Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «ТЕКС» та ПАТ «Оріль-Лідер», про визнання його звільненим з посади, зобовязання вчинити певні дії та відшкодувати моральну шкоду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що у лютому 2014 року відповідно рішень загальних зборів учасників ТОВ «ТЕКС його було призначено на посаду директора за сумісництвом. ТОВ «ТЕКС» має одноособового учасника ПрАТ «Оріль - Лідер». Трудовий контракт з ним не підписувався заробітну плату він жодного разу не отримував. Основним місцем його роботи була Єлизарівська філія ПрАТ «Оріль - Лідер» де він також працював директором до березня 2015 року. В березні 2015 року між ним та одноособовим власником ТОВ «ТЕКС», яким є ПрАТ «Оріль-Лідер» була досягнута усна домовленість про його звільнення з посади директора ТОВ «ТЕКС», в звязку з чим ним було передано всі установчі документи та господарську документацію товариства. В звязку зі своїм бажанням звільнитися 20 травня 2015 року та 03 серпня 2015 року він письмово звернувся до відповідачів з проханням скликати позачергові збори учасників на вирішення яких поставити питання про його звільнення, однак по теперішній час дане питання не вирішене, тому він просив суд визнати його звільненим з посади директора ТОВ «ТЕКС» на підставі ст. 38 КЗпП України, зобовязати ТОВ «ТЕКС» провести з ним повний розрахунок, стягнути з ПрАТ «Оріль - Лідер» моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн. та зобовязати Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Печерського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві внести відповідний запис у звязку зі звільненням. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представники ТОВ «ТЕКС» та Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Печерського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з*явилися про день, час та місце слухання справи були повідомленні належним чином, причин неявки суду не повідомили. Представники ПрАТ «Оріль - Лідер» в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог пославшись не безпідставність позовних вимог. Вислухавши сторони, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа\~\~має\~\~право в порядку,\~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 14 листопада 2014 року [PERSON] звернувся з заявою до учасників загальних зборів ТОВ «ТЕКС» про призначення його директором ТОВ «ТЕКС» з 15 листопада 2014 року за сумісництвом на умовах неповного робочого часу. 14 листопада 2014 року загальними зборами учасників ТОВ «ТЕКС» вирішено призначити на посаду директора товариства [PERSON] з 15 листопада 2014 року. Згідно наказу № 2 від 15 листопада 2014 року [PERSON] приступив до обовязків директора ТОВ «ТЕКС» з 15 листопада 2014 року за сумісництвом на умовах неповного робочого часу (1 година). Як пояснив в судовому засіданні представник позивача в березні 2015 року між [PERSON] та одноособовим власником ТОВ «ТЕКС», яким є ПрАТ «Оріль-Лідер» була досягнута усна домовленість про його звільнення з посади директора ТОВ «ТЕКС», в звязку з чим ним було передано всі установчі документи та господарську документацію товариства, однак на теперішній час позивача так і не було звільнено, чим порушено його права. В звязку зі своїм бажанням звільнитися 20 травня 2015 року та 03 серпня 2015 року [PERSON] письмово звернувся до відповідачів з проханням скликати позачергові збори учасників на вирішення яких поставити питання про його звільнення. З письмовою заявою про звільнення позивач не звертався, даний факт в судовому засіданні підтвердив його представник, оскільки вважав що між ними вже було досягнуто згоди про його звільнення. . Згідно з ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Зі змісту ст. 38 ч. 1 КЗпП України, у разі коли працівник бажає розірвати договір за власним бажанням, він подає письмову заяву та наказ про звільнення видається дише за письмовою заявою на звільнення. При цьому позивачем не було подано заяви про розірвання трудового договору, а посилання позивача на усну домовленість про звільнення не є законною підставою для звільнення передбаченого ст. 38 КЗпП України. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органом. Враховуючи те, що позивачем ні в судовому засіданні, ні при подачі позовної заяви не доведено факт порушення його прав зі сторони відповідачів, оскільки він не звертався з письмовою заявою до відповідачів про його звільнення, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині звільнення [PERSON] з посади директора. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної школи працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім*ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві не надав належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, не довів вину відповідачів, та не надав доказів причинно наслідкового звязку між діями відповідачів та нібито завданою моральною шкодою. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд вважає їх безпідставними та такими що не підлягають задоволенню Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed