Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

В грудні 2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою під [ADDRESS], вказуючи, що їй належать на праві приватної власності 137/1000ч. у згаданій квартири на підставі договору купівлі-продажу від 06.01.2001 року за р.№ 103, зареєстрованого в КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 01.02.2001 року під № 521 на стор.28 в книзі 385пр, але вона не має можливості володіти, розпоряджатися та користуватися цим нерухомим майном у зв'язку з тим, що відповідачі не впускають її в квартиру. Під час судового розгляду справи позивач подала адресовані суду свої письмові заяви про виключення [PERSON] і [PERSON] з числа відповідачів у даній справі, у зв'язку з чим суд виключив останніх з числа осіб, які беруть участь у цій справі. В судовому засіданні [PERSON], яка є представником позивача, підтримала позов, а відповідач [PERSON] не визнала позов, вказуючи, що, по-перше, станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 06.01.2001 року за р.№ 103 137/1000 ч. квартири під [ADDRESS] були обтяжені арештом, накладеним ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12.02.2011 року, що в свою чергу робило неможливим укладення цього правочину купівлі-продажу ; по-друге, в цьому правочині купівлі-продажу зазначено, що відчужувані 137/1000 ч. квартири [ADDRESS] складаються, зокрема, з житлової кімнати площею 14,5 кв.м., хоча колишнім власником вказаної частки цієї квартири належала житлова кімната площею 13,5 кв.м., про що нібито свідчить вирок Приморського районного суду м.Одеси від 24.07.2006 року, згідно якого був засуджений колишній начальник дільниці № 1 КП „ДЄЗ „Арнаутський" [PERSON] за ст.367 ч.1 КК України ; по-третє, позивач незаконно зруйнувала одну з стін квартири та збільшила площу своєї житлової кімнати ; і, по-четверте, на дату укладення договору купівлі-продажу від 06.01.2001 року за р.№ 103 власником відчуженої частки квартири за цим правочином фактично була її донька [PERSON], оскільки між останньою та [PERSON], яка є опікуном колишнього співвласника цієї квартири [PERSON], було 25.12.2000 року укладено договір (угоду про завдаток), згідно якого [PERSON] отримала завдаток в сумі 1 620,00 грн., сторони домовились, що договір купівлі-продажу має бути укладено не пізніше 10.01.2001 року, а також, що [PERSON] зобов'язується сплатити 700,00 дол.США при оформлені договору купівлі-продажу та сплатити [PERSON] решту сума у розмірі 1000,00 дол.США протягом 6-ти місяців, тобто не пізніше 31.06.2001 року. Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] набула право власності на 137/1000 ч. квартири під [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 06.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р.№ 103, зареєстрованого КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 01.02.2001 року під № 521 на стор.28 в книзі 385пр. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 23.06.2011 року по цивільній справі № 2-907/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.10.2011 року, в позовних вимогах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, визнання незаконною приватизації частини квартири та за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Комунального підприємства „Міське агентство з приватизації житла", Департаменту міського господарства Одеської міської ради, за участю третіх осіб : Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], про визнання незаконним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним свідоцтва про право власності, - відмовлено, а також скасовано заходи забезпечення позову, накладеного ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.02.2001 року, а саме - знято арешт, накладений на частину квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] Крім того, цим судовим рішенням встановлено, що, по-перше, посилання позивача на вирок Приморського районного суду м.Одеси від 24.07.2006 року, який набрав чинності та згідно якого був засуджений колишній начальник дільниці № 1 КП „ДЄЗ „Арнаутський" [PERSON] за ст.367 ч.1 КК України, за службову недбалість, тобто неналежне виконання службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам позивача, а сам - за видачу на запит суду незаконної довідки, в якій зазначена загальна площа частини квартири [PERSON] 83,91 кв.м. замість 68,44 кв.м., не може бути прийнята судом до уваги, оскільки ця довідка не слугувала підставою для приватизації 436/1000 ч. квартири сім'єю [PERSON] в 1996 році ; по-друге, згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03.09.2002 року, яка набрало законної сили, за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення грошових коштів в розмірі 3 240,00 грн. та моральної шкоди, позовні вимоги задоволені частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1 620,00 грн. за укладеним між ними договором (угодою про завдаток) від 25.12.2000 року ; і, по-третє, приватизацію спірної частини квартири проведено у відповідності до вимог закону, підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного 06.01.2001 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], таким, що не відповідає вимогам ст.48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), відсутні. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Більш того, станом на дату судового розгляду даної справи договір купівлі-продажу від 06.01.2001 року за р.№ 103, на підставі якого позивач набула право власності на 137/1000ч. квартири під [ADDRESS], в установленому законом порядку не оспорюється та не визнаний недійсним. Частина перша статті 316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ч.1,2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина перша ст.383 ЦК України закріплює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також судом установлено, що відповідач [PERSON], яка проживає в квартирі [ADDRESS], на протязі тривалого часу чинить перешкоди позивачу [PERSON] в користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності часткою в цій квартирі. При цьому, відповідач не надає позивачу ключі від цієї квартири, у зв'язку з чим позивач не має доступу до квартири, тобто не має можливості потратити в квартиру. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 107,30 грн., пов'язані зі сплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved