Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

17.04.2018 р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача суми позики, пені, 3% річних та відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції. При цьому, посилався на те, що 10.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір позики. На підтвердження укладення усного договору позики, 10.06.2015 року відповідач власноруч склав письмову боргову розписку, російською мовою, згідно якої, відповідач зайняв у позивача 5 000, 00 доларів США. (п'ять тисяч доларів Сполучених Штатів Америки), що на день складання даної позовної заяви (02.04.2018 року) за офіційним курсом Національного банку України складає 131 503, 00 грн. (сто тридцять одна тисяча п'ятсот три гривні, нуль копійок). Також, згідно боргової розписки відповідач зобов'язується повернути позику до 30. 06. 2015 року включно. Всупереч діючого законодавства України, а саме ст.1049, 610, 625, 1048 ЦК України та всупереч власноруч складеній борговій розписці, відповідач до теперішнього часу позику позивачеві так і не повернув. Відповідач також проігнорував неодноразові вимоги позивача про повернення позики. Згідно зазначеного вище, строк прострочення виконання зобов'язання відповідачем складає 1007 календарних днів (01.07.2015 р - 02.04.2018 р). Відповідно до розрахунку інфляційних витрат, пені на рівні облікової ставки НБУ та трьох процентів річних від простроченої суми, відповідач крім основного боргу в сумі 131 503, 00 грн. (сто тридцять одна тисяча п"ятсот три гривні, нуль копійок) повинен виплатити позивачеві: 62 791.09 грн. - пеню на рівні облікової ставки НБУ; 10 873.32 грн. - 3% річних; 43 685.30 грн. - відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції. Загалом: 131 503.00 + 62 791.09 + 10 873.32 + 43 685.30 = 248 852.71 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову в розмірі 2488, 53 грн. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 03.05.2018 р. вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі, призначено підготовче судове засідання з викликом сторін. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.07.2018р. було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 23.07.2018 р. відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що не визнає позовних вимог з наступних підстав. Позивача по справі він знає близько 8-9 років, він надавав йому послуги з ремонту автомобіля. У 2009-2010 роках він брав у [PERSON] в борг 1 000 доларів США за розпискою, які повернув. На його прохання віддати йому розписку позивач відповів, що він її знищив. Влітку 2015 року відповідачу не доставало 1000 доларів США для придбання автомобіля і знову звернувся до позивача, він погодився надати відповідачу потрібну суму, але за умовою, що в розписці буде зазначена значно більша сума, для його гарантії на випадок, якщо він затримає повернення боргу. В 2018 році відповідач повернув позивачу 1 800 доларів США, і позивач погодився, що між ними вже відсутні боргові зобов'язання. Так же, як і в перший раз, він відмовився повертати відповідачу розписку, пояснивши, що він її знищив. Відповідач вважає, що у діях позивача є ознаки шахрайства, оскільки він намагався стягнути з нього і борг, який був погашений ще у 2010 році, але сплив строку позовної давності йому це не дозволяє, та завелику грошову суму, яку відповідачу не надавали. Також про те, що позивач діє, несумлінно свідчить і його зазначенні про те, що в залог він має на руках ідентифікаційний код та паспорт відповідача. [PERSON] викрав у відповідача копію ідентифікаційного коду та копію паспорту, і спотворюючи ситуацію, зазначає, що ці документи знаходяться нього, як гарантія повернення боргу. На копії сторінки паспорту, мається копія технічного паспорту автомобіля, яким відповідач вже не володіє, і ця копія була зроблена ним ще у 2009-2010 роках. Текст розписки він писав під диктовку [PERSON], який наполіг на тому, щоб він зазначив про залог паспорту та коду, які знаходилися весь час у нього і йому не передавалися. Копії цих документів знаходилися у автомобілі, яким він підвозив позивача, і, вважає, що він їх викрав. На теперішній час відповідач повністю виконав свої боргові зобов'язання, у зв'язку із чим позов не визнає у повному обсязі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши, що гроші по розписці дійсно передавались відповідачу, розписку відповідач писав власноруч у будинку позивача, суму зазначив ту, яку брав у борг, гроші не віддав до теперішнього часу. Відповідач проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві, зазначаючи, що гроші брав тільки в розмірі 1000 доларів США, які частинами віддав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши позивача та відповідача, свідка [PERSON], дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] взяв у [PERSON] на умовах позики грошові кошти у сумі 5000 доларів США, які зобов'язався повернути до 30.03.2015 р., що підтверджується письмовою розпискою, яку відповідач надав позивачу (а.с.14). Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору З огляду на наведене розписка визнається судом борговим документом, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використав наданого законом права та не звернувся до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч. 1, 2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 509 ч. 1 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконав покладені на нього зобов'язання та не повернув борг у розмірі 5000 доларів США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, сума боргу за договором позики станом на день складання позовної заяви - 02.04.2018 р. за офіційним курсом Національного банку України складає 131 503 грн. Крім цього, договір позики може бути оплатним, відповідно до ст.1048 ЦК України, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Дана позиція колегії судді узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст.1048 цього Кодексу у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 02.04.2018 р. відповідач заборгував позивачу 131 503 грн. - сума основного боргу, 62 791.09 грн. - проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ; 10 873.32 грн. - 3% річних; Загалом: 131 503.00 + 62 791.09 + 10 873.32 = 205167, 41 грн. Судом перевірено розрахунок заборгованості, здійснений позивачем і встановлено його відповідність положенням ч. 1 ст. 533, ч. 2 ст. 625 та ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором, відповідач порушив зазначені вище норми законодавства тому у суду є достатньо правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суму позики в розмірі 131 503 грн., процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 62 791, 09 грн., 3% річних в розмірі 10 873, 32 грн. Стосовно позовних вимог щодо стягнення відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 43 685, 30 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.1 закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 р. №1282-ХІІ індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 27 січня 2016 року №6-771цс15, а тому відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, в якій визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1ст .355 ЦПК, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, суд застосовує визначену позиції при прийняті рішення по справі. На підставі наведеного, правові підстави щодо стягнення відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 43 685, 30 грн. - відсутні. Допитаний в судовому засідання в якості свідка [PERSON] пояснив, що знає про борг відповідача перед позивачем, декілька разів приїжджав разом з відповідачем до будинку позивача та бачив, як той брав гроші, 10-150 доларів та йшов до будинку, щоб їх віддати. Однак, ані дат приїзду, ані адреси позивача, ані точних сум назвати не може, і факту передачі грошей тако не бачив, тому суд критично ставиться до даних показань. Доводи відповідача про отримання ним грошей по даній розписці в сумі 1000 доларів США, замість 5000 доларів США, як зазначено ним у розписці та розрахування з позивачем в повному обсязі, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки на підтвердження даних заперечень проти позовних вимог відповідачем не надано суду жодних достовірних та допустимих доказів. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення суму позики в розмірі 131 503 грн., процентів за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 62 791, 09 грн., 3% річних в розмірі 10 873, 32 грн. - підлягають задоволенню повністю, правові підстави щодо стягнення відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції 43 685, 30 грн. - відсутні, а тому у задоволенні позову в зазначеній частині слід відмовити. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, задовольняючи його вимоги в частковому порядку, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати, а саме судового збору у пропорційному розмірі до суми задоволених вимог, що дорівнює 2040, 59 грн. (82% від ціни позову) На підставі викладеного,

Outcome: partial