Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

12.12.2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, про стягнення аліментів на утримання дитини, позбавлення батьківських прав та встановлення опіки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що її син, [PERSON], його дружина - [PERSON] та їх малолітній син [PERSON] проживали разом із нею однією сім'єю. [INFO] [PERSON] помер. У день його похорону [PERSON] зібрала свої речі й пішла з дому. Життям сина вона не цікавиться, участі в його вихованні не приймає, допомогу на утриманні дитини надає рідко. Останній раз мати навідувалася до сина в лютому на день його народження. Усі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно. Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду. Ухвалою від 16.01.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження на 22.02.2019 року, зобов'язано відповідача надати відзив на позовну заяву. Позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві радиу судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позов не надавала. Ураховуючи викладене та те, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується його свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.07.1972 року. [PERSON] проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], [INFO], прізвище якої було згодом змінено на «[PERSON]». Від спільного цивільного шлюбу 14 лютого 2008 року в них народився син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Октябрським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 04.03.2008 року. [PERSON], [PERSON] та їх малолітній син проживали разом із позивачем [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 02.12.2016 року. У день похорону [PERSON] [PERSON] зібрала свої речі й пішла з дому. Життям сина вона не цікавиться, участі в його вихованні не приймає, допомогу на утриманні дитини надає рідко. Останній раз мати навідувалася до сина в лютому на день його народження. Усі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно. [PERSON] навчається в 5 класі КЗ «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 34» Полтавської міської ради Полтавської області. Відповідно до акту від 13 листопада 2018 року, складеного комісією у складі класного керівника [PERSON] - [PERSON], психолога [PERSON] та соціального педагога [PERSON] проведено обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Перевіркою встановлено, що [PERSON] з онуком [PERSON] проживають удвох у приватному будинку за адресою: [ADDRESS], на житловій площі 45м2. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.11.2018 року за [PERSON] було визнано право власності на дане домоволодіння в порядку спадкування після померлого чоловіка (справа № 554/7682/18). Будинок, в якому вони з онуком мешкають, складається з двох кімнат, кухні та санвузла. [PERSON] має свою кімнату, в якій є всі умови для навчання та відпочинку (ліжко, стіл для навчання), шафа для речей та одягу. У будинку наявна побутова техніка. Взаємовідносини між членами сім'ї доброзичливі. [PERSON] любить свою бабусю, допомагає їй по господарству. Відносини в родині побудовані на взаєморозумінні та повазі. Мати дитини - [PERSON] з родиною не проживає, покинула будинок після смерті чоловіка та не відвідувала дитину протягом 2 років. Життям та здоров'ям [PERSON] не цікавиться, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Дана обставина підтверджується також характеристикою [PERSON], складеною його класним керівником та директором школи, з якої вбачається, що мати [PERSON] - [PERSON] проживає окремо, безвідповідально ставиться до виховання сина, не цікавиться його навчальними успіхами. Після смерті батька хлопчика (2016) мати жодного разу не відвідувала батьківські збори, не з'являлася на шкільні заходи. З листа КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Полтавської міської ради від 30.08.2018 року № 502 вбачається те, що мати не цікавилася станом здоров'я свого малолітнього сина. Нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов'язками відносно малолітнього сина підтверджуються також письмовими поясненнями сусідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст. 164 СК України. Зокрема, п.2 ч.1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківськіх прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. За змістом роз'яснень, викладених у п.п. 15, 16, 17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Відповідач протягом тривалого часу не виконує батьківські обов'язки щодо свого сина, не цікавиться його життям, не приймає участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не відвідує і взагалі не спілкується з дитиною без поважних причин, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідача своїми батьківськими обов'язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав. З огляду викладеного, позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини. Статтею 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку та піклування над малолітньою, неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна або піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Нормами ст. 63 зазначеного Кодексу встановлено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. З огляду на те, що позивач є челеном сім»ї - бабусею [PERSON], яка виховує його, утримує матеріально та піклується про нього, суд призначає її його опікуном. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України). Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 181 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Виходячи з вищевикладеного, суд задовольняє позов повністю. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суддя допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання судового збору суд вирішує на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнувши його з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 704,80 грн..

Outcome: approved