Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

01.09.2014 року представник позивача звернувся до суду із зазначеною позовною заявою та обґрунтування позовних вимог вказував на те, що 23.02.2012 року між сторонами був укладений договір № 002-26517-230212 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки, відповідно до умов якого банк випустив та надав відповідачу платіжну картку, та надав відповідачу кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної лінії на загальну суму 30 000 грн., встановивши ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 5000,00 грн., в обмін на зобов'язання відповідача щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією та/або Овердрафтом за попередній місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією та/або Овердрафтом процентів та процентів за користування кредитною лінією та/або Овердрафтом. Відповідно до умов договору кредитні кошти використовуються відповідачем для розрахунків за товари чи послуги, придбані у суб'єктів господарювання, зняття готівки та інших операцій, передбачених Договором. Позивач свої зобов'язання за даним Договором виконав у повному обсязі. Однак відповідач [PERSON], усупереч умовам вказаного Договору, кредитних зобов'язань належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 02.06.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 6 864,65 грн., яка складається з: тіла кредиту - 2861,55 грн., простроченого тіла кредиту - 2046,11 грн. та заборгованості за комісіями - 1956,99 грн. Дану заборгованість представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача, а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, згідно письмового клопотання, викладеного у прохальній частині позову, просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 2 зворот). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в контексті п.5 ч.5 ст.74 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. В зв'язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних законних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у відповідності зі ст. 1048 цього ж Кодексу. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України). Судом встановлено, що 23.02.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" зі скороченим офіційним найменуванням - АТ "Дельта Банк" (а.с.12) (далі, - Банк) та відповідачем [PERSON] (далі, - Клієнт) був укладений договір № 002-26517-230212 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки (далі, - Договір) (а.с. 3-4). Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. даного Договору банк випустив та надав відповідачу платіжну картку, а також надав кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної лінії на загальну суму 30 000 грн., встановивши ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 5 000,00 грн. Згідно з п.1.6. Договору кошти кредитної лінії використовуються для розрахунків за товари чи послуги, придбані Клієнтом у суб'єктів господарювання, зняття готівки та інших операцій, які не заборонені діючим законодавством України. Відповідач, у свою чергу, зобов'язалася щомісяця в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу (ОМП). Обов'язковими складовими ОМП є: частка погашення заборгованості, Овердрафт та прострочена заборгованість попередніх періодів. В залежності від умов Тарифів до складу ОМП можуть включатись інші платежі (п. 3.6. Договору). Згідно наявних у справі Тарифів (а.с.4 зворот) частка обов'язкового погашення тіла кредиту становить 5,00% від суми використаних коштів станом на день розрахунку. Процентна ставка за користування відновлюваною кредитною лінією становить 0,0001 % річних (п. 1.6.1. Тарифів). У разі порушення Клієнтом строків сплати заборгованості за кредитною лінією та/або Овердрафтом, а також інших платежів, Клієнт зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі, в строки та порядку, які визначені Правилами та Тарифами (п.3.7. Договору). Позивач свої зобов'язання за спірним договором виконав у повному обсязі, про що свідчить відображене у розрахунку заборгованості зняття відповідачем готівки (а.с. 8). Однак відповідач, усупереч умовам договору, взяті на себе зобов'язання по поверненню кредиту належним чином не виконала, останній платіж за договором здійснила 28.01.2014 року, після чого припинила погашати кредит та проценти за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості. Станом на 02.06.2014 року розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, складає 6 864,65 грн., що включає в себе: тіло кредиту - 2 861,55 грн., прострочене тіло кредиту - 2 046,11 грн. та заборгованість за комісіями - 1 956,99 грн. (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши наявні у справі докази, умови спірного кредитного договору, суд вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості такого платежу як «заборгованість за комісіями» у сумі 1956,99 грн. не ґрунтується на умовах спірного договору та вимогах закону, що є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного. Згідно з ч.3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом ч.1 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Системний аналіз наведених вище норм, приводить суд до переконання, що при здійсненні будь-яких кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватись умов договору та не повинен відступати від них, у тому числі і в частині формулювання назв таких нарахувань, що забезпечило б прозорість і однозначність вимог банку. Однак з матеріалів справи слідує протилежне. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за комісіями, тоді як умови спірного договору, включаючи Тарифи, з поміж усієї кількості зазначених у них платежів, не відображають такого платежу як «комісія», та не покладають на [PERSON] обов'язку по його сплаті. Таким чином, нарахування позивачем заборгованості у сумі 1 956,99 грн. саме за «комісіями» не ґрунтується на умовах спірного договору та вимогах закону, а відтак вимога про стягнення з відповідача даної заборгованості є безпідставною. Судом досліджена та обставина, що згідно п. 1.2. Тарифів на відповідача покладається обов'язок по сплаті на користь банку щомісячної плати за обслуговування кредитного залишку у розмірі 4,65% від суми використаних кредитних коштів. Але дану плату позивач не просить стягнути з відповідача на користь позивача, будь-яких застережень стосовно тотожності даного платежу з «комісією», про яку представник позивача зазначає у позовній заяві та розрахунку заборгованості - не надає, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості вирішувати незаявлену позивачем вимогу, зважаючи на положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України та п. 3 постанови Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, в силу чого можливість задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача плати за обслуговування кредитного залишку - виключається. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституційний Суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац 2 підпункту 5.4 пункту 5). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14). Аналізуючи викладене, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог та оцінюючи перелічені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено порушення умов договору №002-26517-230212 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 23.02.2012 року, у зв'язку з чим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість за вищевказаним Договором станом на 02.06.2014 року, у розмірі 4 907,66 грн., що включає в себе: тіло кредиту - 2861,55 грн. та прострочене тіло кредиту - 2046,11 грн. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісіями у сумі 1 956,99 грн. задоволенню не підлягають з мотивів їх безпідставності. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що позивачу частково задоволено позовні вимоги у розмірі 4 907,66 грн. замість 6 864,65 грн., що становить 71,5 % заявлених вимог (4 907,66 грн. х 100% / 6 864,65 грн. = 71,5 %), тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 174,17 грн. (243,60 грн. х 71,5% / 100% = 174,17 грн.). На підставі викладеного і

Outcome: partial