Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

[PERSON] у червні 2014 року звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування наказу Державної установи «Новокаховський рибоводний завод частикових риб» № 45-к від 18.06.2014 року про його звільнення з роботи з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на посаді рибовода 1 категорії зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 грн., заподіяної внаслідок незаконного звільнення. Свої вимоги обґрунтував наступними обставинами. 02.12.2009 року він був прийнятий на роботу в Державну установу «Новокаховський рибоводний завод частикових риб» на посаду рибовода, а 15.03.2010 року був переведений рибоводом 1 категорії наказом № 16-к. Згідно із наказом № 45-к від 18.06.2014 року його звільнено із вищезазначеної посади за прогул без поважних причин 12.06.2014 року, тобто у відповідності із п.4 ст. 40 КЗпП України. Вважає даний наказ незаконним, оскільки роботу цього дня залишив за розпорядженням свого безпосереднього начальника, засідання профспілкового комітету з приводу надання згоди на його звільнення в установі не проводилось, він на нього не запрошувався, заходи дисциплінарного характеру до нього раніше не застосовувалися. Справжніми причинами звільнення позивач вважає упереджене ставлення до нього з боку керівництва відповідача. Підставами вимог щодо стягнення моральної шкоди [PERSON] зазначив наявність вимушених змін в його житті та стані здоров»я внаслідок втрати роботи. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з цих же підстав, просили їх задовольнити. Також, [PERSON] зазначив, що 12.06.2014 року роботу залишив приблизно о 10-30 год. ранку, за розпорядженням головного рибовода [PERSON], в зв»язку з виробничою необхідністю придбання у м. Нова Каховка гумових резинок - засобів для закриття пакетів із мальками риб, на що витратив близько двох годин, але на завод в цей день останнім йому було дозволено вже не повертатись, оскільки напередодні він дуже рано вийшов на роботу. Представник відповідача у судовому засіданні позов повністю не визнав, стверджуючи, що звільнення позивача з роботи відбулось виключно з передбачених законом підстав, оскільки він скоїв прогул без поважних причин, раніше за вчинення аналогічних порушень трудової дисципліни у лютому та березні 2014 року вже попереджався про дисциплінарну відповідальність. Суд, заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи вважає звільнення [PERSON] з роботи законним та обгрунтованим, а позовні вимоги останнього такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступних, встановлених в ході розгляду обставин та відповідних їм правовідносин. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня). Як роз'яснено у п.п.18,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 (із наступними змінами), прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, а також більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Крім установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із передбачених ст. 27 ЦПК. На думку суду, поважними причинами слід визнавати такі, що виключають вину працівника. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона у справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що з 15.03.2010 року [PERSON] працював рибоводом 1 категорії в Державній установі «Новокаховський рибоводний завод частикових риб» та, згідно наказу № 45-к від 18.06.2014 року, був звільнений з роботи за п. 4 ст.40 КЗпП України. При цьому підставою звільнення позивача з роботи за прогули послужила його відсутність на робочому місці 12.06.2014 року без поважних причин більше трьох годин, а саме з 10-27 год. до 17-00 год. Згідно режиму , затвердженого Правилами внутрішнього трудового розпорядку ДУ «Новокаховський рибзавод», робочий день цього підприємства триває з 08-00 год. до 17-00 год.. Позивач сам не заперечує, що 12.06.2014 року він покинув територію заводу приблизно о 10-30 год. та до 17-00 год. на своє робоче місце не повернувся. Ці обставини також підтверджені табелем обліку робочого часу за червень 2014 року, актом перевірки наявності працівників на робочих місцях (а.с. 37), доповідною запискою (а.с. 38) та поясненнями в якості свідка у судовому засіданні начальника сторожової охорони [PERSON]. При цьому [PERSON] посилається на те, що він був відсутній на роботі з поважних причин, оскільки виконував доручення свого начальника - головного рибовода [PERSON] щодо придбання у м. Нова Каховка резинок для мішків із мальками риб та не повернувся до закінчення робочого дня на роботу з його ж дозволу. Проте, з посадової інструкції позивача, наданої суду, вбачається, що безпосередньо він адміністративно підпорядковується директору, а професійно - головному рибоводу 1 категорії з контрольними функціями, посаду якого займає [PERSON], а не [PERSON], та які свого дозволу на залишення [PERSON] свого робочого місця 12.06.2014 року не надавали, що також підтвердила [PERSON] в своїй пояснювальній записці, наявній в матеріалах справи, а також в ході судового розгляду як свідок. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] всупереч встановленому на рибзаводі порядку, не звітував перед бухгалтерією про придбання ним резинок за власні кошти, останні також не були обліковані підприємством , до того ж з квитанції, яка надана ним на підтвердження цих обставин, не вбачається, що придбані були саме резинки та саме позивачем. Дозвіл головного рибовода [PERSON] на те, що 12.06.2014 року [PERSON] може залишитись вдома і не повертатись на робоче місце взагалі, на думку суду, не може бути визнано поважною причиною відсутності працівника на роботі, оскільки документально він жодним чином (відгул або інш.) не оформлений, що й підтвердили позивач та [PERSON], як свідок, в судовому засіданні. Прибуття на роботу раніше встановленого часу також не дозволяє працівнику з власної ініціативи не виходити взагалі, або раніше покидати робоче місце, без належного оформлення. За таких обставин матеріалами справи, поясненнями свідків не підтверджено, а відповідно судом не здобуто доказів поважності причини відсутності [PERSON] на роботі 12.06.2014 року. Позивач не надав доказів, що придбання матеріалів, канцелярських товарів входить до його обов'язків і що взагалі у рибзаводу була така необхідність і фінансова можливість. Своє безпосереднє вище керівництво він про свою відсутність не попереджав, отже це мало самовільний характер, оскільки не було погоджено з роботодавцем в особі повноважної особи. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що [PERSON] 12.06.2014 року здійснив прогул без поважних причин. Одночасно, судом встановлено, що відповідачем дотримано встановлений ст.149 КЗпП України порядок застосування дисциплінарного стягнення, а саме: витребувано від [PERSON] письмове пояснення , враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку (період відсутності на робочому місці), прийнято до уваги, що випадки відсутності позивача без дозволу роботодавця і раніше мали місце. Посилання позивача на відсутність засідання профспілкової організації з приводу надання згоди на звільнення його з посади та не запрошення його на нього спростовується протоколом засідання профспілкової організації № 9 від18.06.2014 року, в якому зафіксовано проведення такого засідання та присутність на ньому позивача, надано згоду про звільнення останнього з роботи за скоєний прогул Таким чином, наказ № 45-к від 18.06.2014року про звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України є підставним та законним. Відповідно, позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди є незаконними, необгрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі ст. 40 п.4, ст. 43, 233, 235 КЗпП України, п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: dismissed