Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. В обґрунтування доводів позовних вимог позивач зазначила, що 19 травня 2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, який 17 жовтня 2017 року рішенням Рівненського районного суду від 17 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. В 2003 році її батьками їй було подаровано двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 31,2 кв.м., загальною площею 44,8 кв.м. Договір дарування посвідчений 22 вересня 2003 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, Сивоглас С.С., за реєстром № 4857. З їх одруження вони з чоловіком проживали в цій квартирі, власником якої був її батько, а в 2003 році батьки подарували квартиру вона стала власником квартири . Діти підросли і їм потрібно було облаштувати окрему кімнату і вони вирішили купити трьохкімнатну квартиру. Почали шукати підходящі варіанти і по площі і по ціні. Вона оглядала квартири по оголошеннях і знайшла квартиру трьохкімнатну в [ADDRESS] . Одночасно вона шукала покупців, щоб продати свою, подаровану їй квартиру, в якій вони проживали. Вона знайшла продавців на свою квартиру і знайшла квартиру, яка за ціною та площею підходила для її сім`ї. В один день, а саме 29 травня 2009 року , у одного нотаріуса нею було продано свою особисту двохкімнатну квартиру і куплено на її ім`я трьохкімнатну квартиру по [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , за яким вона продала свою квартиру, посвідчено 29 травня 2009 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., за реєстром №630. Квартиру продано за 28 265( двадцять вісім тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень. Договір купівлі-продажу квартири, за яким вона купила квартиру, в [ADDRESS] , посвідчено 29 травня 2009 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., за реєстром № 632. Квартиру куплено 14 889 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят дев`ять) гривень. Двохкімнатна квартира, яку вона продала, розташована в цегляному будинку, на другому поверсі. Квартира була з проведеним хорошим ремонтом . Трьохкімнатна квартира, яку вона купила, розташована в панельному будинку, на шостому поверсі, без будь-якого ремонту . Тому ціна двохкімнатної квартири, яку вона продала значно перевищувала ціну трьохкімнатної квартири, яку вона купила . За кошти від продажу її квартири було куплено трьохкімнатну квартиру в панельному будинку, а решту коштів було витрачені проведення ремонту в трьохкімнатній квартирі, яку вона купила . З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати квартиру [ADDRESS] її особистою приватною власністю. Ухвалою судді від 19 серпня 2019 року відкрито провадження у справі постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву вх. №53438/19 від 17.10.2019 року про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. Згідно частини четвертої\~статті 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачем та задоволення позову у зв"язку з цим, суд враховує таке. З оглянутого в судовому засіданні договору дарування, посвідченого 22 вересня 2003 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, Сивоглас С.С., за реєстром № 4857 позивачці [PERSON] було подаровано двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 31,2 кв.м., загальною площею 44,8 кв.м. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 29 травня 2009 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., за реєстром № 630 позивачка [PERSON] відчужила двохкімнатну квартиру в [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 29 травня 2009 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., за реєстром № 632 позивачка [PERSON] придбала квартиру, в [ADDRESS] . Після набуття позивачем у власність вищевказаного нерухомого майна шлюб між сторонами було припинено, відповідно до рішенням Рівненського районного суду від 17 жовтня 2017 року. Суд бере до уваги посилання позивача, викладені у позовній заяві, що відповідач не є співвласником нерухомого майна за вказаною вище адресою, так як трьохкімнатна квартира в [ADDRESS] придбана особисто позивачем за її особисті кошти, отримані за продаж її подарованої батьками квартири за адресою: [ADDRESS] і не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Ці обставини і стали причиною звернення [PERSON] з позовом про визнання квартири особистою приватною власністю. За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Змістом\~ст. 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3,\~ст. 368 ЦК України\~зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Положеннями\~статті 57 СК України\~передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що квартира в [ADDRESS] , придбана [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, за виручені від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої приватної власності відповідно до договору дарування від 22 вересня 2012 року. Відповідач [PERSON] вказані обставини визнає, що виклав в заяві вх. №53438/19 від 17.10.2019 року. Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира позивачем була придбана за її особисті кошти, а також визнання цих обставин та позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved