Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], й вході розгляду справи уточнив вимоги в редакції від 28 листопада 2017 року про вселення до окремої кімнати квартири (а.с. 101-102). Мотивуючи свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить відповідачам на праві спільної часткової власності: [PERSON] - ? частини та [PERSON] - ? частини цієї квартири згідно договору купівлі-продажу від 09 серпня 2001 року. Він є зареєстрованим її мешканцем з часу придбання, був заселений за згодою співвласників квартири як член сім»ї, має право на її користування, оскільки вважає, що квартира була набута й за участі його батьків. Після смерті його матері - 25 серпня 2016 року й наразі відповідачі не визнають його права користування спірною квартирою, вчиняють дії щодо чинення йому перешкод у користуванні житлом: винесли за межі квартири його носильні речі в коридор загальнобудинкового користування, замінили замки у вхідних дверях. З приводу захисту порушеного права на житло він неодноразово звертався до правоохоронних органів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 04 жовтня 2017 року (а.с. 91), позовні вимоги підтримали в редакції від 28 листопада 2017 року (а.с. 101-102) та просили: вселити позивача в окрему ізольовану кімнату площею 17, 8 кв м квартири [ADDRESS], в якій він проживав з батьками з часу придбання квартири - з 2001 року, й де знаходиться його речі. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON], діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 30 листопада 2017 року (а.с. 223, 224), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні уцілому за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить відповідачам на праві спільної часткової власності: [PERSON] - ? частини та [PERSON] - ? частини згідно договору купівлі-продажу від 09 серпня 2001 року. Позивач є зареєстрованим її мешканцем з часу придбання, був заселений 04 вересня 201 року за згодою співвласників квартири як член сім»ї (а.с.39). Позивач вважає, що має право на користування спірною квартирою, оскільки, на його думку, квартира була набута й за участі його батьків, проте докази про участь батьків позивача у набутті права власносності на спірне майно матеріали справи не містять. Це право в судовому порядку не встановлювалось. Після смерті матері позивача - 25 серпня 2016 року й наразі відповідачі не визнають його права користування спірною квартирою, вчиняють дії щодо чинення йому перешкод у користуванні житлом: винесли за межі квартири його носильні речі в коридор загальнобудинкового користування, замінили замки у вхідних дверях. За захистом порушеного права на житло він неодноразово звертався до правоохоронних органів. Позивачем обраний спосіб захисту порушеного права - вселення до окремої кімнати квартири. Суд, надавши правової оцінки обраного способу захисту порушеного права, вважає, що позивачем спосіб захисту порушеного права обрано невірно. Так, як вбачається із спірних правовідносин, позивач - є зареєстрованим мешканцем квартири [ADDRESS], яка належить відповідачам на праві спільної часткової власності (а.с.20, 21), був заселений за згодою співвласників квартири (а.с.39). Наразі йому чиняться перешкоди у користуванні житлом як зареєстрованому мешканцю квартири, при цьому рішення суду про його виселення не приймалось, відповідно правових підстав для його вселення немає. Й оскільки йому чиняться перешкоди в користуванні житловим приміщенням, позивач мав звернутися до суду із вимогою, яка мала б захистити порушене право. При здійсненні своїх прав, відповідно до ч.2 ст. 13 ЦК України, особа зобов»язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Згідно принципу дистозитивності суд не враві виходити за межі позовних вимог. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у звдоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Способом захисту цивільного права та інтересу, серед іншого, може бути припинення дії, яка порушує право (п.3 ч.2 ст. 16 ЦК України). Відповідачі є співвланиками квартири, позивач - є користувачем квартири, зареєстрований він та був заселений за згоди вспіввласників квартири. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Суд, сприяючи у всебічному і повному з»ясуванню обставин справи, з»ясовував у позивача правильність обраного способу захисту порушеного права, який погодив свою позицію щодо обраного способу захисту порушеного права. Окрім того суд критично оцінює вимогу позивача щодо вселення його до окремо визначеної кімнати квартири, оскільки він є зареєстрованим мешканцем цієї квартири та не є її власником (співвласником), відповідно не вправі претендувати на окремо визначену кімнату в вкартирі. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - вселення, суд вважає за необхідне зазначити таке. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Як встановлено в ході розгляду справи позивачу чиняться перешкоди у користуванні житлом як зареєстрованому мешканцю квартири, при цьому рішення суду про його виселення не приймалось, відповідно правових підстав для його вселення немає. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом лише за наявності статусу члена сім»ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв»язок з членом сім»ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права члена сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім»ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. На підстві вищевикладеного, ст.ст. 13, 16, 383, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed