Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

30.12.2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] в обґрунтування якого зазначив, що він є власником двох земельних ділянок площею 4,3462 та 0,4192 гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Новобузької міської ради Миколаївської області, наголосивши, що правовстановлюючі документи на вказані земельні ділянки (державні акти) у зв'язку з їх втратою, були виготовлені повторно у жовтні 2012 року повторно. У 2005 році між ним та відповідачем була досягнута усна угода, згідно з якою він передав відповідачеві в користування за гроші терміном на 5 років належну йому земельну ділянку, яка на той час складалася з однієї частини та становила 4,77 га. На виконання такої домовленості відповідач передав йому 5200 грн. орендної плати за користування землею за наступні 5 років, а він склав 27.10.2005 року на ім'я відповідача довіреність за якою уповноважив останнього користуватися та розпоряджатися землею від його іменні на свій розсуд. При цьому він передав також відповідачу оригінал державного акту, серії МК 020711 від 27.05.2003 року, що посвідчував його право власності на земельну ділянку. За спливом п'яти років він попередив відповідача про закінчення обумовленого між ними строку користування землею та його бажання обробляти землю самостійно. А тому, після збирання відповідачем врожаю у 2011 році, він став використовувати в подальшому належну йому землю самостійно. Лише в березні 2013 року йому стало відомо про наявність укладених з відповідачем 02 квітня 2007 року двох договорів оренди землі площею 4,3462 та 0,4192 гектарів терміном на 15 років, про які йому повідомлено слідчим Новобузького РВ УМВС при зверненні до правоохоронних органів відповідача з заявою, що нібито ним ([PERSON]) порушуються умови вищевказаних договорів оренди землі. Вважає, що вказані угоди є недійсним з тих підстав, що поставлений в договорі підпис від імені орендодавця виконаний не ним, а іншою особою. Окрім того, в спірному договорі відсутня низка істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема, в ньому не міститься положень щодо орендної плати із зазначенням її розміру, індексації, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату та умов збереження стану об'єкта оренди. Тому посилаючись на вказані обставини, просив визнати вищезазначені договори оренди земельних ділянок недійсними та зобов'язати відповідача повернути йому вказані земельні ділянки. При судовому розгляді справи позивач [PERSON], посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Пояснив, що претензій до відповідача щодо сплати орендної плати до 2011 року він немає, оскільки у 2012 році він став обробляти належні йому земельні ділянки самостійно. Дійсно на його ім'я в кінці 2013 року надійшли від [PERSON] кошти у розмірі 3000 грн., однак гадаючи що ці кошти направлені йому помилково, відмовився їх отримувати. Відповідач [PERSON] при судовому розгляді пред'явлений до нього позов не визнав та пояснив, що договори оренди земельних ділянок між ним та [PERSON] були укладені та підписані сторонами за взаємною згодою. Доводи позивача, що він не підписував особисто спірних договорів та актів приймання-передачі земельних ділянок вважає голослівними, оскільки належних доказів на підтвердження таких доводів останній суду не надав. Зазначив, що у спірних угодах передбачено всі істотні умови для даного виду правочину. Дійсно у договорі оренди землі не зазначено розмір орендної плати, яка в тексті цього договору не вказана суто технічно, однак орендодавець [PERSON], на підставі зазначеного договору одержував орендну плату, претензій ні до її розміру, ні до відсутності якихось умов у вказаному договорі, останній не виражав, за цих умов просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, опитавши свідків, дослідивши матеріали справи, а також матеріали кримінального провадження № 12013160270000936 внесеного до ЄРДР 07.03.2013 року, суд приходе такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК № 028711, виданого 27.05.2003 року, належала земельна ділянка площею 4,77 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. 02 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені два договори оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 15 років. Зокрема договір оренди землі площею 4,35 га для використання її як рілля, що зареєстрований Новобузьким округом реєстрації Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 29 травня 2007 року за р./№ 040702002494 та договір оренди площею 0,42 га для використання її під пасовища, що також зареєстрований відповідним реєстраційним органом 29 травня 2007 року за р./№ 040702002495. 02 квітня 2007 року вищезазначені сторони за договорами підписали відповідні акти приймання-передачі земельних ділянок в оренду. При цьому, відповідачем сплачено позивачу на перед орендну плату у розмірі 5200 грн., що сторонами при судовому розгляді справи не оспорювалося. Крім цього, 27 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] від імені [PERSON] посвідчена довіреність, за якою останній уповноважив [PERSON], [PERSON] та [PERSON] користуватися і розпоряджатися вищезазначеною земельною ділянкою, а саме: обробляти її, отримувати орендну плату, укладати цивільно-правові угоди про її відчуження, тощо. На виконання умов цієї довіреності [PERSON] передав [PERSON] оригінал державного акту, що посвідчує його право власності на вказані земельні ділянки. Доводи позивача, що вказана довіреність укладена була лише на 5 років і за спливом цього строку припинила свою дію, є невірними, оскільки у вказаній довіреності взагалі не вказано строку її дії, тому, в силу вимог ч. 1 ст. 247 ЦК України, якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Згідно положень ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; 4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність; 5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність; 6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. 7) смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. В той же час, при судовому розгляді справи не встановлено жодних з перелічених обставин, що дають підстави вважати про припинення строку дії згаданої вище довіреності. Відтак, довіреність від 27.10.2005 року на день розгляду справи продовжує свою чинність. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. В силу ч.1 ст.14 указаного Закону договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст.203 ЦК України. Зокрема, в силу вимог ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім цього, згідно ст.16 Закону України „Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. В судовому засіданні встановлено, що 17.09.2013 року [PERSON] звертався до Новобузького РВ УМВС України з заявою про вчинення невідомою особою злочину, яка в період з 10.09.2013 року по 17.09.2013 рік з належної йому земельної ділянки скосила соняшник. За вказаним фактом було розпочате кримінальне провадження, яке внесене 07.03.2013 року до ЄРДР за № 12013160270000936 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. В ході досудового розслідування, слідчий, встановивши, що польові роботи з покосу соняшника на земельній ділянці [PERSON] були виконані [PERSON], який користується цією землею на умовах укладених з [PERSON] спірних договорів оренди землі, виніс постанову від 11.11.2013 року про призначення почеркознавчої експертизи. Як вбачається з висновків, проведеної в рамках вказаного кримінального провадження, почеркознавчої експертизи від 29.11.2013 року за № 1520, підписи від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» у договорі оренди земельної ділянки площею 0,43 га від 02.04.2007 року та в акті приймання-передачі вказаної земельної ділянки виконані, ймовірно, [PERSON] Відповісти на питання чи підписував [PERSON] договір оренди землі площею 4,35 га від 02.04.2007 року експерт не зміг у зв'язку з малоінформативністю виявлених ознак спів падіння та розбіжностей, при цьому зазначив, що акт приймання-передачі вказаної земельної ділянки, ймовірно, був підписаний самим [PERSON] А тому, за відсутністю ознак кримінального правопорушення в діях [PERSON], між яким і [PERSON] склалися договірні правовідносини з оренди землі, слідчий в підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, виніс постанову від 14 грудня 2013 року про закриття вищевказаного кримінальне провадження. Зазначена постанова слідчого ніким не оскаржувалася. За таких обставин, в судовому засіданні не доведено, що позивач, як власник вищезгаданих земельних ділянок не давав свою згоду на укладення спірних договорів оренди землі з [PERSON] та не підписував зазначених угод. Вважаючи, що домовленість щодо використання [PERSON] вищевказаних земельних ділянок у 2010 році припинилася, [PERSON] звернувся у 2011 році до [PERSON] з заявою про повернення йому належних земельних ділянок та державного акту про право власності на ці земельні ділянки, серії МК № 028711 від 27.05.2003 року, після збирання урожаю у 2011 році. Отримавши відмову від відповідача про повернення земельних ділянок та правовстановлюючого документу на них, позивач визнавши вказаний документ загубленим, 15 жовтня 2012 року отримав нові державні акти. Зокрема, державний акт про право власності на земельну ділянку площею 4,3462 га, серії ЯК № 979085 та державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,4192 га, серії ЯК № 979086. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч.1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України, ч.2 ст.125 ЗК України і ст.18 указаного Закону України є укладеним (вчиненим) із моменту його державної реєстрації. Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на час укладення спірних правочинів) визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Позивач та його представник наголошуючи на відсутність у спірних договорах низки істотних умов передбачених ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», зокрема через відсутність положень щодо орендної плати із зазначенням її розміру, індексації, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату та умов збереження стану об'єкта оренди, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" наполягав на визнанні спірних правочинів недійсними. Однак, обчислення та виплата орендної плати, як це обумовлено пунктами 9 та 11 спірних договорів, сплачується орендарем у грошовій формі за жовтень-грудень поточного року. При цьому, суд погоджується з тим, що у спірних договорах все ж відсутній розмір орендної плати та відповідальність за її не сплату, а також умови збереження стану об'єкта оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, на думку суду відсутність в договорі оренди такої умови не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним у розумінні зазначеної норми матеріального права та правил статті 215 ЦК України. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинний встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (Постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 р. №6-78 цс 13). В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Разом з тим, як вбачається зі змісту позову та досліджених доказів, позивач [PERSON] не зазначив, чим відсутність зазначених умов у спірних договорах порушило його законні права, зважаючи на те, що як встановлено в судовому засіданні, останній взагалі не мав претензій до відповідача щодо розміру виплати йому орендної плати за 2007-2011 роки, у 2012 році позивач вже обробляв земельну ділянку, що перебувала у користуванні відповідача, самостійно, а за 2013 рік взагалі відмовився від отримання орендної плати, яка на його ім'я надійшла поштою від орендаря [PERSON] Як свідчать матеріали справи, відповідач виконує взяті на себе зобов'язання за договором і даних про те, що він намагався якимось чином зашкодити правам позивача, матеріали справи не містять. При цьому, продовжує чинність нотаріально посвідченої довіреності від 27 жовтня 2005 року згідно з якою [PERSON] уповноважив в тому числі і відповідача [PERSON] на використання і розпоряджатися вищезазначеною земельною ділянкою на власний розсуд, яка [PERSON] наразі не скасована. Таким чином, позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження, передбачених ст.215 ЦК України та ст.15 Закону України "Про оренду землі", підстав для визнання спірних договорів оренди земельних ділянок недійсним, тому суд відмовляє останній у задоволенні заявлених нею відповідних вимог. З вказаних підстав, позовні вимоги щодо повернення земельних ділянок, які є похідними від вимог про визнання договорів оренди землі не дійсними, задоволенню теж не підлягають. В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем на оплату судового збору у загальному розмірі 243 грн. 60 коп. слід віднести на його рахунок. При цьому, з позивача належить стягнути на користь держави судовий збір, який він не доплатив за пред'явлення однієї вимоги немайнового характеру (за визнання одного з двох правочинів не дійсними) у розмірі 215,20 грн. (243,60-14,20) та не сплатив взагалі за подання двох вимог майнового характеру про застосування наслідків недійсності вказаних правочинів (повернення двох земельних ділянок) судовий збір у розмірі 458 грн. 80 коп. (229,4х2), а всього 674 грн. (редакція Закону України «Про судовий збір» від 19.09.2013 року зі ставками судового збору чинними у 2013 році).

Outcome: approved