Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

Позивач 17.08.2018 звернувся до суду із позовною заявою про зобовязання Державного підприємства Національна енергетична компанія Укренерго вчинити дії, а саме нарахувати та виплатити винагороду за результатами фінансово-господарської діяльності Держенергонагляду за 2016 рік та премію за липень 2017 року. Мотивує позов тим, що він поновлений рішенням суду і за час вимушеного прогулу не виплачено передбачені Колективним договором Держенергонагляду як обовязкові для всіх працівників, винагороди, а саме винагороду за 2016 рік та премію за липень 2017 року. На підтвердження своїх вимог покликається на ряд документів, що знаходяться в матеріалах справи. Ухвалою суду від 23.08.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито позовне провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання. Відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позов. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Наполягає, що винагороди не включені під час виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, з огляду на те, що такі виплати проводились виходячи з заробітної платні позивача за два місяці роботи, що передували незаконному звільненню, а саме вересня та серпня 2015 року, а вимоги заявлені про виплати за 2016 рік та липень 2017 року. Повідомив суду, що самостійно визначити розмір, як винагороди за 2016 рік так і премії за липень 2017 року, не в змозі без наявності первинних документів підприємства, а саме інформації про розмір чистого прибутку підприємства за 2016 рік та рішення економічної ради що визначення розміру винагороди на вказаний період для всіх працівників підприємства. Представник позивача [PERSON], діючи на підставі довіреності від 23.01.2018, зареєстрованої в реєстрі за N 106 (а. с. 39), позов підтримав, просить врахувати обставини незаконного звільнення позивача та зміст колективного договору, в якому передбачені обовязкові виплати працівникам. Представник відповідача [PERSON], діючи на підставі довіреності від 27.04.2018, зареєстрованої в реєстрі за N 913 (а. с. 27), заперечив позов з підстав, викладених у відзиві. Повідомив, що всі передбачені законодавством та локальними актами підприємства виплати включені до розрахунку за час вимушеного прогулу та виплачені позивачу в порядку виконання рішення суду від 27.09.2017. Заслухавши позиції учасників справи, повно і всебічно дослідивши всі обставини на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Судом встановлено, що позивач з 11.12.2007 працював начальником юридичного відділу відокремленого підрозділу Держенергонагляд в Західному регіоні ДП НЕК Укренерго (а. с. 14). 19.10.2015 звільнений з роботи у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, згідно п. 1. ст. 40 КЗпП України (а.с.15). Даний Наказ на звільнення оскаржений позивачем в судовому порядку. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.09.2017 позивача поновлено на посаді начальника юридичного відділу з виплатою за час вимушеного прогулу середнього заробітку в розмірі 224 869,50 грн. В силу поновлення позивача на посаді з дати звільнення, період вимушеного прогулу вважається періодом його трудової фактичної діяльності. Між трудовим колективом та адміністрацією відокремленого підрозділу Держенергонагляд в Західному регіоні ДП НЕК Укренерго укладено колективний договір на 2016 рік. Сторонами підтверджено, що умови договору не змінювались з дати укладення Колективного договору та є діючими станом на дату розгляду справи в судовому засіданні в частині встановлення винагород, премій та інших додаткових виплат (а. с. 8). Так, п.5.2.14.4 Колективного договору передбачено, що премію за виконання основних результатів виробничо-господарської діяльності виплачувати не пізніше місячного строку після закінчення звітного періоду при виплаті зарплати за місяць. Окремо, відповідно до п. 5.2.16.1. Колективного Договору та на підставі Положення про виплату винагороди за підсумками роботи за рік працівникам Держенергонагляду виплачується винагорода за результатами фінансово-господарської роботи за рік. Згідно вказаного положення, виплата винагороди за підсумками роботи за рік проводиться при наявності чистого прибутку, який залишається у розпорядженні ДП НЕК Укренерго, за рішенням економічної ради, які направляються на оплату праці та перераховуються Головдерженергонагляду компанією. Винагорода виплачується у повному обсязі працівникам, які пропрацювали весь календарний рік. Її розмір визначається кожному працівнику з нарахованої заробітної плати та стажу роботи в електроенергетичній галузі, визначеного відповідно до Положення про порядок та умови виплати щомісячної надбавки за стаж роботи в електроенергетичній галузі для працівників Держенергонагляду. Таким чином, наведеними локальними актами передбачено виплату працівникам відокремленого підрозділу Держенергонагляд в Західному регіоні ДП НЕК Укренерго, обох виплат визначених позовною заявою: виплати винагороди за результатами фінансово-господарської діяльності за рік та виплати премії за виконання основних результатів виробничо-господарської діяльності за місяць. Відтак, невиконання роботодавцем вказаних актів є порушенням конституційних гарантій на винагороду за працю, та дають право на звернення до суду в особливий спосіб без застосування строку давності. В силу поновлення позивача на посаді за рішенням суду з дати звільнення, період вимушеного прогулу вважається періодом його трудової фактичної діяльності, відтак за вказаний період на нього поширюються усі гарантії визначені як нормативними так і локальними актами. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України "Про оплату праці" та КЗпП України. Відповідно до Закону України "Про оплату праці" субєктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; власники, обєднання власників або їх представницькі органи; професійні спілки, обєднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Заробітна плата, у розумінні цього Закону, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обовязків). Також, до заробітної плати належать винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Це можуть бути доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій, виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Ст. 11 КЗпП України, ст. 2 Закону України Про колективні договори і угоди передбачено, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Відповідно до норм Конвенцій Міжнародної організації праці, ратифікованих Україною (Конвенція N 98 про застосування принципів права на організацію і ведення колективних переговорів від 8 червня 1949 року, Конвенція N 154 про сприяння колективним переговорам від 3 червня 1981 року), колективні договори укладаються на добровільній основі. У колективному договорі можуть встановлюватись форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України Про оплату праці та частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. В судовому засіданні встановлено, та не заперечувалось відповідачем про те, що виплата премій за липень 2017 року та винагороди за підсумками діяльності підприємства в 2016 році на підприємстві проводилась, розмір їх представнику відповідача не відомий, оскільки залежить від стажу, розміру заробітної плати тощо. Крім того, зі змісту колективного договору вбачається, що обмежень у виплаті зазначених винагород не має. Не спростовано це і відповідачем. Згідно ст. 97 ч. 4 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, враховуючи наведені законодавчі норми, локальні акти та докази, що є в матеріалах справи, суд вважає доведеним факт наявності обовязку відокремленого підрозділу Держенергонагляд в Західному регіоні ДП НЕК Укренерго виплачувати працівникам підприємства визначені в позовній заяві виплати, а також факт відсутності підстав для відмови позивачу в таких виплат. Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Виходячи зі змісту даного нормативного акту, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу включала премію за липень 2017 року та винагороду за 2016 рік, оскільки при розрахунку такого середнього заробітку за основу було взято дохід за останні два місяці що передували звільненню, тобто серпень та вересень 2015 року. З'ясовано, що позивач просить нарахувати виплати за липень 2017 року та за 2016 рік, що не охоплюються періодами, які взяті за основу при проведенні відповідачем розрахунку за судовим рішенням. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що порушене право [PERSON] підлягає захисту в судовому порядку, позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст.11, 15, 97 КЗпП України, Закону України "Про оплату праці",

Outcome: approved