строком на дванадцять місяців, тобто до 25.02.2019, що підтверджується розпискою, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 5). Разом з тим, взяті на себе зобов`язання перед позивачем, відповідач не виконав. Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останнього у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідач, своїм правом не скористався, проти вимог позивача заперечень не подав і наявність боргових зобов`язань перед позивачем не спростував. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 у справі №911/165/18 зазначено наступне. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З огляду на викладене вище та приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 5 000,00 доларів США у визначений у розписці строк, позивачу не повернув, а тому суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості згідно розписки від 25.02.2018 у розмірі 5 000,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За вказаних вище обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов`язаний був повернути борг у розмірі 5 000,00 доларів США, з щомісячною виплатою рівними частинами боргу, тобто у сумі 416, 66 дол. США без процентів, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідача виникло з 26.03.2018. Обчислення прострочення зобов`язання у вигляді 3% річних від простроченої суми поділяються на наступні періоди: з 26.03.2018 до 25.04.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 416,66 дол. США та становить 1,02 доларів США (416,66 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=1,02); з 26.04.2018 по 25.05.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 833,32 дол. США та становить 1,98 доларів США (833,32 доларів США х 29 днів прострочення х 3:100:365=1,98); з 26.05.2018 до 25.06.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 1 249,98 дол. США та становить 3,08 доларів США (1 249,98 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=3,08); з 26.06.2018 до 25.07.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 1 666,64 дол. США та становить 3,97 доларів США (1 666,64 доларів США х 29 днів прострочення х 3:100:365=3,97); з 26.07.2018 до 25.08.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 2 083,30 дол. США та становить 5,13 доларів США (2 083,30 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=5,13); з 26.08.2018 до 25.09.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 2 499,94 дол. США та становить 6,16 доларів США (2 499,94 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=6,16); з 26.09.2018 до 25.10.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 2 916,60 дол. США та становить 6,95 доларів США (2 916,60 доларів США х 29 днів прострочення х 3:100:365=6,95); з 26.10.2018 до 25.11.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 3 333,26 дол. США та становить 8,21 доларів США (3333,26 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=8,21); з 26.11.2018 до 25.12.2018, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 3 749,92 дол. США та становить 8,93 доларів США (3 749,92 доларів США х 29 днів прострочення х 3:100:365=8,93); з 26.12.2018 до 25.01.2019, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 4 166,58 дол. США та становить 10,27 доларів США (4 166,58 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=10,27); з 26.01.2019 до 25.02.2019, коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 4 583,24 дол. США та становить 11,30 доларів США (4 583,24 доларів США х 30 днів прострочення х 3:100:365=1,02); з 26.02.2019 до 24.05.2019 (по день подання позову до суду), коли 3% річних обчислюються на суму боргу у розмірі 5 000,00 дол. США та становить 35,75 доларів США (5 000,00 доларів США х 87 днів прострочення х 3:100:365=35,75); Таким чином, 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача за період з 26.03.2018 -24.05.2019, виходячи з суми боргу 5 000, 00 дол. США, який підлягав сплаті щомісячною виплатою рівними частинами, без процентів, становить 102,75 дол. США. Відповідний розрахунок узгоджується з калькуляцією здійсненої судом за офіційною базою «ЛІГА ЗАКОН». За таких обставин, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26.03.2018 -24.05.2019, що становить 102,75 дол. США. Оскільки вимогами чинного законодавства та умовами договору не передбачено стягнення 3% річних, що визначені ст.625 ЦК України у доларах США, суд вважає, що відповідна сума має бути стягнена у грошовому еквіваленті станом на час розгляду справи, згідно офіційного курсу гривні по відношенню до долара, що становить 2393,17 грн.(102,75 дол. х 23.2912 грн.=2393,17 грн.). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Що стосується понесених витрат на правничу допомогу відповідачем, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Встановлено, що 12.04.2019 між [PERSON] та Адвокатським бюро «Івана Хомича» в особі директора Хомича І.О. було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 13-14). Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір витрат позивача на правничу допомогу складає 15 000,00 грн. (а.с. 15). Згідно акту прийому-передачі надання правничої допомоги №1/19 до договору про надання правової допомоги від 12.04.2019 вбачається, що вартість наданої правничої допомоги становить 8 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с.а.с. 16-17). Суд вважає, що заявлені, так і понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, зазначена справа є малозначною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося), не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Разом з цим, суд вважає, що послуги по підготовці позовної заяви та копії документів для направлення до суду, правова оцінка та аналіз практики, охоплюються загальною послугою, яка передбачає консультації з правових питань та написання позову . За вказаних вище обставин, суд вважає виправданими та такими, що відповідають критерію реальності, розумності та співмірності наступні послуги: консультація з правових питань 1 год.-1 000,00 грн., написання позовної заяви 8 год. -4000,00 грн., що становить 5000,00 грн. Таким чином, оцінивши надані представником позивача матеріали в обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обґрунтованими частково. А тому враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 1 188, 49 грн. Сума судового збору визначається, як 1% від ціни позову, що становить еквівалент суми загальної заборгованості у розмірі 5 102 ,75 дол. США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 118 849,17 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial