Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

В липні 2015 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі ПАТ «СК «Українська страхова група») звернулося до суду із позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача 32 328, 62 грн на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свій позов ПАТ «СК «Українська страхова група» обґрунтувало тим, що 12 вересня 2013 року між ним та представництвом Ядран-Галенської лабораторії був укладений договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «Рено» державний номер [NUMBER]. 3 липня 2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю вказаного транспортного засобу та транспортного засобу «ЗИЛ» державний номер [NUMBER], яким керував відповідач. Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України. На виконання умов договору страхування, укладеного з представництвом Ядран-Галенської лабораторії, ПАТ «СК «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування, розмір якого склав 32 328, 62 грн, внаслідок чого до нього перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки. В судове засідання представник позивача та відповідач не з»явилися. Представник позивача надіслав до суду заяву про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач подав до суду письмове заперечення, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що шкода була завдана ним під час виконання службових обов»язків і відповідальність за цю шкоду несе 10 Територіальний вузол урядового зв»язку (далі 10 ТВУЗ), який є власником транспортного засобу «ЗИЛ 131» державний номер [NUMBER]. Судом установлено, що 3 липня 2014 року на перехресті вулиць Пушкінської та Спаського в місті Миколаєві [PERSON], керуючи автомобілем «ЗИЛ 131» державний номер [NUMBER], не обрав безпечної дистанції руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Renault Logan» державний номер [NUMBER]. Постановою судді Романівського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, останній виконував службові обов»язки на службовому автомобілі, який належить 10 ТВУЗ, що підтверджується довідкою, виданою 10 ТВУЗ 21 серпня 2015 року, витягом з наказу начальника 10 ТВУЗ № 102/ДСК від 2 липня 2014 року, копією шляхового листа № 1725. 12 вересня 2013 року між ПАТ «СК «Українська страхова група» та представництвом Ядран-Галенської лабораторії був укладений договір добровільного страхування автомобіля «Renault Logan» державний номер [NUMBER]. Відповідно до заяви страхувальника та страхового акту ПСКА-4323, 12 вересня 2014 року ПАТ «СК «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 32 328, 62 грн представництву Ядран-Галенської лабораторії шляхом перерахування коштів товариству з обмеженою відповідальністю «Терра Моторс», яке здійснювало ремонтні роботи. За загальним правилом, визначеним частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина 1 статті 1188 ЦК України). Системний аналіз глави 82 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". Статті 1187, 1188 ЦК України передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою цієї статті таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини 1 статті 1172 ЦК України, згідно якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Крім того, в абзаці 3 пункту 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз"яснено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Встановивши, що вимоги позивача, які ґрунтуються на праві суброгації, визначеному статтею 993 ЦК України, звернені не до тієї особи, яка несе відповідальності за шкоду, у зв»язку з заподіянням якої страховиком було виплачене страхове відшкодування, суд прийшов до висновку про безпідставність позову.

Outcome: dismissed