Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

В жовтні 2015 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS],яку придбала у відповідачки на підставі Договору купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року. [PERSON] з 2012 року у вказаній квартирі не проживає,виїхала на проживання до Російської Федерації,забравши всі свої речі,однак з реєстраційного обліку у вказаній квартирі не знялась. Покликаючись на викладені обставини,з посиланням на норми Цивільного кодексу України просила позов задовольнити. Позивачка [PERSON] згідно письмової заяви просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідачка [PERSON] повторно в судове засідання не з"явилась,про час та день розгляду справи була повідомлена в установленому порядку. Суд відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так,як вбачається із Договору купівлі-продажу від 12 вересня 2012 року,посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й., [PERSON] придбала у [PERSON] 1/2 квартири [ADDRESS]. З витягу будинкової книги по вищевказаній адресі значиться зареєстрованою [PERSON],яка після продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] з реєстраційного обліку не знялась. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п.33,п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння,користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Судом встановлено,що підтверджується належними та допустими доказами, відповідач з 2012 року не проживає в квартирі [ADDRESS] Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст.317,319,ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що місце реєстрації [PERSON] - квартира [ADDRESS] не є її місцем проживання та перебування, підстави для задоволення позову в частині визнання втратившою права користування житлом наявні. Разом з тим відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Зокрема, згідно зі ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється вищевказаними органами на підставі: - заяви особи або її законного представника; - судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою; - свідоцтва про смерть; - паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; - інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; - підстав на право користування житловим приміщенням. Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі, тобто для зняття особи з реєстрації місця проживання, є пред"явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що має бути самостійною підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, усунення перешкоди у реалізації права власності шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування тієї особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Отже, дійшовши висновку про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зняття її з реєстраційного обліку місця проживання, що є неналежним способом захисту цивільного права, так як вирішення вказаного питання про зняття з реєстраційного обліку належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб і підставою для цього є відповідне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Окрім того, управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, як уповноважений орган реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, не було залучено у даній справі в якості відповідача, у зв"язку з чим відсутні підстави для покладання на цей орган певних обов"язків. Наявність рішення суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим будинком є самостійною підставою для зняття її відповідними органами з реєстраційного обліку місця проживання. На підставі викладеного, ст.ст.317,319,391 ЦК України,

Outcome: partial