Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання зобов'язання позичальника спільною сумісною власністю, визнання об'єктом особистої власності грошових коштів, стягнення коштів в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] з січня 1993 року по січень 2011 року проживала разом із [PERSON] у цивільному шлюбі однією сім'єю. Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей. Оскільки коштів у родині не вистачало, позивач та відповідач вирішити отримати кредит, у зв'язку з чим 20.12.2007 року [PERSON] було укладено з АКБСР «Укрсоцбанк» договір кредиту №050/25-1269/1 відповідно до умов якого остання отримала 35000 дол. США. Згідно п. 1.2 вищевказаного договору, кредит надавався позичальнику на споживчі потреби. З метою отримання великого прибутку, відповідач вмовив позивача вкласти отримані в кредит кошти у фінансову компанію GST. 24.12.2007 року останні поїхали до м. Києва де позивачем і було укладено договір за №010305, відповідно до якого [PERSON] надала наймодавцю [PERSON] (організатору «Глобальной системы тренингов») 176750 грн. в строк до 28.12.2008 року під 20% річних. Позивач разом з відповідачем їздили на відпочинок, відвідували семінари, тури, які організовувались від фірми GST. Однак, у зв'язку з тим, що у 2008 році останнім стало відомо про те, що фірма GST працює за шахрайськими схемами та повертати кошти їм ніхто не збирається, у 2009 році вони звернулися із заявою щодо шахрайських дій громадянина США [PERSON] та протягом трьох років отримували відповіді щодо їхнього звернення. У 2015 році шлюбні відносини між сторонами припинилися. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, первісний позов задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з січня 1993 року по січень 2011 року. 21.04.2010 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позивача було стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 307463,90 грн. заборгованості. Після припинення подружніх стосунків, відповідач категорично відмовився допомогти позивачу сплатити борг перед ПАТ «Укрсоцбанк», залишивши останню наодинці з боргами, хоча усіма коштами сторони користувалися разом і кредит позивач брала задля їхнього спільного благополуччя та в інтересах родини. 31.08.2016 року, відповідно до квитанції №FJB 1624405000024 позивач сплатила в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.07.2007 року 15200 дол. США, що в еквіваленті до курсу гривні склало 389914,06 грн. 14.09.2016 року остання отримала довідку №08.306-297/12814 від ПАТ «Укрсоцбанк» про відсутність претензій за вищезазначеним кредитним договором. З огляду на вказане позивач вважає, що відповідач має сплатити на її користь половину вищевказаної суми, оскільки дружина та чоловік, незалежно від припинення шлюбу, мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, так як розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. В силу викладених обставин позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просила: -визнати зобов'язання [PERSON] за договором кредитку №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; -визнати об'єктом спільної сумісної власності грошові кошти в сумі 35000 дол. США; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в порядку регресу в сумі 194957,03 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав викладених у позовній заяві та додатково пояснила, що саме відповідач вмовляв останню відвідувати тренінги компанії GST, на що вона і погодилась. У зв'язку із складною сімейною ситуацією сторони вирішили вкласти кошти у вказану фінансову компанію, задля чого позивач отримала у ПАТ «Укрсоцбанк» кредит в розмірі 35000 дол. США, які в подальшому і було вкладено у компанію GST. Разом з тим позивач пояснила, що частиною отриманих коштів (процентів), які компанія GST сплачувала щомісяця за користування позикою та коштами отриманими від проведення різноманітних навчань та презентацій, вони з відповідачем користувалися разом, а також те, що вказані кошти було реалізовано на потреби сім'ї, зокрема на поїздки всією сім'єю у 2008 році на різноманітні заходи та різного роду відпочинки, які влаштовувала фінансова компанія. При цьому позивач пояснила, що договір кредиту було оформлено саме на неї, у зв'язку з тим, що на той час вона була офіційно працевлаштована та досить давно була знайома з працівниками банку, в якому отримувала кредит, відповідач при цьому перебував у декретній відпустці. У 2010 році позивач разом із відповідачем зверталися в Генеральну прокуратуру України із заявами щодо вчинення [PERSON] шахрайських дій у відповідь на що отримували численні листи, які надходили як на адресу позивача, так і на адресу відповідача. В подальшому рішенням третейського суду з [PERSON] було стягнуто грошові кошти на користь ПАТ «Укрсоцбанк», а тому оскільки державна виконавча служба підняла питання щодо арешту майна останньої, позивач переписала, шляхом укладення договору купівлі - продажу, належну їй квартиру, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Заболотного на відповідача. Оскільки зобов'язання по кредиту необхідно було виконувати, [PERSON] погасила кредит шляхом реалізації квартири, яка перебувала в іпотеці, однак враховуючи те, що вищевказані кредитні кошти сторони отримували разом, позивач вирішила звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, акцентуючи увагу на пп. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема на тому, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, обґрунтовуючи свою позицію тим, що кредитні кошти в сумі 35000,00 доларів США позивач отримала у банку та вклала в фінансову піраміду без його відомо та погодження, а про вказаний позивачем кредит останній дізнався лише влітку 2008 року. Проти участі у фінансовій компанії GST відповідач був категорично проти. При цьому відповідач також зазначив про те, що вій дійсно одного разу був на семінарі проведеному [PERSON] та їздив зі своєю сім'єю на відпочинок організований компанією GST, однак вказаний кредит позивачем було отримано таємно, при цьому жодних коштів від фінансової компанії отримано та використано в інтересах сім'ї не було. Також [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він разом із позивачем звертався із заявою до Генеральної прокуратури України щодо вчинення [PERSON] шахрайських дій, оскільки хотів допомогти своїй дружині в ситуації, яка склалася на той момент. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову також заперечувала з наступних підстав. На думку представника відповідача вимога позивача про визнання зобов'язання позичальника за договором кредиту спільною сумісною власністю з відповідачем не підлягає до задоволення оскільки не тільки не ґрунтується на законі, а й не передбачена теорією цивільного права. Зобов'язання за кредитним договором не може бути визнане спільною сумісною власністю за цим договором, оскільки особа не може бути власником будь - якого зобов'язання, в тому числі і кредитного. Що стосується вимог позивача про визнання об'єктом спільної власності грошових коштів в сумі 35000 дол. США та стягнення з відповідача на її користь коштів в порядку регресу в сумі 194957,03 грн. то вказані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що кредитні кошти були отримані за згодою відповідача та використані позивачем на задоволення потреб сім'ї. В ході розгляду справи судом було допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється колишньою дружиною зведеного брата відповідача, [PERSON] (відповідача) вона знає з 2000 року, однак про те, що вони з [PERSON] вже не перебувають у подружніх відносинах остання дізналась лише у 2015 році. Разом з тим свідку відомо, що кредит позивач та відповідач брали разом, а кошти які вони отримували від компанії використовувалися в інтересах сім'ї. Крім того, свідок зазначила, що відповідач також вмовляв і свого брата (колишнього чоловіка [PERSON]) вкласти кошти у фінансову компанію GST. Вказаний кредит сторони оформили на позивача оскільки [PERSON] на той час працювала на двох роботах, на відміну від відповідача, який був працевлаштований на пів ставки та який двічі перебував у декретній відпустці по догляду за дітьми. Сторони разом їздили на відпочинки які організовувала компанія GST, при цьому відповідач активно заохочував й інших осіб, щодо вступу у вказану компанію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що зі сторонами по справі остання знайома ще з тих часів коли вони разом відвідували різноманітні тренінги та різного роду відпочинки, які організовувала компанія GST. Кредит який позивач взяла у банку для подальшого вкладу у фінансову компанію був отриманий нею зі згоди відповідача. Щомісяця компанія GST сплачувала вкладникам за користування коштами відсотки, якими погашався взятий кредит, оскільки на той час всі вкладники брали кредити, при цьому повернути вкладені кошти можна було у будь який момент. На думку свідка відповідач знав про існування кредиту, оскільки вони з позивачем разом проживали та були однією сім'єю. Однак про деталі отримання [PERSON] кредиту у банку [PERSON] не відомо. Протягом трьох років свідок та сторони по справі, як і інші вкладники збирались на різноманітні тренінги, при цьому відповідач також приймав у них участь. Свідок [PERSON] повідомив, що сторонам по справі він являється давнім другом, та йому відомо, що у 2007 році позивач, не повідомивши своїх членів сім'ї отримала у банку кредит під заставу квартири, для подальшого його вкладу у фінансову компанію, а тому коли відповідач на початку 2008 року дізнався про існування такого кредиту, для нього це було великою несподіванкою. Про вказану ситуацію відповідач повідомив свідку під час телефонної розмови. [PERSON] відомо про те, що відповідач приймав участь у діяльності компанії GST, однак наскільки активною вона була останньому не відомо. Разом з тим свідок також пояснив, що до 2011 року сторони проживали разом однією сім'єю. При цьому [PERSON] також зазначив про те, що сторони позичали у нього кошти для того щоб вкласти їх у компанію GST, які через певний проміжок часу повернули з відсотками. Про систему вкладення коштів свідку розповідала [PERSON], однак [PERSON] був в курсі всіх обставин щодо їх вкладання. Після того як відповідач дізнався про отриманий позивачем кредит, він був дуже здивований, оскільки сума кредиту була досить таки значною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач по справі являється його колегою по роботі, а також те, що зі слів відповідача йому відомо про той факт, що позивач отримала у банку кредит про який нічого не повідомила своєму чоловіку. Вказані обставини мали місце в період 2007 - 2008 років. Про подальшу долю отриманого