Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

29.11.2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягувати з останнього щомісячно із послідуючою індексацією відповідно до закону аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. Починаючи стягнення з дня подачі даного позову та до досягнення дитиною повноліття, рішення суду допустити до негайного виконання за один місяць. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є здоровим та працездатним, отримує нерегулярний мінливих дохід, має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1200 грн. щомісячно, так як дитина потребує також матеріального утримання і від свого батька. Оскільки угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дитини між ними не досягнуто, змушена звернутися до суду з даним позовом. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечив проти їх задоволення. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Як слідує з копії свідоцтва про народження /а.с. 6/, батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], є сторони по справі. Неповнолітня дитина [PERSON] перебуває на утриманні матері /а.с.8/, оскільки сторони в добровільному порядку згоди про розмір утримання не дійшли. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення закріплене в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 12,81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, суду надано не було. Будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїй дитині, на момент розгляду справи не існує. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідач здоровий та працездатний, інших утриманців не має, не достатньо приймає участі в утриманні своєї неповнолітньої доньки, на спростування чого останнім не було подано заперечення, а тому суд, враховуючи, також, розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку передбачений Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», приходить до висновку, що він спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові - 1200 грн. щомісячно, що буде відповідати як інтересам самої дитини, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить достатнє її утримання. З вище викладених підстав слід позовні вимоги про стягнення аліментів\~ в розмірі 1200 грн. задовольнити. Відповідно до ч.1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви У відповідності до вимог п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі у межах суми платежу за один місяць. Разом з тим, вимоги позивачки про стягнення аліментів із послідуючою індексацією відповідно до закону є безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства. А тому в цій частині позову слід відмовити.

Outcome: partial