Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства "Виробничо-конструкторське об"єднання "МААНС", в якому просить визнати поважними причини пропуску строку на звернення з позовом до суду та поновити даний строк, визнати протиправним та скасувати наказ від 31.07.2020 року №196-ВК про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ від 31.07.2020 року №197-ВК про звільнення з роботи [PERSON] техніка з планування за п.4 ст.40 КЗПП України, стягнути судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він перебував у трудових відносинах з ПП ВКО «МААНС», розташованому в м. Здолбунів Рівненської області, на посаді техніка з планування. 05 травня 2020 року він направив заяву про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з погіршенням здоров`я. Однак, його заяву не було розглянуто. В подальшому 19.06.2020 року він змушений був звернутися з позовом до суду про припинення трудових відносин з відповідачем. Вищезазначені обставини були предметом розгляду у справі 569/9738/20. 17.09.2020 року в судовому засіданні у справі 569/9738/20 він дізнався про наявність оскаржуваних наказів від 31.07.2020 року №196-ВК про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ від 31.07.2020 року №197-ВК про звільнення з роботи [PERSON] техніка з планування за п.4 ст.40 КЗПП України, що є підставою для визнання поважною причиною для поновлення пропущеного процесуально встановленого строку на звернення до суду. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року позов [PERSON] задоволено. Визнано трудові відносини між [PERSON] та ПП «ВКО «МААНС» припиненими з 05 травня 2020 року, у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Зазначає, що був на робочому місці та відпрацював повні робочі дні з 8 год. ранку по 17 год. 14.04.2020 року, з 24.04.2020 р. по 19.04.2020 року включно та 04.05.2020р. коли повідомив керівництво про своє звільнення. У вищезазначені дні він приїхздив на роботу разом з [PERSON] та їздив з роботи з [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] . Про службові розслідуванні йому нічого не було відомо, як і про оскаржувані накази, про які дізнався лише 17.09.2020 року, з поданого відповідачем відзиву на позов у справі №569/9738/20. Його жодним чином не повідомляли про початок службового розслідування та не було залучено до самого розслідування. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 21.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 09.12.2021 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у справі №569/9738/20. Ухвалою суду від 04.02.2021 року відновлено провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав з мотивів у ньому наведених, та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про місце, дату та час судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. 12.03.2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, який не прийнято судом, оскільки подано з пропуском строків визначених законом. За наявності передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України умов суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов наступних висновків. Стаття 43 Конституції України\~гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Положеннями\~статті 3 КЗпП України\~визначено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Відповідно до положень\~статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до\~статті 149 КЗпП України\~до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, підприємство повинне навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП Українипередбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Як встановлено судом, позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах із відповідачем та працював на посаді техніка з планування. Згідно заяви від 05 травня 2020 року [PERSON] просив звільнити його за власним бажанням у зв"язку зі станом здоров`я. Листом від 12 травня 2020 року за підписом в. о. директора ПП «ВКО «МААНС» позивача повідомлено про необхідність попередження про звільнення за два тижні, а також про необхідність явки на підприємство для надання письмових пояснень про причини відсутності на робочому місті. Оскільки не надано доказів, що підтверджують поважність причини звільнення, то правова природа надісланої заяви про звільнення вважається звільненням «за власним бажанням без поважних причин». Комісією «Про проведення службового розслідування», яка створена наказом від 05 травня 2020 року було проведено розслідування причин відсутності на роботі [PERSON] . Наказом від 31.07.2020\~року №196-ВК«Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» визнано дні відсутності на роботі [PERSON] , техніка з планування, з 13 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року прогулом без поважних причин. За порушення трудової дисципліни застосувати до [PERSON] , техніка з планування відповідно до ст.147 КзПП України, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул (п.4 ст.40 КЗпП України) Наказом від 31.07.2020 року №197-ВК про припинення трудового договору звільнено з 31 липня 2020 року [PERSON] , техніка з планування за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 15 календарних днів. Управлінням Держпраці у Рівненській області було проведено інспекційне відвідування підприємства - відповідача у період з 25 серпня 2020 року по 31 серпня 2020 року за запитом позивача про порушення його трудових прав. Перевіркою встановлено відсутність порушень роботодавцем (відповідачем) вимог законодавства про працю при звільненні працівника [PERSON] за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року позов [PERSON] задоволено. Визнано трудові відносини між [PERSON] та ПП «ВКО «МААНС» припиненими з 05 травня 2020 року, у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Постановою ВС від 21квітня 2021 року Постанову Рівненського апеляційного суду від 17.12.2020 року скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року залишено в силі. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 23.01.2018 р. по справі № 273/212/16-ц, провадження № 61-787 св 17). Оскільки, згідно Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2020 року трудові відносини між [PERSON] та ПП «ВКО «МААНС» визнано припиненими з 05 травня 2020 року, у зв`язку із звільненням з посади техніка з планування за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, тому підлягають скасуванню наказ від 31.07.2020 року №196-ВК про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ від 31.07.2020 року №197-ВК про звільнення з роботи [PERSON] техніка з планування за п.4 ст.40 КЗПП України. Щодо [PERSON] строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Тобто, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). \~ \~ \~ \~Позивач вказує, що 17.09.2020 року в судовому засіданні у справі 569/9738/20 він дізнався про наявність оскаржуваних наказів від 31.07.2020 року №196-ВК про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ від 31.07.2020 року №197-ВК про звільнення з роботи [PERSON] техніка\~з планування\~за п.4\~ст.40\~КЗПП України,\~протилежного відповідачем\~суду не\~надано,\~з оскаржуваними\~наказами позивач\~не був\~ознайомлений, а тому з позовними вимогами щодо оскарження наказів від 31.07.2020 року №196-ВК про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ від 31.07.2020 року №197-ВК про звільнення з роботи [PERSON] техніка\~з планування\~за п.4\~ст.40\~КЗПП України\~ позивач звернувся у строк передбачений законодавством. \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В раховуючи вищезазначене, к

Outcome: approved