кредиту жодних обставин свідку не відомо. До 2011 року сторони проживали разом, вели спільне господарство. Як повідомив відповідач, отриманий кредит позивач хотіла спрямувати на розвиток бізнесу, яким вона займалася, однак на що конкретно саме свідку не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що сторони по справі являються її знайомими, оскільки вони разом були вкладниками фінансової компанії GST. Відповідача по справ свідок бачила у офісі вказаної фінансової компанії, який знаходився у м. Вінниці, а також на відпочинку який організовувала компанія. На скільки свідку відомо, позивач отримувала кредит для вкладання коштів у вищевказану компанію, однак яку саме суму коштів остання вклала [PERSON] не відомо. Жодних відсотків за користування вкладеними коштами компанія GST не сплачувала. Свідок [PERSON] пояснив, що сторони у справі являються його батьками, а також те, що у зв'язку з тим, що мати (позивач) взяла кредит у банку для вкладення коштів у фінансову піраміду, вдома виникли суперечки. Свідок також повідомив, що суперечки в сім'ї виникли з того приводу, що отримані позивачем кошти були втрачені. В період коли свідку було приблизно дванадцять років, вони всією сім'єю їздили відпочивати на Азовське море. В період до того моменту відколи між батьками почалися суперечки з приводу вищевказаних коштів, вони проживали разом однією сім'єю. Про існування фінансової компанії GST батькові було відомо з самого початку, на тренінги батьки ходили разом. На думку свідка батько не знав про те, що мати отримала у банку кредит. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони по справі являються його знайомими, оскільки вони разом були вкладниками фінансової компанії GST. Разом з тим свідок пояснив, що позивачем та відповідачем було отримано кредит під заставу квартири, який було вкладено у фінансову компанію GST та яка за користування вкладеними коштами щомісячно сплачувала відсотки. Сторін свідок неодноразово бачив разом у офісі вищевказаної компанії, який знаходився в м. Вінниці, на зборах компанії та відпочинках, які нею організовувалися. На думку свідка відповідач знав про отриманий позивачем кредит, який був вкладений у компанію GST. Кожен бажаючий із вкладників протягом 2008 року міг без проблем повернути вкладені кошти. Свідок ніколи не чув щоб відповідач вмовляв позивача забрати кошти із компанії GST. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) проживали разом однією сім'єю без шлюбу з січня 1993 року по січень 2011 року. Вказана обставина не заперечується відповідачем та підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року у справі №27594/15-ц, яким первісний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково, встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з січня 1993 року по січень 2011 року; поділено майно наступним чином: передано у власність [PERSON] комп'ютер, сканер, принтер; передано у власність [PERSON] люстри, холодильник, шафу, двоярусне ліжко з матрацами, стінку - полицю, м'які меблі, посуд, килими; в задоволенні решти первісного позову відмовлено; в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено; судові витрати залишено за сторонами. (а.с 7-8) Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. При цьому, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 10 листопада 1993 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про зміну прізвища серії [NUMBER] від 10.11.1993р. 31 травня 2016 року [PERSON] (позивач) змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]», про що складено відповідний актовий запис за №160 та підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER], виданим 31.05.2016 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. (а.с. 6) З матеріалів справи також вбачається, що 20 грудня 2007 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитором) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір кредиту за №050/25-1269/1, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 35000 дол. США до 19.12.2022 року. Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього Договору - з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку власну однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заставленою вартістю 220938,00 грн., що за курсом НБУ на день укладення цього Договору становить 43750,10 дол. США. (а.с. 11-13) 24 грудня 2007 року [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір №010305, відповідно до якого сторони на основі підписаного між ними Меморандуму про партнерство від 24.12.2017 року домовились про те, що в порядку та на умовах встановлених даним договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 176750 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, а також проценти за користування позикою в розмірі 20% річних від суми позики до 24.12.2008 року. (а.с. 14) В підтвердження отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 176750 грн., [PERSON] було видано останній розписку з якої вбачається, що вказані грошові кошти останній отримав у позику у відповідності до Договору №010305 від 24.12.2007 року, які позичальник зобов'язується повернути разом із процентами в розмірі 20% річних в строк до 24.12.2008 року. (а.