Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

30 листопада 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача [PERSON] про визнання батьківства. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини є відповідач [PERSON] , з яким вони з січня 2005 року жили однією сім`єю, однак без укладення шлюбу. Оскільки після народження дитини відповідач відмовився визнавати своє батьківство, запис про батька дитини зроблено за її прізвищем, а ім`я та по-батькові за її вказівкою згідно з вимогами ст.. 135 Сімейного кодексу України. Після народження дитини вони ще два місяці жили разом, а потім припинили сумісне проживання. 28 вересня 2011 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні дитини, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом, щоб мати можливість стягувати з нього аліменти. Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року закрите підготовче судове засідання та справа призначена до судового розгляду. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Самохвалов С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідача витрати, пов`язані із наданням правової допомоги у розмірі 8500 гривень.\~ Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю. Не заперечував, що донька позивачки [PERSON] , [INFO] , є і його донькою, позивачка не зверталася до нього з вимогою визнати батьківство в досудовому порядку. Заперечував проти стягнення з нього витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 8500 гривень, вважає вказану суму завищеною, просив стягнути хоча би наполовину менше. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] , про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецькій області 14 серпня 2006 року зроблено відповідний актовий запис № 642. Батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с. 5). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №00025337798 відомості про батька [PERSON] ,\~ [INFO] , внесені на підставі ст. 135 СК України (а.с. 7). 28 вересня 2011 року [PERSON] одружилася з [PERSON] , після чого дружині присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб\~ (а.с. 6). Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Судом встановлено, що у шлюбі між собою сторони не перебувають та не перебували, із спільною заявою про визнання батьківства не зверталися. Згідно ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства чи визнання батьківства, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. В третьому абзаці п.13 вказаної постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно зі ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку. Відповідно до статті 7 Конвенції про права дитини, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Статтею 8 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), передбачено, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Пункт 20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України від 18.10.2000 року №52/5, зазначено, що при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. П. 2.16.4. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, визначено, що на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Згідно вимог ст. 206 ЦПК України, визнання позову відповідачем є підставою для задоволення позову. При цьому суд вважає, що визнання відповідачем\~ [PERSON] позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З огляду на встановлені судом обставини та враховуючи визнання відповідачем [PERSON] свого батьківства, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені позовні вимоги та визнати батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно зі ст.ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачем по початку розгляду справи по суті, суд вважає, що 50% судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову, тобто грошова сума у розмірі 420,40 гривень, підлягає поверненню позивачці з державного бюджету. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню судові витрати позивачки по сплаті судового збору у розмірі 420,40 гривень на її користь. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 8500 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", "Лавентс проти Латвії", «Данілов проти України»). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019р. по справі № 910/15944/17. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що повноваження адвоката Самохвалова С.В. підтверджено договором від 16 листопада 2020 року та ордером. Також надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та розрахунковий документ (банківську квитанцію) про оплату 8500 гривень. Відповідач у судовому засіданні вказував на завищений розмір витрат на правову допомогу та просив його зменшити. Суд вважає, що доводи відповідача щодо зменшення заявленого розміру витрат на правничу допомогу заслуговують на увагу, тому як існує неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг), кількості та тривалості\~ судових засідань з урахуванням визнання позову відповідачем. Враховуючи викладене, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. ЦПК і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 5000 гривень.

Outcome: approved