Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом про зменшення розміру аліментів, які стягуються з нього рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2018 року на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] [INFO], в твердій грошовій сумі з 1500 грн. до 746 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сплачувати визначений судом розмір аліментів не має можливості через скрутний матеріальний стан та зміну сімейного стану, оскільки має другу дитину [PERSON] [INFO] від цивільної дружини [PERSON], також зазначає, що має на утриманні непрацездатну матір, на даний час не працює і не має жодного доходу. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги свого довірителя та просив позов задовольнити, зменшити розмір аліментів на утримання дитини з 1500 грн. на 813 грн., що становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на день розгляду справи. В судове засідання відповідач не з"явилася повторно, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив не подала і представник позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі\~ст.280 ЦПК України\~в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою представника позивача. Суд заслухавши представника позивача, та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 22 вересня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.18). Згідно свідоцтва про народження серія І-ГЮ №295187 виданого 02 травня 2018 року, [PERSON] народилася 26 квітня 2018 року, батьком якої є [PERSON] (а.с. 11) Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3 ст. 51 Конституції України). Однак, статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану. Погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Правовідносини, що виникли між сторонами регламентуються ст. 180- 183, 192 СК України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З аналізу правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з'ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров'я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Згідно ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Позивач в позовній заяві посилається на те, що в нього народилась донька [PERSON] , [INFO]. А також те, що на його утриманні перебуває матір [PERSON], яка є не працездатною та має третю групу по інвалідності. Згідно копії пенсійного посвідчення №2102505049, дата видачі 17.11.2017 року [PERSON] має пенсію по інвалідності по третій групі загального захворювання (а.с.17), що жодним чином не підтверджує факт перебування останньої на утриманні сина [PERSON] Позивач звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, як на підставу своїх доводів про погіршення його матеріального стану подав індивідуальні відомості про застраховану особу за 2012-2014 роки (а.с.4), хоча дані відомості місять інформацію, ще до народження його малолітніх дітей. Відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містить інформацію про відсутність доходів на 1 квартал 2017 року по 4 квартал 2017 року (а.с.5). Копія з трудової книжки позивача не містить інформацію про його офіційне працевлаштування, зокрема з останньої відмітки в трудовій книжці за 2015 рік вбачається, що позивачу припинено виплату допомоги по безробіттю (а.с.6). Як вбачається, з наданих суду доказів матеріальне становище позивача не погіршилося, позивач [PERSON], [INFO] є особою працездатного віку, істотних обставин, які могли б унеможливи виконання позивачем своїх батьківських обов'язків по сплаті аліментів у розмірі встановленому рішенням суду, суд не вбачає. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що внаслідок зміни його сімейного стану, його спроможність матеріального забезпечення спільної дитини із відповідачем настільки знизилася, що він не в змозі сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. При цьому, сам факт народження у нього дитини не може бути підставою для зменшення розміру аліментів. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Враховуючи наведене, оскільки позивачем не доведено факту істотного погіршення його матеріального становища, як платника аліментів, виходячи з пріоритету інтересів дитини та його потреб, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у зв'язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні позову, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого Рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п.90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». На підставі викладеного, згідно ст. ст. 180, 181, 182, 192 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства», постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,

Outcome: dismissed