Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивачка зазначила, що на праві власності володіє житловим будинком із господарськими спорудами в [ADDRESS] . Відповідач по справі є її колишнім чоловіком і з її згоди був зареєстрований у вказаному господарстві. Зазначила, що у грудні 2016 року відповідач виїхав у Житомирську область до своїх родичів і з того часу не проживає за місцем реєстрації та не користується житловим будинком. Факт реєстрації відповідача у належному їй будинку створює незручності та перешкоди у можливості реалізувати право на розпорядження власним майном. Відповідач не бере жодної участі в утриманні житла, не сплачує комунальних платежів. Оскільки [PERSON] не проживає у житлі більше трьох років, то просила визнати його такими, що втратив право на користування цим житлом. Відповідач у встановлений судом строк подав відзив, у якому заявлені вимоги не визнав та зазначив, що з 02 грудня 2000 року по 03 листопада 2017 року він з позивачкою перебував у зареєстрованому шлюбі. Вказаний житловий будинок є майном, що належить до спільної сумісної власності. Тому він, як співвласник не може бути визнаний таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивачка позов підтримала з викладених підстав. Зазначила, що посилання відповідача на те, що майно належить до спільної сумісної власності подружжя є не обгрунтованим. Житловий будинок був споруджений її батьком, ще до їх одруження з відповідачем. На момент одруження вона з дитиною уже проживали у цьому житлі. Тому будинок не є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки відповідач з 2016 року у її будинку не проживає, тому, відповідно до положень ст. 405 ЦК України, він втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідач в судове засідання не з`явися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази, подані у розпорядження суду, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів серед іншого можуть бути припинення правовідношення. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2006 року (а.с.4) позивачка є власником домоволодіння в [ADDRESS] . Відповідно до поданих суду доказів встановлено, що на підставі рішення Старобогородчанської сільської ради від 05.04.1991 року [PERSON] - батькові позивачки, було виділено земельну ділянку площею 0,10 га на масиві першочергової забудови в с.Старі Богородчани. 14.06.1991 року земельна ділянка відведена в натурі пібудівництво. Технічні умови на електропостачання житлового будинку свідчать про те, що підключення будинку до електромережі було здійснено в травні 1999 року. Вказана обставина підтверджує пояснення позивачки про те, що житловий будинок фактично був побудований ще до шлюбу з відповідачем, а відтак не є об"єктом спільної сумісної власності подружжя попри те, що реєстрація права власності була проведена 13.02.2006 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований у належному позивачці житлі, фактично у будинку не проживає з 2016 року. Вказана обставина знайшла своє відображення у рішенні Ружинського районного суду Житомирської області від 11.10.2017 року. У комісіійному Акті органу місцевого самоврядування зафіксовано відсутність [PERSON] за місцем реєстрації (а.с.7). Відповідно до довідки Немиринецької сільської ради Ружинського району Житомирської області відповідач фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.26). Допитаний як свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є братом позивачки і житловий будинок, у якому зареєстрований відповідач фактично збудований їхніми батьками і оформлений на сестру. Відповідач у 2016 році залишив сім`ю, і з того часу у будинку не проживає. Допитані як свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили ту обставину, що відповідач з 2016 року у будинку, який належить позивачці не проживає, оскільки залишив сім`ю. Категорично заперечили обставини, викладені у відзиві на позов стосовно того, що будинок був збудований у період перебування сторін у шлюбі. Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідачем не наведено жодного доказу на підтвердження того, що житловий будинок в [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до наданих в судовому засіданні позивачкою документів забудовником домоволодіння був батько позивачки [PERSON] , будівництво розпочато у 1991 році і закінчено у 1999 році. Суд встановив, що [PERSON] самостійно вчинив дії по реалізації свого права на вільний вибір свого місця проживання. Реєстрація відповідача у житлі позивачки створює для неї певні незручності. Між позивачем та відповідачами фактично виник спір з приводу можливості використанням житла, яке належить позивачу. Даючи оцінку цим правовідносинам, суд виходить з того, що право відповідача є сервітутним, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 11 жовтня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до встановлених даних, відповідач не проживає у господарстві позивачки більше року, а позивачка не погоджується забезпечувати його житлом у власному будинку у майбутньому. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] втратив право користування цим житлом. На підставі наведеного, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved