Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів, мотивуючи свій позов тим, що [PERSON] та [PERSON] з 04 жовтня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04.11.2008 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області. Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS]. В звязку з виникненням спору щодо спільного майна подружжя, [PERSON] звернувся в суд з позовом про визначення часток в спільному майні подружжя, а саме: квартирі [ADDRESS]. Рішенням Луцького міськрайонного суд від 13.06.2016 року було встановлено, що спірна квартира [ADDRESS], є спільним майном подружжя та визначено, що [PERSON] належить ? частина в спільному майні подружжя, а саме: квартира [ADDRESS]. Дане рішення переглядалось судами апеляційної та касаційної інстанції та залишено без змін. Після отримання копії ухвали касаційної інстанції [PERSON] мав намір вчинити дії, щодо внесення в реєстр прав власності відомостей про належність йому ? частини спірної квартири. Однак, при підготовці документів для проведення такої реєстрації ним було зясовано, що квартира [ADDRESS] була 13.11.2017 року відчужена [PERSON] шляхом укладення договору-купівлі-продажу. Також було зясовано, що попередньо [PERSON] подарувала спірну квартиру сину [PERSON], який в свою чергу уклав договір купівлі-продажу спірної квартири зі [PERSON] Позивач зазначив, що [PERSON] під час укладення договору дарування з [PERSON] було відомо, що в суді існує спір з приводу даної квартири. Такі ж самі відомості мав і [PERSON], який є сином [PERSON] та [PERSON] Однак, сторони оскаржуваного правочину надали приватному нотаріусу недостовірну інформацію, що привело до укладення правочину, наслідком якого стало порушення конституційного права позивача. Укладення спірного договору дарування мало на меті недійсне набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, а лише як спосіб позбавлення позивача належної йому частки в спільному майні подружжя. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати запис про його реєстрацію та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 13.11.2017 року [PERSON], приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області та скасувати запис про його реєстрацію Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно з якою позов підтримує з підстав, викладених в позові та просить задовольнити. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать надіслані повідомлення та оголошення на сайті судової влади. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи по наявних доказах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 287 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони під час перебування в шлюбі набули у власність кооперативну квартиру [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано за відповідачем [PERSON]. В зв'язку з виникненням спору з приводу даної квартири [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у спільному майні подружжя. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2016 року визначено, що [PERSON] належить ? частина у спільному сумісному майні подружжя, а саме: квартирі [ADDRESS], яке відповідно ухвали апеляційного суду Волинської області від 16 вересня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ від 13.09.2017 року залишено без змін . З договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 14.06.2016 року вбачається, що [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Об'єкт дарування оцінений в 148846,00 грн. З матеріалів нотаріальної справи до договору дарування вбачається, що вони містять в собі заяву [PERSON], в якій остання стверджує, що квартира [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі, не проживала ні з ким однією сім'єю без укладення шлюбу, особи які б могли поставити вимогу про визнання за ними права власності на відчужуване нерухоме майно чи його частку відсутні . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] 13 листопада 2017 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Вартість об'єкта відчуження становить 49711 грн. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачами не вчинялися дії щодо укладення цивільно-правових договорів по купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Доказів для спростування даної обставини, відповідачами та їх представником суду не надано . Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).\~ Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2-5, 18, 265 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі, судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно з нормами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень Згідно ст. 228 Цивільного Кодексу України - правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Таким чином, слід прийти до висновку, що правочин укладений [PERSON], як колишнім подружжям [PERSON] є таким, що порушив його конституційне право, передбачене ст. 41 Конституцією України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст.\~55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Отже, ст.\~55\~Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина. Наявність таких\~механізмів -\~одна з\~обов'язкових\~ознак справді\~демократичної держави.\~Особлива роль\~у захисті\~прав і\~свобод належить\~суду. Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред'явлення доказів тощо. Зміст ст. 55 Конституції України відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини. Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що "кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом", а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави - учасниці цього Пакту "забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту". Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст.\~55\~Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації. Згідно ст.\~68\~Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Суд звертає увагу на ту обставину, що ст.\~41\~Конституції України передбачає непорушність лише права приватної власності, тоді як ст.\~13\~Конституції України гарантує рівність усіх суб'єктів права власності перед законом. Недоторканість права власності передбачає недоторканість самого майна, тобто будь-які дії інших осіб, спрямовані на заволодіння таким майном є безпідставними, протиправними, та незаконними, так само як і дії спрямовані на обмеження власника у здійсненні ним права власності. Крім того, цивільним законодавством гарантований державний захист прав усіх суб'єктів права власності на підставі ст. 386 ЦК України. Частиною 2 ст.\~386\~ЦК України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, що цілком відповідає ;an=315">ст. 92 Конституції України, якою визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно ч. 4 ст.\~41\~Конституції України право власності позивача на частину спірної квартири є непорушним, він не міг бути позбавлений такого права ніякою особою, - ні фізичною (як в даному випадку), ні юридичною, ні державою, (за винятком окремих випадків, встановлених Законом). Слід зазначити, що позивач мав право володіти, користуватися, розпоряджатися користуватися спірним нерухомим майном, - квартирою, це його право не суперечить також положенню ст. 319 ЦК України. Відповідно, дії відповідача [PERSON] по відчуженню спірного майна, - квартири, суд сприймає в призмі дій, які були спрямовані на порушення та обмеження правомочностей іншого власника, - позивача по володінню, користуванню, та розпорядженню спірним майном. Відповідно, подання до суду позивачем даного позову суд вважає, як законне, правомірне використання позивачем положень ч. 1 ст. 55 Конституції України, - використання права на судовий захист порушених прав, в даному випадку - судовий захист порушеного права власності. Окрім того, частиною 4 ст.\~369\~ЦК України передбачено спосіб захисту порушеного права, внаслідок незаконного, без відповідної згоди іншого співласника відчуження вказаного майна. Законом в якості основного способу захисту закріплено право звертатись до суду з позовом про визнання правочину (правочинів) щодо розпорядження вказаним майном недійсними. За таких обставин, позов підлягає до задоволення. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved