Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

28.03.2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовними вимогами, якими просять суд: встановити факт проживання [PERSON] та її батька [PERSON], який помер 29.09.2010 року, однією родиною за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Мічуріна, б. № 84, в період часу з березня 2010 року по 29.09.2010 рік; встановити факт належності спадкодавцю [PERSON] Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 014928, виданого 26.12.2000 року Бросківською сільською Радою народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОД №10-03-79; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: вул.Мічуріна, б. № 84, с. Броска, Ізмаїльський район, Одеська область; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] право власності на земельні ділянки площею 1,89 га та 0,93 га, які розташовані на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та які належали спадкодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 014928, виданого 26.12.2000 року Бросківською сільською Радою народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОД №10-03-79. Свої позовні вимоги позивачі мотивують тим, що державним нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що правовстановлюючий документ на спадковий будинок на імя спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому порядку, відсутній, а також, спадкоємець [PERSON] не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців із дня смерті батька [PERSON] Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON], сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надала до суду письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON], [PERSON] та розгляд справи без їх участі. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], які є сусіди позивачів та померлого [PERSON], які пояснили, що дійсно [PERSON] у період з березня 2010 року по день смерті [PERSON] постійно проживала разом з батьками за адресою: с. Броска Ізмаїльського району Одеської області, вул. Мічуріна, 84. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши покази свідків, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що земельні ділянки площею 1,89 га, 0,93 га, які розташовані на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належали [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 014928, виданого 26.12.2000 року Бросківською сільською Радою народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю ОД №10-03-79. Згідно запису в погосподарській книзі виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 9 [PERSON] належить на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Мічуріна, б. 84, та станом на 14 квітня 1991 вказаний будинок відносився до робочого типу, що підтверджено довідкою, наданою виконавчим комітетом Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 14.07.2015 року за № 1043. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого 18.02.2014 року КП «Ізмаїльське МБТІ», по вул. Мічуріна, № 84 в с. Броска Ізмаїльського району Одеської області знаходиться житловий будинок. Згідно інформаційної довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» за №595 від 25.04.2016р. власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Мічуріна, б. 84, є [PERSON] на підставі довідки Бросківської сільської ради №268 від 10.02.2014р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 222280 від 30.09.2010 року, виданого Виконкомом Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] помер 29.09.2010 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить: земельні ділянки площею 1,89 га, 0,93 га, які розташовані на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Мічуріна, б. 84. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно п. 5 ст. 1275 ЦК України відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно до заповіту, посвідченого 29.09.2004 року секретарем виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] заповів земельну ділянку площею 2,82 га, яка належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 014928, виданого 26.12.2000 року Бросківською сільською Радою народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON]. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Спадкоємцями за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] стали його дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про одруження (а.с. 13) та його доньки: [PERSON], [PERSON], що підтверджено свідоцтвами про їх народження та свідоцтвами про укладення шлюбів, з яких вбачається про зміну їх прізвищ (а.с. 14,15,16,17). Дружина спадкодавця [PERSON] - [PERSON] в установлений законом шестимісячний строк від прийняття спадщини після смерті чоловіка відмовилася, що підтверджено відповідною заявою від 15.03.2011р. поданої до нотаріуса. Судом встановлено, що позивач [PERSON] спадщину прийняла фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 14.07.2015р. за № 1043. Позивач [PERSON] була зареєстрована [INFO], але з березня 2010р. та до дня смерті батька 29.09.2010р. проживала зі спадкодавцем за однією адресою вул. Мічуріна, 84, с. Броска, що також підтверджено показами свідків, у звязку з чим спадщину прийняла фактично. 26.01.2016 року позивач [PERSON] звернулася до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Позивач [PERSON] також звернулася до державного нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Письмовими відповідями державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] за № 88/02-14 від 26.03.2016р. та за №428/02-14 від 19.03.2016р. позивачам було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відповідно до п.4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Правовстановлюючий документ на спадковий будинок на імя спадкодавця [PERSON], який був би зареєстрований у встановленому порядку, відсутній, а також, спадкоємець [PERSON] не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців із дня смерті батька [PERSON] Відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» за №595 від 25.04.2016р. та довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області від 14.07.2015 року за № 1043 власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованому в с. Броска Ізмаїльського району Одеської області по вул. Мічуріна будинок № 84 є померлий [PERSON]. Відповідно до ст. 256 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Як вбачається із наданої довідки виконавчого комітету Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №258 від 02.02.2016р. [PERSON], який вказаний у Державному акті серії І-ОД №014928, виданого 26.12.2000р., та [PERSON], який помер 29.09.2010 року, являється однією ж самою особою (а.с. 12). Факт належності правовстановлюючого документу спадкодавцю [PERSON] підтверджуються також дослідженими в судовому засіданні доказами, які безспірно підтверджують наявність підстав для визнання факту належності [PERSON], померлому 29.09.2010 року, Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 014928, виданого 26.12.2000 року Бросківською сільською Радою народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю ОД №10-03-79. Факт проживання позивача [PERSON] з її батьком [PERSON], який помер 29.09.2010 року, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Броска, вул. Мічуріна, б. № 84, в період часу з березня 2010 року по 29.09.2010 рік підтверджують допитані в судовому засіданні свідки. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Судом встановлено, що позивачі досягли домовленості щодо розподілу спадкового майна та згідно угоди про розподіл спадкового майна від 28.03.2016р. у власність [PERSON] переходить спадковий будинок за адресою: вул. Мічуріна, б. № 84, с. Броска, Ізмаїльський район, Одеська область, а у власність [PERSON] земельні ділянки площею 1,89 га, 0,93 га, які розташовані на території Бросківської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved