Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

В липні 2017 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" (далі - ТДВ СТ «Домінанта»), в якій просить стягнути з відповідача на її користь: - 31,50 грн недоплаченого страхового відшкодування; - 118,53 грн інфляційного збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування; - 19,71 грн розміру відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування; - 4800 грн витрати на юридичну допомогу. 26.10.2017 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій зменшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та трьох відсотків річних, та просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 138,24 грн за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, з яких: 117,65 грн - інфляційного збільшення суми боргу за прострочення строків виплати страхового відшкодування; 19,56 грн - розміру відсотків за прострочення строків виплати страхового відшкодування, а також 4800 грн витрати на юридичну допомогу. Ухвалою суду від 14.11.2017 року позовні вимоги в частині стягнення на користь [PERSON] з ТДВ СТ "Домінанта" 31,50 грн недоплаченого страхового відшкодування залишені без розгляду, відповідно до поданої представником позивача 26.10.2017 року заяви. В позові позивач вказувала, що 15.04.2015 року в м. Роздільна на вул. Калініна - вул. Куйбишева с. Матишівка Роздільнянського району Одеської області сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якого водій [PERSON], керуючи а/м ВАЗ 21011 д/з [NUMBER], порушив п.12.4 ПДР, в наслідок чого допустив зіткнення з ВАЗ 2109 д/з [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження. По даному ДТП було відкрито кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ст.286 ч.1 КК України, яке було закрите у зв'язку із відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди. На час вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у відповідача відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/2983852. Представник позивача у встановленому законом порядку, 25.10.2016 року, повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся до нього із заявою на виплату страхового відшкодування, яке страхова компанія відповідно до вимог п. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) повинні були виплатити не пізніше чим через 90 днів з дня звернення з заявою про виплату страхового відшкодування. Таким чином, останнім днем виплати позивачу страхового відшкодування було 23.01.2017 року. Однак, відповідач, в порушення вимог Закону здійснив виплату страхового відшкодування лише 21.03.2017 року. Має місце несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, за яке настає відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України у виді стягнення інфляційного збільшення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми за весь період прострочення боргу , тобто з 24.01.2017 року до 21.03.2017 року. Тому просили стягнути згідно наданого розрахунку з відповідача інфляційне збільшення боргу в розмірі 117,65 грн, а також 3 % річних, що складає 19,56 грн. Також просили стягнути понесені позивачем та документально підтверджені витрати на оплату правової допомоги в розмірі 4800 грн на підставі договору про надання правової допомоги та розрахунку понесених витрат. Представник відповідача - ТДВ СТ «Домінанта» в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив справу слухати у його відсутність. В наданих суду письмових запереченнях позов не визнали. В запереченнях зазначили, що 25.10.2016 року до ТДВ «СТ «Домінанта» звернувся [PERSON] в інтересах позивачки з письмовим повідомленням про ДТП та з заявою на виплату страхового відшкодування від 17.10.2016 року. Загальна сума страхового відшкодування, яка підлягала до виплати саме відповідачем становила 942,89 грн (4212,45 - 326,67/2) + 97,14 грн, (5% моральна шкода) = 2040,03 грн. Проте, враховуючи, що позивачка є пенсіонером та зважаючи на незначну суму страхового відшкодування, відповідачем було прийнято рішення про здійснення виплати страхового відшкодування в повному об'ємі заявлених потерпілою вимог без здійснення будь-яких відрахувань, в тому числі 185,76 грн пені за прострочення виплати, що підтверджується копією платіжного доручення № 3891 від 21.03.2017 року. Таким чином, вважають, що вони свої зобов'язання щодо відшкодування завданої позивачці шкоди виконали в повному обсязі, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Також просили відмовити в стягненні заявлених судових витрат по оплаті юридичної допомоги в розмірі 4800 грн, так як вважають що ці витрати не стосуються розгляду даної справи, документально не підтверджені і надмірно завищені. В порядку ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, обов'язок відшкодувати шкоду виникає у заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та наявна вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до пункту 21.1 статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961 від 01.07.2004 року (далі - Закон №1961 від 01.07.2004 року), експлуатація транспортних засобів без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України забороняється. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону №1961 від 01.07.2004 року для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на його відшкодування, протягом 30 днів з дня повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Судом встановлено, що 15.04.2015 року 16 год в м. Роздільна на вул. Калініна - вул. Куйбишева с. Матишівка Роздільнянського району Одеської області [PERSON] керуючи а/м ВАЗ 21011д/з [NUMBER], порушив п.12.4 ПДР в наслідок чого допустив зіткнення з ВАЗ 2109 д/з [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, а позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована в Роздільнянську ЦРЛ, де знаходилась на стаціонарному лікуванні з 15.04.2015 року по 03.06.2015 року. По даному ДТП було відкрито кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] за ст.286 ч.1 КК України, яке було закрите у зв'язку із відмовою потерпілої [PERSON] від обвинувачення. (а.с.8) Станом на момент вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON], який здійснював експлуатацію транспортного засобу ВАЗ-21011 застрахована у відповідача відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/2983852.(а.с.7) 25.10.2016 року представник позивача повідомив про дорожньо-транспортну пригоду ТДВ СКТ «Домінанта» та подав заяву про виплату страхового відшкодування на адресу відповідача, про що свідчить підпис про прийняття заяви представником відповідача (а.с.10,11) Останній день установленого законом терміну для виплати страхового відшкодування - 23.01.2017 року.(90 днів з дня подачі заяви про виплату страхового відшкодування) 21.03.2017 року згідно платіжного доручення №3891 відповідач ТДВ СКТ «Домінанта» виплатили [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 4360,76 грн, який на час винесення рішення по справі позивачем не оспорюється. (а.с.43) Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610, 612 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з вимог Закону №1961, оскільки заява представника [PERSON] про виплату страхового відшкодування на адресу страхової компанії надійшла 25.10.2016 року, останній день виплати страхового відшкодування позивачу був - 23.01. 2017 року. Відповідач в порушення вимог Закону України №1961 від 01.07.2004 року здійснив виплату страхового відшкодування - 21.03.2017 року, що підтверджується випискою із банківського рахунку. Таким чином судом встановлено, що відповідач несвоєчасно виконав свої зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування, має місце прострочення грошового зобов'язання, а тому позивач має право на підставі ст.625 ЦК України на стягнення неустойки, інфляційних витрат та трьох відсотків річних за весь час прострочення грошового зобов'язання. Згідно наведеного розрахунку в позовній заяві, з яким суд погоджується, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 117,65 грн. за період з 24.01.2017 року по 21.03.2017 року та 3% річних в розмірі 19,56 грн за період з 24.01.2017 року по 21.03.2017 року, підлягають задоволенню. Стосовно стягнення виплат по оплаті правової допомоги в розмірі 4800 грн, наданої ТОВ «Автопоміч» позивачу, на підставі договору про надання юридичних послуг, то суд вважає, що дані вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Частиною 2 статті 84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Ці витрати стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ «Автопоміч», з яким позивачка уклала договір про надання правової допомоги, зареєстровано в зазначеному реєстрі та здійснює діяльність у сфері права. Представник позивача [PERSON] є адвокатом (а.с.17, 18) Так в підтвердження понесення судових витрат по справі у виді отримання правової допомоги позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 22.08.2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Автопоміч» , згідно якого ТОВ «Автопоміч» бере на себе зобов'язання надавати замовнику юридичні послуги по стягненню страхового відшкодування по ДТП, яке мало місце 15.04.2015 року, рахунком №01-06/03 від 01.06.2017 року та банківською квитанцією від 06.06.2017 року про оплату позивачем [PERSON] 4800 грн за надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 22.08.2016 року (а.с.13, 14, 15), Однак судом встановлено, що в Договір про надання правової допомоги [PERSON] та ТОВ «Автопоміч» був укладений 22.08.2016 року, тоді як з позовом [PERSON] звернулась до суду в липні 2017 року. Згідно змісту укладеного Договору позивачу надано правову допомогу ТОВ «Автопоміч» щодо стягнення страхового відшкодування по страховому випадку і відповідно до п.4.1. Договору вартість послуг по даному договору становить 30% від суми стягнення страхового відшкодування. (а.с.13) Згідно п.4.1.1. оплата послуг ТОВ «Автопоміч» Замовником [PERSON] здійснюється після виплати їй суми відшкодування. Судом встановлено, що сума виплаченого страхового відшкодування [PERSON] страховою компанією ТДВ СКТ «Домінанта» становить 4175 грн, а тому розмір винагороди згідно Договору повинен відповідно складати - 1250 грн.(30% від 4175 грн) Страхове відшкодування виплачено позивачеві [PERSON] відповідачем ТДВ СТ «Домінанта» - 21.03.2017 року, згідно рахунку №01-06/03 [PERSON] сплатила за договором на користь ТОВ «Автопоміч» 4800 грн в якості оплати за правову допомогу, а тому відповідно до п.8 Договору строк дії закінчився,так як зобов'язання сторін за договором виконані. Пред'явлений по даній справі в інтересах [PERSON] до суду позов про стягнення грошових коштів з відповідача за неналежне виконання зобов'язання не є вимогами про стягнення страхового відшкодування, а тому відповідно не є предметом Договору від 22.08.2016 року про надання юридичної допомоги. Крім, цього суд не вважає належним доказом, який підтверджує заявлені витрати по даній цивільній справі на правову допомогу позивача, наданий ТОВ «Автопоміч» розрахунок суми винагороди на надану правову допомогу від 19.07.2017 року (а.с.16), так як цей розрахунок є Додатком до договору від 22.08.2016 року, який не укладався по даній справі з позивачем. Оскільки склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі, проаналізувавши надані суду документи в підтвердження витрат на правову допомогу, суд зазначає, що позивачем по справі не надано належних доказів понесення позивачем витрат на оплату юридичної допомоги саме по даній цивільній справі в розмірі 4800 грн, так як відсутній договір про надання правової допомоги по даній справі, акт здачі-приймання виконаних робіт, підписаний позивачем та особою, яка надавала юридичні послуги та квитанція щодо їх оплати. Суд вважає, що витрати на правову допомогу, які стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, повинні бути безпосередньо пов'язані із наданням правової допомоги саме у конкретній справі. Тому в позові [PERSON] про стягнення витрат на оплату правової допомоги, надану їй ТОВ «Автопоміч, належить відмовити, як в заявлених безпідставно. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати на користь держави, а саме судовий збір, так як при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.ст. 509, 530, 610, 611, 625 ЦК України, ст.. 1, 24.1, 26-1, 35, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961 від 01.07.2004 року,

Outcome: partial