Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просить суд визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . В обгрунтування позову, позивач зазначила, що відповідач у вищевказаному житлі не проживає без поважних причин понад один рік. В судове засідання сторони не з`явились. Про час і місце розгляду справи позивач і відповідач були повідомлені належним чином. Позивач подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, при цьому, позовні вимоги вона підтримала в повному обсязі. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний будинок також являється фактичним місцем проживання позивача. Актом, складеним депутатом Биківської селищної ради Романівського району Житомирської області за участі сусідів від 2 березня 2020 року та довідкою Биківської селищної ради Романівського району Житомирської област №344 від 2 березня 2020 року підтверджується, що [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає протягом останніх трьох років. Окрім цього встановлено, що відповідач фактично проживає по [ADDRESS] . Загальними положеннями ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що відповідач протягом останніх трьох років без поважних причин не проживає в належному їй будинку, вибув на інше місце проживання, проте залишився зареєстрованим у належному їй будинку. Наведене перешкоджає позивачу оформити субсидію та обмежує її права власника. Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України), члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Аналогічні положення містяться і у частині 1 статті 405 ЦК України. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Проте відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Наведена норма регулює правовідносини між власником житла та членом його сім`ї з приводу користування цим житлом. При вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням зясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причин такої відсутності. Оскільки відповідач вселився у спірний будинок з дозволу власника домогосподарства, постійно проживав та вів спільне господарство з нею, суд прийшов до висновку, що [PERSON] вселилася у вказаний будинок як член сім`ї власника цього житла. За змістом пункту 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 1 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 30 червня 2015 року (справа №21-1438а15). Відповідач доводів позивача щодо своєї відсутності у житловому приміщенні понад встановленого строку без поважних причин не спростував, а тому суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. За змістом статті 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь [PERSON] понесені ним і документально підтверджені судові витрати, пов"язані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved