Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними договори позики та іпотеки, укладені 21 жовтня 2015 року між ним та [PERSON], просить стягнути з Відповідача понесені судові витрати. Після надання додаткових пояснень просив також вилучити з державних реєстрів відповідні записи щодо реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 жовтня 2015 року між ним та Відповідачем було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1720, відповідно до умов якого Відповідач надав Позивачу у позику грошову суму у розмірі 956 958, 10 грн., що в еквіваленті складає 43 520,00 доларів США (станом на 21 жовтня 2015 року). В забезпечення виконання покладених зобовязань, на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 21 жовтня 2015 року за реєстровим №1721, Позивач (Іпотекодавець) передав, а Відповідач (Іпотекодержатель) прийняв в іпотеку належне Іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру № 17, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Мукачівський в будинку №4, та передається в іпотеку разом з усіма складовими частинами та майбутніми змінами, які можуть статись, з усіма інженерними мережами, комунікаціями, що будуть знаходитись в ній. 21 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у звязку з посвідченням цього договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до припинення договору за реєстровим номером №1722. Проте, Позивач стверджує, що ніколи не отримував жодних грошових коштів від Відповідача, не укладав ані договір позики, ані договір іпотеки. Такий іпотечний договір Позивач ніколи не підписував, нікого не уповноважував на укладання такого договору, підпис в цьому договорі йому не належить, ніколи навіть не мав наміру укладати такого виду договір. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, якою позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує, просив закінчити розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, викликаний належним чином, про поважність причин неявки до суду не повідомив Третя особа до суду не зявилась, повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомлено. Суд в порядку\~ст. 169 ЦПК України\~вирішує закінчити розгляд справи постановленням заочного рішення на підставі наявних у справі даних і доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 жовтня 2015 року між ним та Відповідачем було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1720, відповідно до умов якого Відповідач надав Позивачу у позику грошову суму у розмірі 956 958, 10 грн., що в еквіваленті складає 43 520,00 доларів США (станом на 21 жовтня 2015 року). В забезпечення виконання покладених зобовязань, на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 21 жовтня 2015 року за реєстровим №1721, Позивач (Іпотекодавець) передав, а Відповідач (Іпотекодержатель) прийняв в іпотеку належне Іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру № 17, яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Мукачівський в будинку №4, та передається в іпотеку разом з усіма складовими частинами та майбутніми змінами, які можуть статись, з усіма інженерними мережами, комунікаціями, що будуть знаходитись в ній. 21 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у звязку з посвідченням цього договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до припинення договору за реєстровим номером №1722. Позивач дізнався про існування вказаного договору іпотеки випадково, коли йому надійшла судова повістка з Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/7047/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання правочину недійсним і витребування майна чужого незаконного володіння. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/7047/16-ц позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу №1/2000-00475 нерухомого майна, укладений на Регіональній товарній біржі, предметом якого є квартира №17 в пров. Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі, зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 13 грудня 2000 року, в книзі: 339 пр, стр. 118, запис №591 та застосувати наслідки його недійсності, витребувано у [PERSON] на користь Позивачів по справі квартиру №17 в пров. Мукачівському, буд. 4 у місті Одесі. Судом також встановлено, що Позивачем було втрачено паспорт громадянина України. У самому іпотечному договорі містяться реквізити втраченого паспорту, а саме: паспорт серії КК №265447, виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 29 липня 1999 року, натомість Позивач є власником паспорта громадянина України серії КМ №895687, виданий Ананьївським РС ГУДМС України в Одеській області 11 червня 2014 року. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду, а взаємні права і обовязки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 18 цього ж Закону, іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателями у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією з вимог щодо укладення правочину, згідно ст.203 ЦК України є волевиявлення його учасників, якого Позивач не висловлював і згоди на укладення договору іпотеки не давав, інших осіб на підписання цього договору не уповноважував. Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для вчинення правочину необхідно не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб. Відповідно до правової позиції, сформульованої в Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року по справі №6-127 цс13 -«Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст.203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Статтею 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відсутність волевиявлення іпотекодавця на момент вчинення правочину є підставою для визнання його недійсним. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п'ятою ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Положенням ст. 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним та ін. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером обєкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному обєкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого обєкта. Згідно ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Тобто разом з припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, так як всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. Отже, з державною реєстрацією відомостей про припинення іпотеки (припинення обтяження нерухомого майна іпотекою) підлягають державній реєстрації і відомості про зняття заборони відчуження, накладеної під час посвідчення такого нотаріального договору та вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача (ч. 5 ст. 43 Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень"). Пунктом 5.1 Глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року передбачено, що нотаріус знімає заборону відчуження майна, зокрема, при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики або за рішенням суду. Відповідно до ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved