Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

07 липня 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом, яким просить розірвати шлюб, укладений із відповідачем та зареєстрований 31 березня 2012 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис 92; просить також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 1 / 3 частки з всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути із відповідача на її користь понесені судові витрати по справі. Зазначає, що у березні 2012 року з відповідачем зареєстрували шлюб, від якого [INFO] року народився син- [PERSON]. Шлюбні стосунки припинені через взаємні непорозуміння, різні погляди щодо виховання дитини, побутові сварки. Після припинення шлюбних стосунків бажає в правовому полі урегулювати питання щодо утримання їх дитини, оскільки відповідач добровільно матеріальну допомогу не надає. В судове засідання позивач, після перерви, подала заяву про підтримання позовних вимог, примирятись не бажає, справу просила розглянути у її відсутності та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, будь-яких заяв на відкладення з поважним причин до суду не подавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- [PERSON], залучена згідно ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.09.2016 року в судове засідання не з"явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась, заперечень на позов не подавала. Зі згоди позивача , суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Встановлено, що сторонами у березні 2012 року було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис 92 (а.с. 5). Шлюбні стосунки між сторонами припинені, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Спір про місце його проживання відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких обставин, враховуючи, що сімейні стосунки між подружжям не склалися, як зазначено в позові, через взаємні непорозуміння, різні погляди щодо виховання дитини, побутові сварки, намірів зберегти сім'ю у сторін немає, суд вважає встановленим, що збереження сім'ї буде суперечити інтересам сторін у справі. Шлюб сторін існує формально і може бути розірваний. Разом з цим з"ясовано, що неповнолітній - [PERSON], [INFO], після припинення шлюбних стосунків проживає із позивачкою та знаходиться на її утриманні і вихованні. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 1 ст. 189 цього Кодексу батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. У відповідності до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі та виплачуються щомісячно. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З"ясовано, що за станом здоров'я відповідач є працездатним, офіційно працює, не є приватним підприємцем. Відповідно до рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 13 липня 2011 року стягнуто із [PERSON], [INFO], уродженця смт.Новгородка, Новгородківського району, Кіровоградської області, жителя [ADDRESS], аліменти у розмірі 1 /4 частини з усіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на користь [PERSON], [INFO], жит. [ADDRESS], на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], щомісячно, починаючи з 16 травня 2011 року - дня подачі позовної заяви та до повноліття дитини, тобто до [INFO] року. Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. При цьому, суд приходить до висновку, що діти мають бути в рівних умовах, а відтак стягує із відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] в розмірі 1 / 4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 липня 2016 року до [INFO] року. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовною заявою про зменшення розміру аліментів, за наявності вказаних обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.ст. 88, 367 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача- 551,20 грн. внесеного нею ( за подачу позову про розірвання шлюбу) судового збору ( а.с. 1), та на користь держави стягує з відповідача - 551,20 грн. судового збору ( при вирішенні питання стягнення аліментів) , рішення суду, в частині стягнення аліментів, допускає до негайного виконання, але у межах платежу за один місяць.

Outcome: partial