Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся 17.06.2021 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеського національного морського університету в особі Чорноморського морського фахового коледжу ОНМУ, в якому просить скасувати Наказ Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету № 14-к від 17.05.2021 року; поновити [PERSON] на роботі викладача в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету; стягнути з Відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з "18" травня 2021 року до дня поновлення на роботі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] працював в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету на посаді викладача з 03.09.2018 року. Наказом Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету № 14-к від 17.05.2021 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.41 КЗпП України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи, що позивач вважає порушенням його трудових права, оскільки жодного аморального проступку він не вчиняв. Ухвалою суду від 18.06.2021 року позовна заява була залишена без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 30.06.2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 29.09.2021 року. 23.09.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач в особі директора коледжу Жуха Л.І. просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що публікація позивача в соціальних мережах щодо негативного ставлення [PERSON] до української мови, є аморальним проступком. 29.09.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому представник просить відмовити у задоволенні повністю, посилаючись на те, що позивач вчинив аморальний проступок, а процедура його звільнення відповідачем не порушена. 29.09.2021 року у судове засідання з`явилися позивач, представник відповідача та третя особа, оголошено перерву до 13.10.2021 року. 13.10.2021 року у зв`язку із знаходженням судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 29.11.2021 року У судовому засіданні 29.11.2021 року позивач позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача та третя особа, позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Судом допитані у якості свідків співробітники Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету: [PERSON] , яка пояснила, що знала про висловлювання позивача у соціальних мережах в яких він принижував українську мову, що призвело до падіння рейтингу ВНЗ; [PERSON] , яка пояснила, що бачила на сторінках соціальної мережі Фейсбук висловлювання позивача про українську мову, які її дуже обурили; [PERSON] , який пояснив, що знав про публікацію [PERSON] на сторінках Фейсбуку про українську мову, що викликало осуд та обурення студентів та їх батьків. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, допитавши свідків, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету на посаді викладача з 03.09.2018 року. Наказом Чорноморського морського фахового коледжу Одеського національного морського університету № 14-к від 17.05.2021 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.3 ст.41 КЗпП України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням роботи. Відповідно до п.3 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Положеннями даної статті також визначено, що розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Згідно довідки від 20.09.2021 року № 2-320 первинної профспілкової організації професійної спілки робітників морського транспорту України співробітників Іллічівського морського коледжу, викладач [PERSON] , який працював в Чорноморському морському фаховому коледжі Одеського національного морського університету з 03.09.2018 року по 18.05.2021 року на обліку профспілки не перебував, заяву про вступ до профспілки не надавав, кошти на профспілкові внески бухгалтерія не відраховувала. Отже, аргументи позивача щодо порушення процедури його звільнення через не отримання згоди профспілкової організації спростовані матеріалами справи. З матеріалів справи вбачається, та підтверджено як сторонами та свідками, що приводом для звільнення [PERSON] стали його висловлювання на сторінці Fасеbоок та інших соціальних мережах про його ставлення до державної (української) мови, а саме висловлювання наступного характеру: «Я не разумею вашу псячу мову, пишіть калі ласка на-беларусску альбо на-русску. Я ня мовлю украінскай мовой і папери пишу па-руску, хоць ведаю яе. Для мяне гета ваша украінская мова - мова окупантау та фашистау». Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб`єктів господарювання. Позивача звільнено згідно п. 3 ст. 41 КЗпП за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Звільнення з підстав, передбачених п. 3 ст. 41 КЗпП, можливе за таких умов: - на працівника мають бути покладені виховні функції; - згаданий працівник має вчинити аморальний проступок; - аморальний проступок повинен бути несумісний з продовженням роботи. За цією підставою можуть бути звільнені лише працівники, на яких покладені обов`язки з виховання. До таких категорій належать учасники навчально-виховного процесу, які безпосередньо займаються вихованням. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 року учасниками виховного процесу є: - педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники; - фізичні особи, які провадять освітню діяльність; - інші особи, передбачені спеціальними законами та залучені до освітнього процесу в порядку, що встановлюється закладом освіти. До згаданих вище учасників виховного процесу можуть належати вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів, професорсько-викладацький склад, вихователі гуртожитків і дитячих установ. Частиною 1 Статті 53 Закону України „Про вищу освіту" передбачено, що науково-педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у закладах вищої освіти провадять навчальну, методичну, наукову (науково-технічну, мистецьку) та організаційну діяльність. Посада позивача - «викладач» відноситься до переліку основних посад педагогічних працівників закладів вищої освіти (ч. 2 ст. 55 Закону України "Про вищу освіту"). Вчинення аморального проступку може бути пов`язано з виконанням виховних функцій як під час роботи, так і поза межами робочого часу, у вихідний чи святковий (неробочий) день. При цьому місце вчинення проступку значення не має - це може бути як територія установи, так і громадське місце чи домівка особи, зокрема висловлення в соцмережах або в медійному просторі. Для розірвання трудового договору достатньо вчинення працівником одного аморального проступку. Факт скоєння такого вчинку [PERSON] був належним чином зафіксований та обговорений на засіданні педагогічної ради Сорноморського морського фахового коледжу ОНМУ від 20.05.2021 року, за результатами якого було підтримано рішення аддміністрації про звільнення [PERSON] . Трудове законодавство не містить визначання поняття «аморальний проступок». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист суспільної моралі» від 20.11.2003 р. № 1296-ІV суспільна мораль - це система етичних норм, правил поведінки, що склалися в суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов`язок, совість, справедливість. Тому слід вважати аморальним такий проступок, що не відповідає нормам моралі. Законодавство не уточнює зміст вчинку, що дає підстави для звільнення, а лише називає його аморальним. Зважаючи на загальноетичні принципи, аморальним проступком можна вважати поведінку, яка порушує моральні норми, суперечить змісту трудової функції і тим самим дискредитує виховні, службові повноваження працівника. Крім того, відповідно до ч. 4 статті 13 Цивільного кодексу України особа при здійсненні своїх прав повинна додержуватись моральних засад суспільства. Це є юридичний обов`язок, який покладається на усіх без виключення учасників правовідносин. Недодержання цього обов`язку тягне за собою негативні наслідки, що визначені законом. Таким чином, аморальний проступок є оціночним поняттям, в той же час, оскільки трудове законодавство наділяє роботодавця правом звільнення за вчинення аморального проступку, то воно наділяє роботодавця правом визначати аморальність чи відповідність моралі такого проступку. Розірвання трудового договору за п. 3 ст. 41 КЗпП не є заходом дисциплінарного стягнення, тож не вимагає від працівника письмових пояснень і дотримання процедури досудового врегулювання спору. Крім того, статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається ст. 10 Конституції України. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом (ч. 7 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»). Статтею 48 Закону України «Про вищу освіту», ст. 7 Закону України «Про освіту» та ст. 21 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» передбачено, що мовою освітнього процесу в закладах вищої освіти є державна мова. Пунктом 14 частини першої статті 9 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» встановлюється, що педагогічні, науково-педагогічні і наукові працівники, крім іноземців чи осіб без громадянства, які запрошені до закладів освіти та/або наукових установ та працюють на тимчасовій основі як наукові, педагогічні, науково-педагогічні працівники або викладачі іноземної мови, зобов`язані володіти державною мовою та застосовувати її' під час виконання службових обов`язків. Частиною 2 статті 54 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що педагогічні, науково- педагогічні та наукові працівники, зокрема, зобов`язані: постійно підвищувати свій професійний і загальнокультурний рівні та педагогічну майстерність; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України; виховувати у здобувачів освіти повагу до державної мови та державних символів України, національних, історичних, культурних цінностей України, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання України та навколишнього природного середовища; формувати у здобувачів освіти прагнення до взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами. Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, - викладач, педагог зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував державну мову перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, дискредитував себе як вихователь та державну мову, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. За таких обставин, суд доходить висновку про дотримання відповідачем норм закону при звільненні позивача, та що свідчить про законність звільнення [PERSON] з займаної посади у зв`язку із вчинення аморального проступку відповідно до п. 3 ст. 41 КЗпП України. Інші позовні вимоги є похідними від основних. Отже, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed