Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

16.04.2014 року позивач звернувся до Врадіївського районного суду з позовом в якому просив поновити його на роботі на посаді директора Державного підприємства «Врадіївське лісове господарство» та стягнути з вказаного підприємства оплату лікарняного листа за період тимчасової втрати працездатності з 21.03. по 04.04.2014 року, який в подальшому уточнив та просив окрім поновлення на роботі скасувати наказ від 21 березня 2014 року №184-к Державного агентства лісових ресурсів України « Про припинення трудового договору та звільнення з посади директора ДП «Врадіївське лісове господарство за п.7 ст. 36 КЗУпП та наказ від 21 березня 2014 року №184-к Державного агентства лісових ресурсів України « Про припинення трудового договору та звільнення з посади директора за п.7-1 КЗУпП. Вимогу про стягнення з підприємства оплати лікарняних просив виключити. Позов вмотивований тим, що звільнення з посади за порушення корупційного законодавства відбулось у період його тимчасової непрацездатності, а саме: перебування з 11.03.2014 року по 21.07.2014 року у відпустці та знаходження з 21.03.2014 року по 04.04.2014 року на лікарняному, що є порушенням ст. 40 КЗУпП. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. При цьому суду пояснив, що рішення суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» є незаконним, через що він з відповідною заявою звернувся до Європейського суду з прав людини. Звільнення його з посади 21 березня 2014 року Державним агентством відбулось в порушення норм трудового законодавства, а саме ст. 40 КЗУпП та наказ про звільнення в першій редакції містив посилання на п.7 ст. 36 Кодексу, підстава набрання вироком законної сили, що не відповідає дійсності, так як він ніколи до кримінальної відповідальності не притягувався. Виправлення в оригіналі наказу з п.7 на п.7-1 ст. 36 Кодексу та не внесення до цього наказу будь-яких застережень щодо його виправлення, не приведення його у відповідність з підставою звільнення є порушенням його трудових прав. З наказом про звільнення в будь-якій редакції його не знайомили, так як він перебував на лікарняному та у відпустці, про своє звільнення довідався від працівників підприємства 24 березня. Трудову книжку з невірним записом про звільнення йому було передано працівником підприємства через деякий час після звільнення. Представник відповідача №1 та третьої особи уточнені позовні вимоги визнав частково, пославшись на ту обставину, що звільнення [PERSON] відбулось на підставі п.7-1 ст. 36 КЗУпП України, підстава звільнення - набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов»язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України « Про засади запобігання і протидії корупції», а саме рішення Первомайського міськрайонного суду від 07.06.2013 року та постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 23.07.2013 року, згідно яких [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.2 ч.1 ст. 7 вказаного закону та накладено стягнення у виді штрафу. Технічні помилки, які були допущені агентством при виготовленні наказу про звільнення та містили посилання на п.7 ст. 36 Кодексу були виправлені шляхом внесення до цього ж наказу виправлення на п.7-1 ст. 36 Кодексу. Посилання позивача на неможливість його звільнення у період тимчасової непрацездатності за вказаними підставами є необґрунтованими, так як не стосуються звільнення за ініціативою власника чи уповноваженого органу, та є беззаперечною підставою для звільнення особи в разі набрання законної сили судовим рішенням. Тому законних підстав для поновлення його на роботі він не вбачає. Що стосується скасування наказу про звільнення та внесення відповідачем №2 відомостей до трудової книжки, які є невірними, то він просив суд зобов»язати відповідачів привести вказані наказ та запис у трудову книжку у відповідність згідно законних підстав звільнення. Представник відповідача №2 уточнені позовні вимоги позивача визнала повністю та суду повідомила, що про звільнення директора підприємства стало відомо 24.03.2014 року, після направлення електронним зв»язком наказу Агенства про звільнення №184-к в першій редакції з посиланням на п.7 ст. 36 КЗУпП. Враховуючи, що директор перебував у відпустці та внесення до трудової книжки відомостей про звільнення покладається на підприємство негайно, такий запис було проведено працівником кадрів 25.03.2014 року у точній відповідності до наказу про звільнення. Вдруге, вказаний наказ з виправленнями з п.7 на п.7-1 ст. 36 Кодексу надійшов до підприємства електронним зв»язком 28.03.2014 року та не містив ніяких застережень про внесенні виправлення, що є порушенням Типової Інструкції з діловодства від 30.11.2011 року №1242, а тому відповідачем будь-яких змін до трудової книжки позивача внесено не було. Ввважає, що звільнення директора відбулось в порушення ст. 40 Кодексу щодо неможливості звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а тому він підлягає поновленню на роботі із скасуванням наказів про звільнення та запису про його звільнення у трудовій книжці. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитав в якості свідка [PERSON], дослідив письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини. Згідно наказу №47-ок від 04.11.1987 року позивач [PERSON] на підставі наказу Миколаївського обласного управління лісового господарства і лісозаготівлі №76-к від 03.11.1987 року приступив з 04.11.1987 року до роботи на посаді директора Врадіївської гідро лісомеліоративної станції ( нині Державне підприємство «Врадіївське лісове господарство»). 04.10.2010 року з позивачем був укладений черговий строковий трудовий договір (контракт), про найм його на посаду директора Державного підприємства «Врадіївське лісове господарство» Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, на термін з 04.10.2010 року по 03.10.2015 року та видано наказ №597-к від 04.10.2010 року про призначення [PERSON] на посаду директора ДП за контрактом. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.06.2013 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 172-4 КУпАП України та останнього визнано винуватим у вчиненні корупційного правопорушення передбаченого п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» з накладенням стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн. Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 23.07.2013 року постанову Первомайського міськрайонного суду від 07.06.2013 року залишено в силі. Постанова суду першої інстанції набрала законної сили 23.07.2013 року та 07.08.2013 року судом була направлена до Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, який рішення суду отримав 08.08.2013 року, що вбачається із супровідного листа суду №6499 від 07. 08. 2013 року. 21.08.2013 року ВСС України заяву [PERSON] про перегляд судових рішень Верховним судом залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, після чого позивач звернувся з заявою до Європейського суду з прав людини. У подальшому рішення судів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за корупційне правопорушення 23.08.2013 року були направлені до Держлісагенства України. 19.03.2014 року прокуратурою Миколаївської області на адресу Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства внесено подання про усунення порушень Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» в якому зазначено про вжиття заходів та вирішення питання про звільнення директора ДП «Врадіївське лісове господарство» [PERSON] Згідно наказу №21-в від 07.03.2014 року, [PERSON] перебував у відпустці з 11.03.2014 року по 21.07.2014 року. Відповідно до листка непрацездатності серії АВИ №976520 Врадіївської ЦРЛ, [PERSON] перебував на лікарняному з 21.03.2014 року по 04.04.2014 року. Як вбачається з оригіналу наказу №184-к Державного агентства лісових ресурсів України від 21.03.2014 року « Про припинення трудового договору та звільнення з посади директора державного підприємства « Врадіївське лісове господарство» [PERSON], з останнім припинено трудовий договір та звільнено з посади, підстави п.7-1 ст. 36 КЗУпП України, абзац 2 частини другої статті 22 Закону України « Про засади запобігання і протидії корупції», постанова Первомайського міськрайонного суду від 07.06.2013 року, постанова апеляційного суду Миколаївської області від 23.07.2013 року. Формулювання наказу містить посилання на п.7-1 ст. 36 КЗУпП у зв»язку за набранням законної сили вироком суду, яке виключає можливість продовження роботи на займаній посаді через притягнення його до адміністративної відповідальності відповідно до зазначених вище підстав. Судом було встановлено, що вказаний наказ в первинній редакції містив технічні помилки та у подальшому п.7 було виправлено на п.7-1 ст. 36 КЗУпП, підстави звільнення не змінено, формулювання наказу не змінено. Копія наказу про звільнення [PERSON] з займаної посади до ДП» Врадіївське лісове господарство « у первинній редакції за п.7 ст. 36 надійшла електронним зв»язком 24.03.2014 року, після чого 25.03.2014 року було внесено запис до трудової книжки за №9 від 21.03.2014 року «Припинити трудовий договір у зв»язку з набранням законної сили вироком суду за п.7 ст.36 КЗпП України», підстава наказ ДАЛРУ №184-к від 21.03.2014 року ( оригінал наказу про звільнення, копія наказу, трудова книжка серії [NUMBER], показання свідка [PERSON]). Вдруге, після виправлення описки в наказі, він був направлений на підприємство електронним зв»язком 28.03.2014 року. Будь-яких змін до трудової книжки позивача підприємством про підставу звільнення внесено не було. Встановив вказані обставини, суд вважає що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 7-1 ст. 36 КЗпП України, а саме припинення трудового договору у зв»язку з притягненням позивача до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, та позов про поновлення на роботі не підлягає задоволенню на підставі наступного. Так, 17 травня 2012 Верховною Радою України був прийнятий Закон України № 4711-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції." На підставі вищевказаного закону були внесені зміни в Кодексі законів про працю України, відповідно до яких у статті 36 частина перша була доповнена пунктом 7-1 такого змісту: набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення, пов»язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України « Про засади запобігання і протидії корупції». Та після частини першої доповнена новою частиною такого змісту: "у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили". Тобто, вказані доповнення підлягають безумовному беззаперечному виконанню у разі набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за корупційне правопорушення. Аналогічні правила містяться у п. 2 ст. 22 Закону України «Про засади запобігання та протидії корупції», при цьому в законі не розмежовано саме за які корупційні правопорушення притягнуто особу до відповідальності. Таким чином, вказаний Закон, який є спеціальним, встановив імперативну норму, що виражає у категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії і не допускає ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов 'язків суб'єктів, та .яка підлягає виконанню у разі доведення вини особи у вчиненні корупційного правопорушення. Інакше: вказана норма прямо вказала правила поведінки. Як вбачається з рішень судів першої та апеляційної інстанції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, які набрали законної сили та обставини встановлені вказаними рішеннями мають для даної справи преюдиційне значення, що передбачено ч.3 ст. 61 ЦПК України, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності саме за порушення п.2 ч.1 ст. 7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», судами було встановлено наявність в діях особи обмежень встановлених п.2 ч.1 ст. 7 цього Закону. Ст. 7 знаходиться в розділі II «Заходи, спрямовані на запобігання і протидію корупції», яким встановлені певні обмеження для осіб, що попадають під дію названого Закону. В силу ст. 22 Закону відносини, що виникають у сфері запобігання і протидії корупції, регулюються цим Законом, іншими законами і міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за вчинення корупційних правопорушень особи, зазначені в частині 1 статті 4 цього Закону, притягуються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності в установленому законом порядку. Стаття 172-4 КУпАП, міститься в главі 13-А «Адміністративні корупційні правопорушення». У зв'язку з цим правопорушення, за яке [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності, є корупційним і пов'язаним з порушенням обмежень, встановлених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» Таким чином, суд приходить до висновку, що у даному випадку звільнення з посади позивача відбулось не з ініціативи власника або уповноваженого органу, а у зв»язку із застосуванням спеціального закону. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 7-1 ст. 36 КЗУпП , а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26.12. 2012 року ( справа №6-156ц-12), яка є обов»язковою для виконання всіма судами України та суди зобов»язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВСУ. Відповідно до ч.2 ст. 36 КЗУпП [PERSON] підлягав звільненню з посади у триденний строк з дня отримання відповідним органом копії рішення суду що набрало законної сили. Суд не приймає доводи позивача про те, що звільнення відбулось не у строк вказаний у законі, а набагато пізніше, так як це не впливає на сутність прийнятого рішення про звільнення. Також судом не беруться до уваги твердження сторін про порушення Типової Інструкції з діловодства від 30.11.2011 року №1242 (п.92) при виготовленні наказу про звільнення та внесення виправлень до нього, що мало місце, так як вважає, що вказані порушення на підставу звільнення не вплинули та стосувалися порушення порядку діловодства особою яка це допустила. Таким чином, законних підстав для поновлення позивача на роботі, суд не знайшов. Судом досліджувались всі докази і доводи позивача на обґрунтування позовних вимог, проте вони не спростували доводів відповідача №1 та третьої особи про відсутність правових підстав задоволення позову. Разом з тим, суд приходить до висновку, що порядок звільнення та формулювання причин звільнення є неправильним та в наказі про звільнення, в записі про звільнення у трудовій книжці позивача необхідно змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю, що передбачено Постановою Пленуму ВСУ №9 від 06.11.92 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затв. спільним наказом №58 від 29.07.93 р. МПУ, МЮУ, МСЗНУ, із змінами.

Outcome: dismissed