Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

16.12.2016 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т.П., у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області (за межами населеного пункту), площею 2,0 га, кадастровий номер [NUMBER] від другого серпня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 2217 та судові витрати покласти на відповідачів. Позовну заяву позивач обґрунтовував наступним. Позивачу на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого міськрайонним управлінням Держкомзему у м. Люботин і Харківському районі Харківської області 04.11.2011 року та зареєстрованому в Книзі записів реєстрації державних актів про право власності на землю за № [NUMBER], належала земельна ділянка на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області (за межами населеного пункту), площею 2,0 га, кадастровий номер [NUMBER]. 08 вересня 2008 року позивач на вимогу [PERSON] та [PERSON] оформив довіреність у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацької Л.М., яка була видана на підставі усного договору доручення, відповідно до якого уповноважені особи мали приватизувати на ім'я позивача земельну ділянку. Укладання договору доручення та видача довіреності було також обумовлено тим, що позивач отримував від [PERSON] та [PERSON] гарантію, що після оформлення на нього довіреності, вони не привласнять цю земельну ділянку, а здійснять продаж найближчим часом, оскільки вже є покупець, продаж буде здійснено за ціною, вище ринкової. Проте, з часу оформлення довіреності [PERSON] та [PERSON] стали уникати зустрічей та телефонних розмов із позивачем. Згодом договір доручення, на підставі якого було видано довіреність було розірвано. В той же час як він дізнався нещодавно [PERSON] у приватного нотаріуса ХМНО Зубарєва І.Ю. уповноважив від його імені [PERSON] здійснити продаж земельної ділянки на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області (за межами населеного пункту), площею 2,0 га. На підставі Постанови Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» від 06.09.2012 № 5215-VI вищевказана земельна ділянка позивача увійшла до територій, яка включена до меж міста Харкова. Аналізуючи прийняті рішення міської ради з цього питання 25.12.2015 року позивач випадково дізнався із офіційного сайту Харківської міської ради, що рішенням сесії Харківської міської ради від 23.12.2015 № 32/15 змінено та впорядковано адреси земельних ділянок, що увійшли до меж міста Харкова та які належать громадянам на праві власності. Так, із офіційного сайту вбачалось, що п. 76 рішення сесії Харківської міської ради від 23.12.2015 № 32/15 власнику земельної ділянки, [PERSON], змінено адресу земельної ділянки державний акт № [NUMBER] від 04.11.2011 (запис в Поземельній книзі за № 6325185000030080118301 від 15.08.2012) для ведення особистого селянського господарства. Стара адреса земельної ділянки - на території Циркунівської сільської ради (за межами населеного пункту), нова адреса - [ADDRESS]. У подальшому позивачем було з'ясовано, що 02.08.2012 року [PERSON], діючи на підставі вказаної довіреності, уклав від імені позивача договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 2217, згідно з яким продав земельну ділянку своїй матері - [PERSON], що мешкає в [ADDRESS]. Факт мешкання [PERSON] та [PERSON] однією родиною підтверджується їх спільним місцем реєстрації та мешкання. Згідно п. 3 зазначеного договору продаж здійснено за 100 000 грн., всю вказану суму [PERSON] отримав для позивача від [PERSON] До теперішнього часу [PERSON] про факт продажу земельної ділянки позивача не повідомляв, позивач будь-яких коштів за зазначеним договором купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] не отримав, разом з тим, [PERSON] продав земельну ділянку за ціною, яка є нижчою, ніж її ринкова вартість, і договір купівлі - продажу від 02.08.2012 уклав унаслідок зловмисної домовленості з [PERSON] та у своїх інтересах. Посилаючись на ст.ст.237,238,232 ЦК України вказав, що якщо представник діяв у власних інтересах або вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, правочини мають визнаватися судом недійсними. Крім того вказав, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 16.11.2016р. (а.с.5), підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених у позові, та, посилаючись на ст.237 ЦК України зазначив, що будь-яка довіреність, яка видається довірителем повіреному на вчинення правочину та нотаріально посвідчується, ґрунтується на договорі, а саме на договорі доручення, укладеному сторонами в порядку ст.1000 Кодексу. Оскільки законом не передбачено форму, в якій повинен укладатися договір доручення, то якщо його сторонами є фізичні особи, може бути укладено в усній формі (ч.3 ст.206 ЦК України). Підстави виникнення повноважень представника в цьому випадку є договір доручення, а на підтвердження повноважень може видаватись довіреність (ст.1003 ЦК України). З посиланням на ч.3 ст.244, ст.249 ЦК України вказав, що Цивільний кодекс України пов'язує чинність прав та обов'язків щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником для особи, яка видала довіреність з повідомленням представника або третіх осіб про припинення довіреності. Вказав, що відповідно до Постанови Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року по справі 6-101цс15 позовна давність про визнання правочинів нездійсненим вчиненим представником обраховується згідно з ч.1 статті 261 ЦК України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У вказаній справі позов було пред'явлено у зв'язку з вчиненням представником за відкликаною довіреністю правочину про що позивач не знав. Довіреність у порядку передоручення та договір купівлі-продажу були укладені після розірвання договору доручення та вочевидь всупереч волі та інтересам позивача. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] знав про припинення дії договору доручення та про волю позивача на припинення відносин представництва, а [PERSON], яка проживає спільно з [PERSON] та є його матір'ю могла за усіма обставинами знати. Крім того з подальшої поведінки відповідачів вбачається, що спірний договір укладався всупереч інтересів позивача. Так [PERSON] про вчинення правочину позивача не повідомив, звіт та нібито отримані грошові кошти позивачу не передав. Представник [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі довіреності від 14.04.2016 (а.с.34), у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на наступне. Підставою для звернення до суду позивача з позовом є твердження [PERSON] про зловмисну домовленість повірених осіб, які всупереч його (Позивача) дійсної волі здійснили розпорядження земельною ділянкою. Зазначені твердження Позивача, на її думку, є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними доказами у справі, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Виходячи з положень чинного законодавства для застосування до спірних правовідносин положень ст. 232 ЦК України обов'язкова наявність наступних елементів: оспорюваний правочин має бути укладений представником довірителя; наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною; умисел в діях особи, яка підписувала правочин. Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (а саме свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Іншими словами, для визнання правочину недійсним необхідна наявність зловмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення внаслідок цього несприятливих наслідків для довірителя. За відсутності хоча б одного вищенаведеного елементу виключається можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 232 ЦК України та, як наслідок, визнання недійсним договору та стягнення збитків. Зазначила, що доводи позивача про наявність зловмисної домовленості, не підтверджені жодними доказами, є припущеннями. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016, а також постанові Вищого господарського суду України у справі № 910/11874/16 від 16 березня 2017 року. Оскільки в силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Вказала, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б свідчили про наявність зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON] при укладенні спірного договору купівлі-продажу. Таким чином, з огляду на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.08.2012: укладено [PERSON] в інтересах довірителя на підставі належним чином посвідченої довіреності, яка виражає дійсну волю [PERSON] на реалізацію земельної ділянки; правочин здійснено [PERSON] в межах наданого довіреністю обсягу повноважень - «з правом продажу за ціною та на умовах на розсуд повірених осіб»; укладено згідно Звіту про експертну грошову оцінку, виготовленого ФОП [PERSON] 30.11.2011, яким визначено, що грошова оцінка земельної ділянки становить 100 000 грн. Крім того, відповідно до положень договору продаж за вказану суму є дійсним наміром сторін та не приховує інший порядок розрахунків; за умови скасування всіх усних домовленостей на підставі договору про скасування усного договору доручення від 04.11.2011, - в діях [PERSON] відсутній умисел на вчинення правочину внаслідок злочинної домовленості, тобто свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, а отже, відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Крім того, вказала, що довіреність, видана [PERSON] на ім'я [PERSON] та [PERSON] 08.09.2008, посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. за реєстровим № 2608, терміном на 5 (п'ять) років, так і не була скасована до часу її припинення, тобто до 08.09.2013. Посилання Позивача та [PERSON] на те, що останніми було укладено договір про розірвання усного договору доручення від 04.11.2011 ще не свідчить про припинення відносин представництва. Статтею 248 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для припинення відносин представництва за довіреністю, однією з яких є скасування довіреності особою, яка її видала. З огляду на положення ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено окрему процедуру скасування довіреностей. Так, відповідно до п.п. 6.2 п. 6, п. 7 глави 4 розділу II Порядку у разі необхідності скасування довіреності особа звертається до нотаріуса із заявою про її скасування. Нотаріус при одержанні заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса та відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Посвідчені нотаріусами довіреності, а також передоручення за ними, припинення їх дії підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей за № 32947749 від 06.01.2017 довіреність, видана Позивачем 08.09.2008 не була скасована до часу її припинення. У свою чергу положення договору про розірвання усного договору доручення від 04.11.2011, укладеного між [PERSON] та [PERSON], щодо скасування довіреності та втрати нею чинності з моменту підписання договору про розірвання суперечить положенням чинного законодавства та є нікчемним. У зв'язку з цим виникає суперечність між фактичними обставинами справи та доводами, викладеними [PERSON] та [PERSON] Так, сторони зазначають, що договір, відповідно до якого договір доручення є розірваним, а довіреність від 08.09.2008 - скасована, датовано 04.11.2011. Незважаючи на це 11.11.2011 [PERSON] було здійснено передоручення повноважень на представництво [PERSON] на [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. від 02.06.2016. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки довіреність, видана на ім'я [PERSON] в порядку передоручення, була чинною, а тому [PERSON] діяв в межах наданих йому повноважень. Крім того вказала, що у відзиві на позовну заяву від 05.05.2017 [PERSON] зазначив, що він не повідомляв [PERSON] про передоручення повноважень [PERSON] Посилаючись на ст.ст.240,1005 ЦК України зазначила, що твердження [PERSON] про те, що про здійснення передоручення [PERSON] повідомить [PERSON] є такими, що суперечать положенням чинного законодавства України. Зі змісту позовної заяви випливає, що [PERSON] лише нещодавно стало відомо про передання повноважень щодо продажу земельної ділянки представником [PERSON] відповідачу [PERSON] З огляду на те, що [PERSON] не повідомив довірителя про передання своїх повноважень заміснику, саме на [PERSON] покладається відповідальність за всі дії [PERSON] як за свої власні. З урахуванням викладеного, [PERSON] є неналежним відповідачем у зазначеній справі, а тому позовні вимоги, пред'явлені до нього, не підлягають задоволенню. Також вказала, що з огляду на те, що у довіреності підписаній [PERSON] 08.09.2008 містяться положення щодо продажу земельної ділянки за ціною та на умовах на розсуд повірених осіб, твердження, викладені [PERSON] в позовній заяві, спрямовані на введення суду в оману та спростовуються наявними у справі доказами. Крім того, подала заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, оскільки позивач знав про порушення своїх прав з моменту посвідчення довіреності і до фактичного припинення її дії, тобто з 08.09.2008 і до 08.09.2013, та міг в будь-який час скасувати довіреність, проте довіреність не була скасована до часу її припинення, тобто до 08.09.2013 року. Також зазначила, що позивач не може стверджувати, що йому невідомий термін, на який було видано довіреність у зв»язку з тим, що він особисто підписував вищевказаний документ. Посилаючись на ст.257, п.5 ст.261 ЦК України вказала, що початком перебігу строку позовної давності є останній день строку дії довіреності, тобто 08.09.2013. Вказаний позов було подано 16.12.2016, тобто після спливу строку позовної давності. У позовній заяві не наведено жодних підстав, відповідно до яких термін міг би зупинятися або перериватися. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, проте в судове засідання не з»явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та за відсутності його представника та відмовити у задоволенні позовних вимог у справі у повному обсязі (а.с.135). Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Погрібна Т.П. в судове засідання не з'явилась, проте надала суду заяву, у якій просила відмовити позивачу у всіх позовних вимогах у зв»язку з закінченням позовної давності за вказаними вимогами та справу розглянути за її відсутності (а.с.25). На обґрунтування заперечень, зокрема, вказала, що позивач стверджує, що його права почали порушуватися з моменту посвідчення довіреності і до його фактичного припинення, тобто з 08.09.2008 року по 08.09.2013 року. Таким чином можна вважати, що термін позовної давності розпочався з моменту порушення прав поручителя щодо отримання інформації від повіреної особи про хід виконання довіреності. Відповідно до ст.249 ЦК України довіреність може бути скасована особою, яка її видала у будь-який момент. Таким чином позивач міг у будь-який момент скасувати довіреність, але відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей за №32947749 від 06.01.2017 року, довіреність, видана позивачем 08.09.2008 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. за реєстровим №2608, терміном на 5 років, не була скасована до часу її припинення, тобто до 08.09.2013 року. Отже, термін початку строку позовної давності є 08.09.2013. Вказаний позов датований 16.12.2016, тобто на три місяці пізніше закінчення терміну позовної давності. У позовній заяві не наведено жодних підстав, відповідно до яких термін міг би зупинятися або перериватися (а.с.25). Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 17.03.2017 до участі у справі в якості третіх осіб залучені [PERSON] та [PERSON] (а.с.61). Третя особа: [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, проте в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву, у якій просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами та винести законне та обґрунтоване рішення. При вирішенні судового спору покладається на розсуд суду, оскільки жодних дій щодо продажу [PERSON] належної [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] не вчиняв (а.с.89). Третя особа: [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, подав до суду Відзив на позовну заяву (а.с.92-93), у якому по суті заявлених вимог пояснив, що на підставі усного договору доручення [PERSON] уповноважив його здійснити дії щодо приватизації на його ім»я земельної ділянки площею до 2,000 га на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області з правом отримання технічної документації та Державного акту на право власності на земельну ділянку, а також якщо вона буде приватизована вчиняти інші дії стосовно користування та розпорядження за ціною яка мала бути погоджена з ним зазначеною вище земельною ділянкою права на яку можуть виникнути у майбутньому. Ціна земельної ділянки та умови продажу мали бути не нижчі ринкових та мали бути попередньо погоджені окремо, оскільки на момент видачі довіреності земельної ділянки ще не було та її конкретне місцезнаходження було не відоме. На виконання усного договору 08.09.2008 [PERSON] оформив довіреність у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полтрацької Л.М., відповідно до якої уповноважив його та [PERSON] приватизувати на його ім»я зазначену земельну ділянку. Оскільки вказану довіреність було видано з правом передоручення повноважень іншим особам він уповноважив 11.11.2011 року [PERSON] у приватного нотаріуса ХМНО Зубарєва І.Ю. здійснити продаж земельної ділянки на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області (за межами населеного пункту), площею 2,0 га від імені [PERSON] та повідомив усі умови усного договору доручення, у тому числі щодо попереднього погодження ціни умов продажу та відповідність ціни ринковим умовам. Про передоручення він [PERSON] не повідомляв, оскільки усі питання з ним зобов»язувався вирішити [PERSON] 04.11.2011 року між ним та [PERSON] було розірвано усний договір доручення, про що між ними було складено відповідний письмовий договір, з яким він ознайомив [PERSON] Проте, [PERSON] запевнив його, що оскільки даний договір не реєструється нотаріально, то він не має юридичної сили, а усі непорозуміння з цього приводу він вирішить з [PERSON] самостійно, а також самостійно передасть йому кошти за продаж земельної ділянки. Зі свого боку він показав [PERSON] місце розташування земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER]) площею 2,000 га на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, її межі та передав її [PERSON] для подальшого продажу. З [PERSON] познайомився як з особою, яка виявила бажання придбати земельну ділянку, а згодом вже запропонував свою допомогу щодо пошуку покупців. Нещодавно він дізнався, що [PERSON] переоформив земельну ділянку на свою матір, будь-які грошові кошти [PERSON]за земельну ділянку не виплатив та навіть не повідомив про те, що земельна ділянка була переоформлена на його матір. Фактично [PERSON], ввівши його в оману, переоформив на свого родича права на земельну ділянку. Виходячи з вищевикладеного, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що довіреністю від 08 вересня 2008 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., [PERSON] на підставі укладеного з повіреними усного договору доручення уповноважив [PERSON] або [PERSON], які діятимуть незалежно один від одного, бути його представниками в усіх установах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування і перед третіми особами, в тому числі в органах місцевої влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органах та органах юстиції, зокрема нотаріату, по всім питанням, пов»язаним з: приватизацією земельної ділянки на його ім»я площею до 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області із земель запасу, з правом отримання технічної документації та Державного акту на право власності на земельну ділянку; - користуванням та розпорядженням з правом продажу, за ціну та на умовах на їх розсуд, обміну, здачі в оренду (найом), в іпотеку, зазначеною вище земельною ділянкою площею до 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, яка може бути відчужена відповідно до діючого законодавства України. Довіреність видана з правом передоручення повноважень іншим особам строком на 5 років та дійсна до 08.09.2013 року (а.с.94). 04.11.2011 року позивач [PERSON] з [PERSON] уклали договір про розірвання усного договору доручення відповідно до якого усний договір доручення з [PERSON] втрачає чинність з 04.11.2011 року, а довіреність видана на підставі усного договору доручення реєстровий №2608 від 08 вересня 2008 року посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. з моменту підписання цього договору втрачає чинність та є скасованою (а.с.32). Відповідно до повідомлення [PERSON] від 04.11.2011 року останній повідомив, що договір доручення є розірваним з 04.11.2011 року, а довіреність, видана на підставі усного договору доручення реєстровий №2608 від 08 вересня 2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М. з моменту підписання цього договору втрачає чинність та є скасованою (а.с.31). З Відзиву на позовну заяву, поданого до суду [PERSON], останній зазначає, що 04.11.2011 року між ним та [PERSON] було розірвано усний договір доручення, про що між ними було складено відповідний письмовий договір, з яким він ознайомив [PERSON] Проте, [PERSON] запевнив його, що оскільки даний договір не реєструється нотаріально, то він не має юридичної сили, а усі непорозуміння з цього приводу він вирішить з [PERSON] самостійно, а також самостійно передасть йому кошти за продаж земельної ділянки (а.с.92-93). 11.11.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. посвідчено довіреність в порядку передоручення на представництво інтересів [PERSON], за його довіреністю, посвідченою Полторацькою Л.М., приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області 08.09.2008 року, реєстр №2608, в органах державної влади на ім»я [PERSON] (а.с.96). 02.08.2012 року [PERSON], діючи на підставі вказаної вище довіреності, уклав від імені позивача [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 2217, згідно з яким продав земельну ділянку [PERSON], що зареєстрована [ADDRESS] (а.с.103). Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Тому, якщо представник діяв у власних інтересах або вступив у зловмисну домовленість з другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, нехтуючи інтересами особи, яку він представляв, правочини мають визнаватися судом недійсними. Довіреність у порядку передоручення та договір купівлі - продажу були укладені після розірвання договору доручення та вочевидь всупереч волі та інтересам позивача. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] знав про припинення дії договору доручення та про волю позивача на припинення відносин представництва, а [PERSON] яка проживає спільно з [PERSON] могла знати про такі обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: після виконання доручення надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Як зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08.07.2015 по справі №6-11597св15, згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. За змістом зазначеної норми саме на повіреного покладено обов'язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням. Вирішуючи спір, на зазначені положення закону суди уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що [PERSON] не передав йому отримані за попереднім договором кошти, оскільки обов'язок по доведенню передачі одержаного лежить на повіреному (а.с.149-152). З огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала особа свої обов'язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно. Такі твердження також підтверджуються правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-62цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. [PERSON] доказів повідомлення позивача про укладення спірного договору купівлі-продажу, надання позивачу звіту та отриманих грошових коштів повірені суду не надали. Позивач виявив свою волю на припинення відносин представництва шляхом укладення договору від 04.11.2011 року про розірвання усного договору доручення. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що спірний договір від 02 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 2217 укладено всупереч інтересів позивача, про що було відомого [PERSON] Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Зі змісту статті 237 Цивільного кодексу України довіреність як документ, не є підставою для виникнення відносин представництва та відповідно для виникнення в повіреного права вчиняти правочини від імені довірителя, такі повноваження виникають на підставі договору доручення. Відповідно до ч. 3 ст. 206 ЦК України оскільки законом не передбачено форму, в якій повинен укладатися договір доручення, його може бути укладено в усній формі Підставою виникнення повноважень представника по цій справі є усний договір доручення, а на підтвердження повноважень повіреного відповідно до ст.1003 ЦК України може видаватись довіреність. Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином право представника на укладення договору від імені довірителя виникає на підставі договору, а не довіреності яка є письмовим документом, виданим на підставі договору для підтвердження повноважень перед третіми особами. Зі змісту Довіреності від 08.09.2008 року реєстр. №2608 на представництво інтересів [PERSON] вбачається, що вона видана на підставі усного договору доручення. Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1008 ЦК України передбачено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України розірвання договору за згодою сторін є підставою для припинення зобов'язань, що виникли у зв'язку з його укладанням. Довіреність, яка видається довірителем повіреному на підставі договору доручення для представництва перед третіми особами, по відношенню до договору доручення є похідним, додатковим документом. Чинність такої довіреності прямо залежить від чинності договору доручення, в рамках якого вона видана. Припинення дії договору неминуче призводить до припинення довіреності. Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Згідно з ч.2 ст. 248 ЦК України з припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Відповідно до ст.249 ЦК України закон пов'язує чинність прав та обов'язків щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником для особи, яка видала довіреність з повідомленням представника або третіх осіб про припинення довіреності. Зі змісту договору від 04.11.2011 року про розірванні усного договору доручення та повідомлення від 04.11.2011 року про розірвання усного договору, письмових пояснень [PERSON], вбачається, що повірений позивача знав про припинення представництва, втрату чинності та скасування довіреності. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] вбачається, що [PERSON] повідомив про припинення відносин представництва (розірвання договору та скасування довіреності) [PERSON] Крім того з огляду на те, що покупець за спірним договором купівлі продажу [PERSON] спільно проживає з [PERSON], вона могла знати про відповідні обставини. Цивільний кодекс України не встановлює порядку скасування довіреності. Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про нотаріат» не містять вимог щодо нотаріального посвідчення договору про розірвання усного договору доручення, будь яких повідомлень чи заяв про припинення дії договору представництва. Надаючи заяву про скасування довіреності на адресу нотаріуса, що її посвідчив, довіритель не просить нотаріуса скасувати довіреність, а повідомляє, що видана ним довіреність вже скасована. Стаття 249 ЦК України не пов'язує чинність зобов'язань, що виникають з відносин представництва з моментом повідомлення нотаріуса про скасування довіреності чи з моментом реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей інформації про припинення їх дії. З системного тлумачення ст.ст. 237, ч. 3 ст. 244, 249, 1000, 1003, 1008 ЦК України після розірвання договору доручення та повідомлення представника 04.11.2011 року представники не мали права укладати договори від імені позивача, та у позивача будь яких прав та обов'язків з правочинів, вчинених представниками після 04.11.2011 року не виникає та вони не є для нього чинними. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Позивач договір купівлі - продажу не підписував та не виявляв вільного волевиявлення на його укладення, а навпаки 04.11.2011 року розірвав договір доручення та, відповідно до положень договору від 04.11.2011 року про розірвання усного договору доручення, довіреність реєстровий №2608 від 08 вересня 2008 року втратила чинність та була скасованою 04.11.2011 року, про що було відомо повіреним, а покупець [PERSON] могла про це довідатись. Суд приходить до висновку, що з огляду на розірвання договору доручення, позивач не виявляв волю на укладення спірного договору купівлі-продажу, а навпаки чітко виявив свою волю на припинення відносин представництва. Позивач не виявляв вільного волевиявлення на укладення спірного договору купівлі-продажу, який було укладено після припинення відносин представництва на підставі передоручення яке було здійснено вже після припинення дії договору доручення, скасування довіреності. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу не відповідає волі позивача, про що було відомо представникам, тому договір купівлі - продажу від 02.08.2012 року не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, та, згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, є підставою визнання його недійним. Згідно ч.1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язанням із визначеним строком перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним. По цій справі позивач не пред'являє позову, яке пов'язано з простроченням виконання певного зобов'язання за яким встановлено строк його виконання. Строк дії довіреності не є строком виконання певного зобов'язання відповідачів по цій справі. Позивач, розірвавши 04.11.2011 року договір доручення вважав правовідносини представництва припиненими. Дозволу на укладення спірного договору позивач не надавав, стороною цього договору не був та матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що позивачу було відомо чи могло бути відомо про укладення спірного договору, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності. Правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин частини 1 статті 261 ЦК України також підтверджується правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року по справі №6-101цс15. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору. За таких обставин з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору.

Outcome: approved