Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільній сумісній власності, визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що у лютому 2012 року між [PERSON] - далі Позивач, та громадянкою [PERSON] - далі Відповідач, було укладено шлюб. В подальшому, у березні 2015 року, даний шлюб між сторонами рішенням Суворовського районного суду м. Одеси було розірвано. Під час проживання сторін у спільному шлюбі, а саме 18.04.2014 року, ними було придбано у громадянки [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Дудіновою І.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 9-186. Дану квартиру було придбано згідно оціночної вартості за 204000,00 грн., що підтверджено пунктом 2 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року. Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, сторони прийняли квартиру у власність у рівних частках кожний, тобто по 1/2 частки квартирі, що підтверджується Витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 20713738 від 18.04.2014 року та індексний номер 20711122 від 18.04.2014 року. Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, дана квартира складається із однієї кімнати загальною площею 30,2 кв.м. Згідно технічного паспорту на дану квартиру, вона складається із 1 кімнати житловою площею 17,9 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, коридору площею 3,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. У зв'язку із розірванням між сторонами шлюбу у березні 2015 року, позивач та відповідач перестали вести спільне господарство та спільно жити у своїй квартирі. На сьогоднішній день, незважаючи на те, що у даній квартирі зареєстрований позивач, він не має можливості там проживати, оскільки фактично там проживає відповідачка із своєю старшою донькою від першого шлюбу та сином від шлюбу позивача із відповідачкою. У сторін склалися досить напружені стосунки після розірвання шлюбу, вони майже не спілкуються, позивач не має можливості проживати спокійно у своїй квартирі, оскільки майже кожний прихід позивача до своєї квартири закінчується сварками, погрозами та викликами поліції. Дана ситуація не дає можливості спокійно проживати ані позивачеві, ані відповідачці. Ніхто із сторін не має можливості продовжувати влаштовувати своє особисте життя, оскільки сторін тримає спільна квартира, яку ані позивач, ані відповідач не бажає подарувати один одному. На сьогоднішній день, позивач прийняв рішення вирішити проблему поділу спільної часткової власності шляхом викупу 1/2 частки квартиру, яка належить відповідачці. Перед зверненням до суду, позивач направив листа відповідачці із проханням прийняти одну із трьох його пропозицій, а саме: викупити його частку квартири по ринковій ціні; продати-йому свою частку квартири по ринковій ціні; здійснити спільний продаж квартири третім особам, а кошти поділити порівну. Дану пропозицію відповідачка отримала 14.03.2016 року за адресою своєї реєстрації 15.03.2016 року за місцем свого фактичного проживання. Позивач просив відповідачку у 7-ми денний термін з моменту отримання цього листа повідомити про прийняте рішення у письмовому вигляді на адресу фактичного проживання позивача: [ADDRESS]. Станом на 28.03.2016 року, жодної відповіді від відповідача так і не надійшло, що свідчить проте, що відповідачка [PERSON] не має можливості самостійно прийняти будь-яке із запропонованих рішень, а тому єдиним можливим варіантом вирішення даної ситуації на сьогоднішній день є звернення до суду із відповідним позовом. На підставі ст. 365 ЦК України, позивач просить винести рішення, яким припинити право власності [PERSON] на 1/2 частки квартири розташованої за адресою [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] прийняти компенсацію за 1/2 частки даної квартири та визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] у зв'язку із припиненням на неї права власності [PERSON]. В судовому засіданні позивач, а також його представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Вони пояснили, що позивач після припинення шлюбних відносин з відповідачкою вимушений був покинути спірну квартиру, оскільки відповідачка постійно влаштовувала сварки, не давала можливості позивачу проживати в квартирі. Фактично дана ситуація не змінилась по теперішній час. Позивач пропонував відповідачці надати їй компенсацію вартості її частки квартири, або її продати, однак відповідачка не бажає нічого роботи. В зв'язку з чим, позивач фактично позбавлений свого право на користування квартирою. Відповідачка, а також її представник категорично заперечували проти задоволення позовних вимоги, оскільки квартира необхідна відповідачці для її проживання, а також проживання її дітей. Так, представник відповідача пояснив, що фактично відповідачка проживає в квартирі спільно зі своєю старшою донькою від першого шлюбу та сином від шлюбу позивача із відповідачкою. Діти навчаються та проживають в м. Одесі, а тому позбавлення її права на користування квартирою буди суперечить інтересам дітей. Будинок в якому зареєстрована відповідачка з дітьми належить її батьками, та в ньому не створені достатні умови для проживання дітей. Крім того, представник відповідача пояснив, що сума компенсації не дає можливості відповідачці придбати інше житло в м. Одесі. Представники органів опіки та піклування Суворовської районної адміністрації та Іванівської державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. Так судом встановлено, що 10 лютого 2012 року Виконавчим комітетом Радісненської селищної ради Іванівського району Одеської області, було зареєстровано актовий запис №01 про шлюб між [PERSON] і [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]). В шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015р. між шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час проживання сторін у спільному шлюбі, а саме 18.04.2014 року, ними було придбано у громадянки [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Дудіновою І.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 9-186. Дану квартиру було придбано згідно оціночної вартості за 204000,00 грн., що підтверджено пунктом 2 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року. Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, сторони прийняли квартиру у власність у рівних частках кожний, тобто по 1/2 частки квартирі, що підтверджується Витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 20713738 від 18.04.2014 року та індексний номер 20711122 від 18.04.2014 року. (а.с. 6-8) Згідно пункту 1 договору купівлі-продажу від 18.04.2014 року, дана квартира складається із однієї кімнати загальною площею 30,2 кв.м. Згідно технічного паспорту на дану квартиру, вона складається із 1 кімнати житловою площею 17,9 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, коридору площею 3,9 кв.м., балкону площею 0,9 кв.м. (а.с. 9-10) В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу у березні 2015 року, позивач та відповідач перестали вести спільне господарство та спільно жити у своїй квартирі. При цьому, у сторін склалися досить напружені стосунки після розірвання шлюбу, що призводить до сварок, у зв'язку з чим, викликалась працівники поліції. (а.с.41, 65) Судом встановлено, що позивач в спірній квартирі не проживає, а проживає за адресою: [ADDRESS]. В квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає відповідачка [PERSON], спільно з дитиною від першого шлюбу [PERSON], [INFO], та спільним з позивачем сином [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою ОСББ „Оберег-21". (а.с. 133). В даній квартирі зареєстрований лише позивач [PERSON]. (а.с. 40) Судом також встановлено, відповідачка спільно з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS], однак в цьому будинку не проживають. З акту, який складений Знам'янською сільрадою від 29.05.2017р. вбачається, будинку зареєстровані: [PERSON] 1932 р. н. - власник; [PERSON] 1963 р. н. - дружина сина власника; [PERSON] 1959 р. н. - син власника; [PERSON] 1983 р. н. - онука власника; Малолітні діти: [PERSON] - [INFO] донька [PERSON]; [PERSON] - [INFO]. Фактично в будинку проживають: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. (а.с. 138) [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON] не проживають в будинку з 18.04.2014 року. Зі слів [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з дітьми проживають у власній квартирі в м. Одесі, де вона працює, а діти відвідують спеціалізовану гімназію та дитячий садочок. З матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON], [INFO] навчається у спеціалізованій гімназії № 7 м. Одеси. (а.с. 28) Малолітній син [PERSON], [INFO] відвідує групу раннього віку №2 Одеського ДНЗ №266 з 17 березня 2016р. по теперішній час. (а.с. 29) Судом встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] є спільною частковою власність сторін, оскільки в договорі купівлі-продажу було зазначено, що сторони прийняли квартиру у власність у рівних частках кожний, тобто по 1/2 частки квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Верховний суд України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-81цс11 визначив, що частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3644/5471/24 від 28.11.2016р., поділ квартири [ADDRESS] у рівних частках в натурі є технічно неможливий. Ринкова вартість квартири складає суму у розмірі 198104 гривні. (а.с. 74-103) Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивач, виконуючи вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України вніс на депозитний рахунок суду суму у розмірі 198104 гривні, яка була сплачена за квитанцією № 73 від 19.04.2017р.. (а.с. 146) В постанові 02 липня 2014 року № 6-79цс14 Верховний суд України встановив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Згідно ч. 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року « Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Україною 27.09.1991р. держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 ст. 27 Конвенції встановлено, що держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Суд вважає, що у разі задоволення позову, відповідачка, спільно з її малолітніми дітьми може бути позбавлена право на користування квартирою, тобто буде порушений усталений спосіб життя, що може негативно вплинути на інтереси малолітніх дітей, які тривалий час проживають та навчаються в м. Одесі, тобто така шкода буде істотною. На підставі викладеного, оцінивши у сукупності надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed