Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

18.02.2019 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду [PERSON] , [PERSON] - судді Приморського районного суду м.Одеси, [PERSON] , в якій просить визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову; зобов`язати відповідачів солідарно спростувати їх твердження, перелічені у 13 пунктах позову у такий же спосіб, як було здійснено розповсюдження; усі судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.02.2019 року передано цивільну справу за позовом [PERSON] до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду [PERSON] , [PERSON] - судді Приморського районного суду м.Одеси, [PERSON] про спростування завідомо недостовірної інформації, до Одеського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.03.2019 року визначено підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду [PERSON] , [PERSON] - судді Приморського районного суду м.Одеси, [PERSON] про спростування завідомо недостовірної інформації - Київському районному суду м.Одеси. 18.03.2019 року на адресу Київського районного суд м.Одеси надійшла вищевказана цивільна справа. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2019 року вказану цивільну справу передано судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.03.2019 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків./а.с.25/ Вказаною ухвалою судом було роз`яснено, що позивачу необхідно визначити коло належних відповідачів та їх статус у вигляді фізичної чи юридичної особи, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві, як автора відповідного інформаційного матеріалу так і власника веб-сайту, який створив можливість та умови для поширення недостовірної інформації; заява має містити, зокрема, відомості про те, коли та в який спосіб була поширена інформація, яким чином вона порушує особисті немайнові права позивача, конкретизувати яка саме інформація поширена кожним із відповідачів, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. 22.03.2019 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшла заява [PERSON] про усунення недоліків та уточнена позовна заява [PERSON] до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду [PERSON]., [PERSON] судді Приморського районного суду м.Одеси, [PERSON], журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа [PERSON] , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації./а.с.30-32/ Відповідно до ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В уточненій позовній заяві позивач вказує, що в розповсюдженні завідомо недостовірної інформації були задіяні усі відповідачі, тому просить визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову, а саме мовою позову: 1.«Приписав мне, истцу по делу: «…Вмешательство в деятельность судьи...!!!; 2.Судья [PERSON] утверждал « …что подвергается давлению со стороны истца»; 3.Истец, экс-начальник цеха механизации Одесского судоремонтного завода, был уволен с должности еще в 1989 году в связи с сокращением штата»; 4.Истец решил бороться за восстановление своих прав только в 2007году»; 5.«Он решил не только добиться отмены приказа об увольнении…»; 6.«...взыскать средний заработок за время вынужденного прогула»; 7.«для одного из судей Приморского райсуда [PERSON] решение удовлетворить требования истца в 2014 году впоследствии стало одним из оснований для увольнения в связи с дисциплинарной процедурой»; 8.«интересно, что в марте 2015 г. решение первой инстанции оставил в силе судья апелляционного суда Одесской области [PERSON] , который в настоящее время является членом Высшего совета правосудия»; 9.С этого момента истец, по словам [PERSON] , начал травлю судьи (в контексте предыдущего абзаца по утверждениям того же ответчика [PERSON] о том, что « он отказался удовлетворить заявление об обеспечении доказательств, в частности, касательно вызова 30 свидетелей в суд, как не имеющее должного обоснования»; 10.«Кроме того, истец попытался добиться в прокуратуре регистрации уголовного производства в отношении [PERSON]»; 11.«Но в этом, впрочем, потерпел неудачу»; 12.«Кроме того, истец заявил целых четыре отвода судье и прямо призвал [PERSON] взять самоотвод. Последний отвод был подан истцом 16 ноября»; 13.«Он обвинил [PERSON] даже в отсутствии в материалах дела звукозаписей судебных заседаний, сделанных еще в 2014 году при судье [PERSON] ». В прохальній частині позову позивач просить визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову та зобов`язати відповідача [PERSON] , підписанта газетної публікації, спростувати через газету, в такому ж вигляді, як ним було подано недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову; зобов`язати відповідача [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову таким же шляхом, як він її надавав; зобов`язати відповідача юридичну особу Приморський районний суд м.Одеси в особі голови районного суду [PERSON]. спростувати усю недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову таким же шляхом, яким її було подано./а.с.35/ Позов заявлено з підстав ст.10, ч.4 ст. 32 Конституції України й у відповідності до ст.ст. 1-13, 263 ЦПК України. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.03.2019 року провадження по вищевказаній справі відкрито та справа була призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження./а.с.39/ Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» у наданий судом строк скористались правом на подання відзиву та письмових пояснень. Відкриваючи провадження по справі суд з`ясував, що характер спірних правовідносин є цивільно-правовим /незалежно від суб`єктного складу/ та справа зазначеної категорії підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, навіть якщо стороною в ньому виступає суб`єкт владних повноважень, такі спори не мають публічно-правового характеру та врегульовані главою 20 ЦК України - загальні положення про особисті немайнові права фізичної особи. При ухваленні рішення суд повинен встановити відомості про те, коли та в який спосіб була поширена інформація, чи це інтерв`ю чи особиста думка автора, яким чином вказана інформація порушує особисті немайнові права позивача, конкретизувати яка саме інформація поширена кожним із відповідачів, джерело вказаної інформації, інші обставини, які мають юридичне значення по справі, дослідити докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також обраний засіб захисту, яким позивач бажає захистити своє порушене право. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових ( службових) обов`язків, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому ст.53 ЦПК України - треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача позивачу необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових /службових/ обов`язків, то належним відповідачем є саме вона. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий, або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. У позовній заяві зазначено, що наприкінці 2018 року було застосовано розповсюдження наклепницької дезінформації публічно у «Судово-юридичній газеті», яка розповсюджується на всю Україну в електронному варіанті, що робить її доступною для всіх користувачів інтернету. Зазначена стаття, як і всі інші статті публікується на сайті: [INFO] , а саме у рубриці інтернет-газети «Суд-інфо», підписантом було використано [PERSON] /а.с.3/ Позивач вказує, що в розповсюдженні вищевказаної завідомо недостовірної інформації були задіяні усі відповідачі, означені у його позові. Позивач посилається на те, що саме його принципова і активна життєва позиція по подоланню організованої злочинності у судовій системі та в інтересах трудового колективу Одеського морського торгівельного порту, викликала протидію з боку відповідачів шляхом розповсюдження недостовірної інформації. При цьому позивач мотивує свої звернення до суду ч.4 ст.32 Конституції України, яка передбачає - кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, збереженням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Позивач [PERSON] до судового засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача - Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду [PERSON]. до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надано відзив на позов, який судом було залишено без розгляду, оскільки відповідачем не було дотримано вимоги ст.178 ЦПК України стосовно строку подання відзиву та підтвердження одночасного надіслання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Відповідач [PERSON] суддя Приморського районного суду м.Одеси до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надано відзив на позов, який судом було залишено без розгляду, оскільки відповідачем не було дотримано вимоги ст.178 ЦПК України стосовно строку подання відзиву та підтвердження одночасного надіслання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Відповідач [PERSON] , журналіст «Судово-юридичної газети» до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками, яким у задоволені позову просив відмовити, вказаний відзив суд залучив до матеріалів справи, оскільки відповідачем було дотримано вимоги ст.178 ЦПК України стосовно п`ятнадцятиденного строку подання відзиву з дня отримання ухвали суду про відкриття провадження по справі./а.с.70/ Третя особа - [PERSON] , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надійшли пояснення третьої особи, якими він просив у задоволенні позову відмовити, які судом прийняти до розгляду, оскільки були подані до закінчення підготовчого судового засідання./а.с.92/ Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON] , суд приходить до наступного. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України - кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи ст.302 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Не допускається також збирання інформації, яка є державною таємницею або конфіденційною інформацією юридичної особи. Вважається, що інформація, яка подається посадовою, службовою особою при виконанні нею своїх службових обов?язків, а також інформація, яка міститься в офіційних джерелах (звіти, стенограми, повідомлення засобів масової інформації, засновниками яких є відповідні державні органи або органи місцевого самоврядування), є достовірною. Фізична особа, яка поширює таку інформацію, не зобов?язана перевіряти її достовірність і не відповідає у разі її спростування. Відповідно до ст.10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 зазначено, шо публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання. Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах. Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації, це стосується і діяльності журналістів. Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до Закону України „Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами, вбачається, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону № 2657). Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону № 2939). Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження, відомості про її майновий стан. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на спростування завідомо недостовірної інформації належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суд приймає до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК). Відповідно до ст.277 ЦК України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Предметом дослідження по даній справі є стаття [PERSON] , журналіста «Судово-юридичної газети» під назвою « [INFO] », датована [INFO], а також повідомлення судді Приморського районного суду м.Одеси [PERSON] до голови Вищої ради правосуддя [PERSON] про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя від 21.11.2018 року, та їх взаємозв`язок, оскільки із позову та пояснень позивача, наданих у судовому засіданні вбачається, що розповсюдження наклепницької дезінформації було публічно здійснено вищевказаною статтею журналіста [PERSON] у «Судово-юридичній газеті», а джерелом дезінформації є суддя Приморського районного суду м.Одеси - [PERSON] , зі слів якого відповідач [PERSON] публікує твердження, які підлягають спростуванню. Не є предметом дослідження по даній справі повідомлення про втручання в діяльність суддів щодо здійснення правосуддя групи суддів Приморського районного суду м.Одеси [PERSON]., [PERSON], [PERSON].,[PERSON]., [PERSON] до голови Вищої ради правосуддя та Генерального прокурору України, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Предметом доказування по даній справі є встановлення наявності або відсутності порушення особистого немайнового права позивача по справі [PERSON] внаслідок поширення недостовірної інформації та її спростування. Судом встановлено, що 21.11.2018 року суддя Приморського районного суду м.Одеси [PERSON] звернувся до голови Вищої ради правосуддя [PERSON] з повідомленням про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»/а.с.78/. Суддя Приморського районного суду м.Одеси [PERSON]. у повідомленні про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя просив Вищу раду правосуддя розглянути дане повідомлення та вирішити питання про вжиття в межах компетенції заходів щодо забезпечення додержання принципу незалежності суддів та правового захисту від фактів втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя у цивільній справі № 2-5151/09 з боку [PERSON] , який має статус позивача у вказаній справі. У заяві до Вищої ради правосуддя про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено про тиск на суд, виходячи із процесуальної поведінки позивача під час участі у цивільній справі № 2-5151/09 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до діючого законодавства зазначена заява з часу знаходження до Вищої ради правосуддя реєструється та розміщується на офіційному сайті Вищої ради правосуддя та фактично стає публічно доступною інформацією. Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України,

Outcome: dismissed