с. 15) В судовому засіданні позивач пояснила, що 35000,00 доларів США станом на 24 грудня 2007 року становило близько 176750,00 грн., а тому отримані у кредит кошти в повному обсязі були надані [PERSON], відповідно до умов договору №010305. Крім того, як пояснила позивач в судовому засіданні, щодо чого не заперечував відповідач, у зв'язку з тим, що передані позивачем [PERSON] грошові кошти останнім [PERSON] повернуто не було, позивач разом із відповідачем зверталися в правоохоронні органи із заявою щодо шахрайських дій громадянина США [PERSON], що доводиться матеріалами справи, зокрема листами ГУМВС України в м. Києві за №52/8711 від 07.09.2011 року та №52/19008 від 25.11.2010 року, а також листом Голосіївського РУ ГУМСВ України в м. Києві за №53/К-163 від 28.01.2011 року. (а.с.16-18) Зокрема, як слідує з листа Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України №13/4-К-4683 від 14.10.2011р., адресованого [PERSON], останню повідомлено про те, що в кримінальній справі №01-11749 позивача визнано потерпілою та цивільним позивачем. В той же час, у зв'язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору за №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року щодо повернення кредитних коштів, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21.04.2010 року по справі №810/10 за позовною заявою Акціонерно - комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором кредиту позов задоволено повністю та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 307463,90 грн. заборгованості, а також 3474,64 грн. витрат, пов'язаних з вирішенням спору Третейським судом. (а.с. 65-66) В подальшому, згідно з умовами Договору про відступлення прав вимог за Договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року, укладеного 31 серпня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» (первісний кредитор) та ТОВ «Арма Факторинг» (новий кредитор), первісний Кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року зі всіма додатковими угодами та договорами про внесення змін, який укладений між Первісним Кредитором та [PERSON] Як вбачається з Акту приймання - передачі документів за Договором про відступлення прав вимог від 31.08.2016 року за Договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Арма факторинг», на виконання п. 3.4 договору про відступлення прав вимог від 31.08.2016 року за Договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року, укладеним між Первісним Кредитором та Новим Кредитором, Первісний Кредитор приймає документи, якими підтверджується дійсність та наявність відступлених прав вимог до боржника, а саме: оригінал Договору кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року та оригінал додаткової угоди №050/25-1841 від 15.10.2008 року про внесення змін до договору кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року. (а.с. 63) Крім того, 31 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Арма Факторинг» укладено Договір комісії за №31-08/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором, відповідно до умов якого Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента за комісійну винагороду вчинити за рахунок Комітента від свого імені правочини з первісним кредитором щодо набуття права вимоги до позичальника за кредитним договором, за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 1000 грн., і в строки, визначені сторонами у цьому договорі, а саме до 31.08.2016 року (включно). (а.с. 57-58) Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 31.08.2016 року по зобов'язанню [PERSON] за Договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року, загальна сума заборгованості останньої становить 55744,26 дол. США, з яких: 32666,72 дол. США - сума основного боргу та 23077,54 дол. США - сума нарахованих та не сплачених процентів. (а.с. 59 - зворотня сторона) Таким чином, на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 31.08.2016 року до ТОВ «Арма Факторинг» перейшло право вимоги кредитора за Договором кредиту №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] Як слідує з квитанції №FJB1624405000024, цього ж 31 серпня 2016 року [PERSON] сплатила ТОВ «Арма Факторинг» 15200,00 доларів США, що станом на 31.08.2016 року еквівалентно 389914,06 грн. (а.с. 10) Згідно з довідкою про відсутність заборгованості №355/08 від 31.08.2016 року виданою ТОВ «Арма факторинг», Товариство підтверджує, що [PERSON] не має заборгованості перед ТОВ «Арма факторинг» за договором комісії №31-08/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за Кредитним договором від 31.08.2016 року. Відповідно, будь - які фінансові та/або майнові претензії/вимоги Товариства до [PERSON] відсутні. (а.с. 9) Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебували, однак з січня 1993 року по січень 2011 року [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач) проживали разом однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Вказана обставина не заперечується відповідачем та встановлена рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2016 року у справі №27594/15-ц, а відтак в силу положень статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 74 СК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного Кодексу України - далі - СК України). Згідно з частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном частина перша статті 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Пленум Верховного суду України у пунктах 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною четвертою статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки, в тому числі борги подружжя. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 19.06.2013 р. у справі №6-55ц13. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В свою чергу, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення наявності цих фактів в сукупності спірному набутому майну може бути визначено режим спільного сумісного майна. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15. Таким чином, з системного аналізу статей 60, 61, 65 СК України, з урахуванням правових висновків Верховного суду України, слідує, що грошове (боргове) зобов'язання одного з подружжя, може бути поділено між подружжям, виключно у випадку, якщо одержане за таким борговим зобов'язанням майно (в тому числі і грошові кошти) були використані (а не лише отримані) в інтересах сім'ї, та в судовому засіданні така обставина підтверджена належними та допустимими доказами, а також за умови надання письмової згоди (щодо цінного майна, або значної суми грошових коштів) іншим з подружжя на укладення такого правочину. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивачем самостійно, без повідомлення та погодження відповідача, 20 грудня 2017 року укладено договір кредиту №050/25-1269/1 з АКБ «Укрсоцбанк» та отримані у кредит кошти в сумі 35000,00 доларів США 24 грудня 2007 року передано в позику [PERSON] відповідно до умов договору №010305. Укладення договору кредиту без погодження відповідача стало можливим враховуючи те, що позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбу не перебували та відповідна згода подружжя не вимагалася. В забезпечення виконання кредитного договору позивачем, відповідно до договору від 20.12.2007р. №050/1-1358, передано в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру №23 в житловому будинку №22 по вулиці Кропивницького у м. Вінниці. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що кредитні кошти в сумі 35000,00 доларів США отримано за згодою з відповідачем та використано позивачем в інтересах сім'ї, а відтак відсутні підстави для висновку, що кредитний договір створив обов'язки щодо повернення кредиту для відповідача, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення з нього половини вартості погашеного позивачем кредиту. Подальше ж повідомлення позивачем відповідача про отримання кредитних коштів та вкладення їх в фінансову піраміду не свідчить про схвалення (надання згоди) відповідачем вчинених позивачем правочинів та в жодному разі не підтверджує обставин щодо використання кредитних коштів в інтересах сім'ї. Посилання ж позивача на те, що відповідач вмовив позивача вкласти отримані в кредит кошти у фінансову компанію GST судом до уваги не приймається, оскільки такі посилання жодним доказом не підтверджені. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] судом до уваги не приймаються, оскільки їх пояснення щодо того, що кредит [PERSON] було взято за згодою відповідача базуються лише на припущеннях. Посилання позивача на те, що після вкладення коштів у фінансову компанію GST їй щомісячно виплачувалися відсотки, яких вистачало на погашення кредиту та на інші потреби сім'ї судом також до уваги не приймаються, оскільки доказів на підтвердження наявності таких обставин позивачем не надано. Крім того, такі пояснення не узгоджуються з умовами договору №010305 від 24.12.2007р. щодо того, що повернення процентів за користування позикою здійснюється позикодавцем одночасно з поверненням суми позики. Тобто, умовами вказаного договору не передбачено щомісячної виплати відсотків за користування коштами. Посилання позивача на те, що позивач та відповідач разом у 2009 році звернулися із заявою до правоохоронних органів щодо шахрайських дій громадянина США [PERSON] суд вважає безпідставним, оскільки як зазначено вище та слідує з листа Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України №13/4-К-4683 від 14.10.2011р., саме [PERSON], визнано потерпілою та цивільним позивачем в кримінальній справі №01-11749 позивача, а саме по собі спільне звернення сторін до правоохоронних органів, враховуючи те що сторони проживали однією сім'єю, не свідчить про використання кредитних коштів в інтересах сім'ї. Щодо пояснень позивача про те, що позивач разом з відповідачем їздили на відпочинок, відвідували семінари, тури, які організовувались від фірми GST, суд вважає за необхідне зазначити, що жодного доказу на підтвердження організації різного роду заходів фірмою GST, запрошення на них відповідача та фінансування його витрат на проїзд, харчування, відпочинок, розваги тощо матеріали справи не містять. Таким чином, стороною позивача жодних належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що кредитний договір за №050/25-1269/1 від 20.12.2007 року позивачем було укладено саме в інтересах сім'ї не надано, як і не надано жодних доказів того, що одержані за цим договором кошти фактично використовувались на задоволення потреб сім'ї, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності заявлених позовних вимог, а тому, з підстав заявлених у позовні заяві, у задоволенні позову слід відмовити. Згідно з частиною першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позову відмовлено судові витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed