Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчатись та про стягнення аліментів на повнолітню непрацездатну дитину, в якому зазначила, що зареєструвала шлюб з [PERSON] 10.02.1995 року, який було розірвано 17.03.2005 року. Від шлюбу з відповідачем народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2011 року з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання [PERSON] до його повноліття, але [INFO] року йому вже виповнилось 18 років і аліментні зобов'язання батька були припинені. В подальшому, на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року, з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання вже повнолітнього [PERSON], який продовжував навчання, починаючи 27 січня 2015 року і по 29 травня 2015 року. На даний час [PERSON] навчається у 9-а класі Запорізької загальноосвітньої вечірньої школи ІІ-ІІІ ступенів № 31 у 2015-2016 навчальному році, з огляду на що потребує допомоги свого батька, тим більше що [PERSON] є повнолітньою непрацездатною особою - інвалідом дитинства та не перебуває на повному державному забезпеченні. А наявних доходів позивача, не вистачає на повноцінне утримання (у тому числі навчання) дитині-інваліда. Син проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні, але повністю забезпечити його на період навчання у позивача немає можливості. Сину необхідні кошти на проїзд до місця навчання, одяг, харчування, підручники. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає. Оскільки [PERSON] фізично здорова, працездатна людина, позивач вважає, що він має можливість сплачувати аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання, у розмірі ? всіх видів доходів (заробітку), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання даної позовної заяви та до закінчення навчання останнім чи до досягнення останнім 23-го віку в залежності від того, яка з зазначених обставин настане першою та на утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] у розмірі ? всіх видів доходів (заробітку), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для непрацездатної особи. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Лайтаренко О.В. та позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали, з підстав, зазначених в позові. Додатково позивач пояснила, що на даний час не працює, оскільки змушена доглядати свого спільного з відповідачем сина [PERSON], який є дитиною інвалідом. Окрім цього, є одинокою матір'ю іншої своєї малолітньої дитини [PERSON] [INFO] та відповідно отримує лише соціальну допомогу на одну дитину, як одинока матір. Вказаної допомоги не вистачає на сплату комунальних послуг, навчання сина [PERSON] та його лікування. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі та зазначив, що на даний час не працює, перебуває на обліку як безробітний у Південному РЦЗ (м. Запоріжжя), отримує відповідні щомісячні виплати у розмірі лише 544 гривень та змушений утримувати свою іншу родину на вказану суму, на його утриманні перебуває матір пенсіонерка, а також він має хворобу, яка перешкоджає йому влаштуватися на роботу. Також зазначив, що у нього є присадибна ділянка, на якій він вирощує овочі та фрукти, які в подальшому продає та має прибуток, коли грошей не вистачає, він користується грошами матері. Суд всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Частина 3 ст. 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2011 року по цивільній справі №2-3684/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини встановлено, що 10.05.1995 року позивач уклала шлюб з [PERSON], про що Жовтневим Відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №36. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO]. [INFO] року [PERSON] виповнилося 18 років, що підтверджується копіями свідоцтва про народження та паспорту останнього. Однак, згідно довідки № 59, виданої Директором ЗЗВШ №31, [PERSON] навчається у 8-а класі в Запорізькій загальноосвітній вечірній школі ІІ-ІІІ ступенів №31 Запорізької міської Ради Запорізької області в 2015-2016 навчальному році та у відповідності до довідки Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району отримує соціальну допомогу інвалідам з дитинства 2 групи у розмірі 1074,00 грн. При цьому, [PERSON] у відповідності до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ № 0293320 є інвалідом другої групи (інвалідність встановлена до грудня 2016 року) та віднесений до категорії непрацездатних. [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Як вбачається із свідоцтва про народження від 15 травня 2013 року (серія [NUMBER]), [PERSON] також має малолітню дитину [PERSON], [INFO] та у відповідності до довідки Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району отримувала одноразову допомогу при народженні 1-єї дитини по квітень 2016 року включно. Також, маючи статус одинокої матері малолітнього сина [PERSON], позивач згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району отримує виплати на 1 дитину одиноким матерям. Будь яких інших доходів, ні позивач - [PERSON] не її спільний з відповідачем син [PERSON] згідно відомостей наданих Державною податковою інспекцією у Комунарському районі м. Запоріжжя у 2015 році - не мали. В свою чергу, 19.08.2011 року відповідач зареєстрував шлюб з [PERSON], про що Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис №604, яка змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». 11.09.2006 року у відповідача народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER]. [PERSON] є матір'ю відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], та з 06.08.1998 року їй призначена пенсія за віком і вона є дитиною війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER]. Як вбачається з трудової книжки [NUMBER] на ім'я [PERSON] з 08.01.2015 року останній був прийнятий на посаду головного інженера ТОВ «НВП «Променергоремонт» та з 05.05.2015 року за власним бажанням його було звільнено. На даний час перебуває на обліку як безробітний у Південному РЦЗ (м. Запоріжжя), отримує щомісячні виплати у розмірі 544 гривні. Відповідно до вимог ч.1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Крім того, згідно зі ст.198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум"» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV, абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами, до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Відповідно до роз'яснень даних в п.п. 17,20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, суд при визначенні розміру аліментів, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Суд критично ставиться до посилань відповідача щодо витрат на придбання ліків у зв'язку з його захворюванням та до наданих квитанцій, оскільки суду не надано доказів, що придбані ліки саме для лікування відповідача та за рекомендаціями лікаря. Посилання відповідача на неможливість працевлаштуватися із-за хвороби (бронхіальної астми) суд вважає хибними, оскільки жодного доказу на відмову в працевлаштуванні у зв'язку з хворобою суду не надано, між тим відповідач проживає в регіоні, в якому дане захворювання є поширеним. Позивач є працездатною особою, його перебування на обліку в центрі зайнятості суд вважає намаганням ухилитися від сплати аліментів на утримання дитини - інваліда. Крім того відповідач має присадибне господарство, з якого отримує кошти за продаж продукції. Враховуючи встановлені обставини, з огляду на ст. 198, 199 СК України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача щомісячно аліментів на повнолітню дитину яка продовжує навчання у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходів), починаючи з дня пред'явлення позову і до закінчення навчання, але не більше як до досягнення нею 23-х років та часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача щомісячно аліментів на повнолітнього непрацездатного сина у розмірі 1/20 частини з усіх видів заробітку (доходів), починаючи з 02.03.2016 року, на весь час непрацездатності дитини. Позивач допомагає сину матеріально в силу своїх можливостей, але не в змозі самостійно утримувати свого повнолітнього непрацездатного сина, який крім іншого продовжує навчання, а відповідач по справі фізично здорова, працездатна людина, а отже має змогу надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який навчається, є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги та забезпечити йому не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, які б його син мав при сумісному проживанні з обома батьками. Відповідно до ч. 3 ст. 198 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно із ч. 1 ст. 88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2015 року між адвокатом Лайтаренко О.В. і [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги № 06/2015. Адвокат Лайтаренко О.В. надавав позивачу по справі правову допомогу, про що свідчать наявні в матеріалах справи розрахунок до вказаного договору про надання правової допомоги, склавши відповідну позовну заяву для звернення до суду. Понесені витрати позивача на правову допомогу підтверджуються квитанцією про оплату [PERSON] наданих послуг, що містяться в матеріалах справи. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору у розмірі 551,20 грн. при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача. Суд вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial