Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що у 2018 р. він відбував покарання у Літинській виправній колонії №123 за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07.11.2014 р. (справа №127/16358/14-к). У вересні 2018 р. йому було оголошено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст. 393 ч. 2 КК України - втеча з місць позбавлення волі, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, за попередньою змовою групою осіб (провадження №12018020210000237). Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 20.03.2019 р. (справа №137/1651/18) [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 393 ч. 2 КК України, призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, який ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16.09.2019 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19.05.2020 р. вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20.03.2019 р. та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16.09.2019 р. скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі ст. 11 ч. 2 КК України та ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України. Позивач [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням за обвинуваченням, за яким був виправданий, на протязі 21 місяця. Згідно довідки про звільнення №017508 позивач відбував покарання за незаконним вироком суду з 20.03.2019 р. до 25.05.2020 р., тобто позивач перебував в місцях позбавлення волі за незаконне переслідування протягом майже 14 місяців. Зазначеними протиправними діями позивачу завдано моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн, яка полягає у наступному: - йому доводилось брати участь у судових засіданнях на протязі тривалого часу, користуватись допомогою захисника, постійно нервувати та знаходитись в стані стресу; - у нього виникли недовіра до людей та розчарування щодо роботи правоохоронних органів через їх упередженість, неправомірні дії та погрози; - він розчарувався у судовій системі, відчував відчай через те, що був визнаний винним у вчиненні злочину, якого не вчиняв; - незаконно притягувався до кримінальної відповідальності на протязі 21 місяця. майже 14 місяців перебував в установі виконання покарань, був позбавлений волі, не мав можливості жити в нормальних умовах, працевлаштуватись, страждав від думки про те, що має відбувати покарання майже 4 роки, бо не був впевнений у рішенні касаційної інстанції. Просить стягнути з Вінницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у відшкодування моральної шкоди 300000,00 грн, завданої незаконними діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. (а.с. 1-11) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Кадочніков А.О. позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просить його задоволити, а також стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн. Представник відповідача Вінницької обласної прокуратури - Колівошко С.М. позов не визнала, пояснила, що моральна шкода відшкодовується особі лише тоді, якщо вона завдана неправомірними діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Доказів у підтвердження неправомірних дій зазначених органів не надано. Вважає, що факт спричинення позивачу відповідачем моральної шкоди, її обсяг і глибина страждань не доведені. Формально дії позивача містять ознаки кримінального злочину і лише постановою Верховного Суду їх кваліфіковано як малозначні. Позивач на досудовому розслідуванні і в суді визнавав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 393 ч. 2 КК України, розкаювався, що було враховано судом при призначенні покарання [PERSON] за вчинення цього злочину. Це виключає факт спричинення моральної шкоди позивачу. Просить в задоволенні позову відмовити повністю, в тому числі і в стягненні судових витрат, подала відзив. (а.с. 41-58) Представник відповідача - Державної казначейської служби України- Кравчук С.О. позов не визнав, вважає, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, оскільки ніяких правовідносин між юридичною особою - Державною казначейською службою України і позивачем не було, ця юридична особа ніякої шкоди позивачу не спричинила, просить відмовити в задоволенні позову. Вважає, що Верховний Суд закрив провадження відносно [PERSON] на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України лише через те, що в кримінально-процесуальному законодавстві відсутня така підстава для закриття, як малозначність діяння. Вважає, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди. Надав відзив. (а.с. 79-84) Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07.11.2014 р. (справа №127/16358/14-к) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України, призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до ст. 71 ч. 1 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 р. та призначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна. (а.с. 22-24) Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 20.03.2019 р. (справа №137/1651/18) встановлено, що [PERSON] , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в Державній установі Літинської виправної колонії №123, перебуваючи на дільниці соціальної реабілітації, куди був переведений на підставі постанови начальника виправної установи, будучи письмово ознайомленим з адміністративними межами такої, попередженим про кримінальну відповідальність за втечу з місць позбавлення волі відповідно до ст. 393 КК, свідомо порушуючи правила поведінки відбування покарання у дільниці, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно за попередньою змовою з іншими особами, без відповідного дозволу, усвідомлюючи те, що немає будь-яких законних підстав для залишення місця позбавлення волі, таємно, з особистих спонукань, маючи умисел на вчинення втечі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, доводячи свої злочинні наміри до кінця, скориставшись відсутністю належного нагляду з боку працівників колонії, 07.09.2018 р. 02-00 год. відчинили металопластикове вікно у кімнаті для вживання їжі, на якому були відсутні металеві грати, та вийшли на вулицю з тильного боку будівлі, яка не огороджувалась. У подальшому [PERSON] разом з іншими особами залишили адміністративні межі дільниці соціальної реабілітації і пішли на АЗК №ВН 41 ТОВ «ОККО Рітейл», яка розташована на автошляху «Львів-Кропивницький-Знамянка» в с. Сосни Літинського району Вінницької області, де придбали алкогольні напої та вживали їх в лісопосадці неподалік АЗК. Вранці 07.09.2018 р. засуджені самостійно повернулись до дільниці соціальної реабілітації Літинської виправної колонії №123. Вироком встановлено, що в судовому засіданні [PERSON] вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України, визнав повністю та в скоєному розкаювався. Суду пояснив, що, дійсно, 07.09.2018 р. о 01-00 год. він разом з [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи на дільниці соціальної реабілітації, скориставшись відсутністю решітки на вікні, вирішили піти на заправку та придбати продукти. Вони вилізли через вікно, яке знаходиться з тильного боку будівлі. Після чого пішли на заправку, де придбали продукти. Спиртне він не купував, воно було у [PERSON] . Потім вони вжили придбане і пізніше повернулися назад. Вироком Літинського районного суду Вінницького області від 20.03.2019 р. (справа №137/1651/18) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 393 ч. 2 КК України, призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 ч. 1 КК України [PERSON] призначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07.11.2014 р. (а.с.12-15) Ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 16.09.2019 р. (справа №137/1651/18 вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20.03.2019 р. щодо [PERSON] залишено без змін. (а.с. 16-18) Постановою Верховного Суду від 19.05.2020 р. (справа №137/1651/18) вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20.03.2019 р. та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16.09.2019 р. щодо [PERSON] скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі ст. 11 ч. 2 КК України та ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України. В постанові зазначено, що кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі ст. 11 ч. 2 КК України через малозначність. (а.с. 19-21) Згідно ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 23 ч. 1, 2 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 1176 ч. 2 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно ст. 1 ч. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Отже, правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Тобто, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури або суду, дає встановлена незаконність дій посадових осіб зазначених органів, що порушують права громадян. Наданими позивачем судовими рішеннями не встановлена незаконність дій та рішень органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду при здійсненні кримінального провадження за №12018020210000237 відносно позивача [PERSON] . Згідно відзиву відповідача Вінницької обласної прокуратури всі дії органів, вчинялись у відповідності до закону, а саме: - провадження за №12018020210000237 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2018 р. за ч. 2 ст. 393 КК України; - заступником начальника СВ Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області 27.09.2018 р. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України. Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні щодо позивача не застосовувася; - прокурором Калинівської місцевої прокуратури 28.09.2018 р. затверджено обвинувальний акт і направлено його до Літинського районного суду Вінницької області для розгляду. Постановою Верховного Суду від 19.05.2020 р., якою закрито кримінальне провадження відносно [PERSON] у зв`язку з малозначністю діяння, також не встановлено факти недопустимості чи неналежності доказів у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, незаконності дій органів досудового розслідування та прокуратури при проведенні досудового розслідування та підтриманні обвинувачення в суді. Верховний Суд зазначив, що не може дійти безспірного висновку про те, що діяння [PERSON] І ін. становить ту ступень суспільної небезпеки, на запобігання якої спрямована норма ст. 393 КК України, і вважає, що шкода, завдана нормальній діяльності органів і установ пенітенціарної системи України як об`єкту кримінально-правової охорони, є незначною (мізерною). Отже, за відсутності факту визнання незаконності дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду, та за наявності лише факту закриття кримінального провадження за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України через встановлення відсутності в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення у зв`язку з малозначністю діяння, немає підстав для відшкодування моральної шкоди згідно ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 1176 ч. 4 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Судовими рішеннями попередніх інстанцій встановлено, що позивач [PERSON] давав пояснення, щодо події, яка сталась 07.09.2018 р. о 01-00 год., вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 393 ч. 2 КК України, визнавав повністю, у вчиненому розкаювався, тобто на початку досудового слідства та під час судового розгляду давав пояснення на підтвердження своєї вини. Згідно п. 5 абз. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом не встановлено спричинення відповідачами моральної шкоди позивачу, належними та допустимими доказами позивачем [PERSON] не доведено, що саме діями відповідачів позивачу завдано моральну шкоду. До позовної заяви не додано жодного доказу, який би довів факт заподіяння позивачу моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в розмірі 300000,00 грн, то в разі заподіяння такої шкоди, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таку ж позицію висловив Верховний Суд в постанові від 16.05.2018 р. у справі №454/32/16-ц. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 р. (справа №686/30061/18) встановлено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Згідно ст. 170 ч. 1 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Доказів існування правовідносин між позивачем і відповідачем Державною казначейською службою України, під час яких спричинено позивачу відповідачем Державною казначейською службою України моральної шкоди, суду не надано. Тобто, належним відповідачем у справі має бути Держава. В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача, не надано доказів спричинення моральної шкоди відповідачами позивачу, в чому полягають душевні страждання позивача, не надано доказів визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідачів, якими позивачу спричинено моральну шкоду, тому в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн потрібно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed