Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просила розірвати шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Стягнути з [PERSON] на користь позивача на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до досягнення нею повноліття в розмірі прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років - 1626 гривень, щомісячно починаючи з дня подання заяви. Стягнути з [PERSON] на утримання позивача в розмірі прожиткового мінімуму для дорослої дитини - 1921 гривень, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та протягом трьох років після розірвання шлюбу. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на наступне, що з 28 липня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу подружжя має малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини чоловіка вистачило менш ніж на два місяці, після чого він почав пиячити та не зупинявся більш взагалі. Уважний та спокійний чоловік перетворився за місяць пияцтва в агресивну, неврівноважену людину. На час його виїзду з дому він вже становив величезну загрозу для життя як позивача так і дітей. Жодної допомоги по господарству, в придбанні речей та продуктів позивач не бачила. Відповідач весь час почав брехати, сваритися з старшою донькою позивача. 14 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Кива постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 15 лютого 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає непозовних вимогах. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково в частині розірвання шлюбу, та додатково відповідачем зазначено, що позивачем приховані факти про те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2015 року зареєстрованим на окупованій території України, після одруження позивач змінила прізвище на «Теплову». Рішенням Ленінського судового району міста Севастополі шлюб між сторонами розірвано. 28 липня 2016 року сторони зареєстрували шлюб Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. У шлюбі народилася донька - [PERSON] , [INFO] . 22 серпня 2018 року мировим суддею судової ділянки № 14 Ленінського судового районного міста Севастополя ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , розмірі 5383,00 руб. щомісяця на кожного, що відповідає 1/2 частці прожиткового мінімуму, встановленого для дітей в місті Севастополі, з індексацією стягнутої суми пропорційно до зростання прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 31 липня 2018 року до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 руб. що відповідає 28% прожиткового мінімуму, встановленого для працездатної населення в місті Севастополя, щомісяця з індексацією стягнутої суми пропорційно до зростання прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 31 липня 2018 року до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку. 15 січня 2019 року Ленінським районним судом міста Севастополя ухвалено рішення, яким позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , тому просив в задоволенні позовну про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини відмовити, так як рішенням мирового судді судової ділянки № 14 Ленінського судового районного міста Севастополя від 22 серпня 2018 року присуджено стягнення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як убачається з матеріалів справи, з 28 липня 2016 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей, доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] ,спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні стосунки подружжя не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, мають обопільне бажання розірвати шлюб, при цьому суд враховує позицію відповідача, який в межах розгляду даної справи визнав позов, не заперечує факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям. Згідно з ч.4 ст.206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивачу, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу, підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 1626 гривень, та стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення малолітньою дитиною трьох річного віку, то суд дійшов наступних висновків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Як встановлено судом, сторони від шлюбу мають двох дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] . Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості ( договору) між батьками про сплату аліментів. Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та утримання дружини, а саме, що 22 серпня 2018 року мировим суддею судової ділянки № 14 Ленінського судового районного міста Севастополя ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , розмірі 5383,00 руб. щомісяця на кожного, що відповідає 1/2 частці прожиткового мінімуму, встановленого для дітей в місті Севастополі, з індексацією стягнутої суми пропорційно до зростання прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 31 липня 2018 року до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 руб. що відповідає 28% прожиткового мінімуму, встановленого для працездатної населення в місті Севастополя, щомісяця з індексацією стягнутої суми пропорційно до зростання прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 31 липня 2018 року до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку, суд не може прийняти до уваги виходячи з наступного. Згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно частин 1, 2, 3 статті 9 Закону - державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно положень ст. 12 Закону України „Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено заходи правового реагування на тимчасово окупованій території. Як передбачено у п.1 ст.12 цього Закону, у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, змінити територіальну підсудність судових справ, підсудних розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя судам, та забезпечити розгляд цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, - місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Апеляційним судом міста Києва. Виходячи з аналізу наведених норм чинного законодавства, рішення мирового судді судової ділянки №14 Ленінського району міста Севастополя від 22 серпня 2018 року, яке ухвалено у цивільній справі №2-0815/14/2018 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем до відзиву на позовну заяву надано копії квитанцій про здійснення ним платежів на рахунок позивача на утримання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , а саме: квитанція № 1052826469 від 17 вересня 2018 року, квитанція № 7/2 від 21 вересня 2018 року, квитанція № 9356 від 30 жовтня 2018 року, касовий ордер № 9615 від 23 листопада 2018 року, касовий ордер № 8952 від 24 грудня 2018 року, касовий ордер № 11411 від 18 січня 2019 року, та надано копії квитанцій по утриманню дружини, а саме: квитанція № 1052826352 від 17 вересня 2018 року, квитанція № 7/1 від 21 вересня 2018 року, квитанція № 9334 від 30 жовтня 2018 року, касовий ордер № 9588 від 23 листопада 2018 року, касовий ордер № 8906 від 24 грудня 2018 року, касовий ордер № 11359 від 18 січня 2019 року, тому доводи позивача про те, що відповідачем не надається матеріальна допомога по утриманню малолітньої дитини та на утримання дружини не приймаються до уваги, в зв`язку з чим, що відповідач приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини та дружини, які підтвердженні копіями квитанціями та касовими ордерами. Оцінивши всі зібрані у справі докази, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні з позовною вимогою про розірвання шлюбу. Враховуючи наведене та

Outcome: approved