Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Озерецької сільської ради Володимирецького району, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог в судовому засіданні пояснив, що його батько [PERSON] в 2005 році склав заповіт в його користь. Однак після смерті батька позивачу стало відомо, що після цього батько склав інший заповіт в користь відповідача [PERSON] Вважає, що вказаний заповіт, посвідчений 22 липня 2009 року секретарем Озерецької сільської ради на користь [PERSON] є недійсним, оскільки не відповідає фактичній волі батька, яку він неодноразово висловлював. Крім того, підпис на заповіті не подібний до підпису батька, а в день складання та посвідчення заповіту [PERSON] перебував в м.Кузнецовськ, на обстеженні у лікарів у звязку із погіршенням стану здоровя. Враховуючи сукупність вказаних обставин, просив визнати заповіт [PERSON], посвідчений 22 липня 2009 року недійсним. Представник відповідача Озерецької сільської ради заперечив проти позову, надав письмові пояснення, в яких вказував, що посвідчення заповіту [PERSON] здійснено з дотриманням вимог законодавства та у відповідності до волі заповідача. Просив відмовити в задоволенні позову, розгляд справи проводити у відсутності представника. Третя особа [PERSON] заперечила проти позову [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання за нею права власності на спадкове майно. В заперечення позову [PERSON] та в обґрунтування власних позовних вимог, [PERSON] пояснила, що вона разом зі своїм співмешканцем та дітьми в 2009 році проживала в с.Озірці в будинку батька, доглядала за ним. Батько висловив бажання скласти заповіт у її користь, оскільки вона є наймолодшою із дітей в сімї. Це була власна воля батька, ніхто на нього не впливав і не схиляв до складання заповіту. Оскільки батько був обмежений у рухах, вона разом із співмешканцем та дітьми відвезла його до сільської ради, почекала, доки секретар склав та посвідчив заповіт, після чого повернулись додому. В день посвідчення заповіту батько не був в Кузнецовську, докази, які з цього приводу надає позивач [PERSON], є неправдивими. Вважає, що брат [PERSON] сфальсифікував заповіт в свою користь, просила визнати цей заповіт недійсним та визнати за нею право власності на житловий будинок №14 по вул..Шевченка в с.Озерці Володимирецького району, як на спадщину після смерті батька, оскільки правовстановлюючі документи на будинок відсутні, і державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. В той же час, в задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. [PERSON] заперечив позовні вимоги [PERSON], вказав, що заповіт, про визнання якого недійсним просить позивач, був складений батьком в лікарні, посвідчений державним нотаріусом, будь-яких порушень при цьому допущено не було. В той же час, цей заповіт вже втратив свою чинність, і визнавати його недійсним через суд непотрібно. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, в той же час підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Судом встановлено, що [PERSON] ВасильМиколайович 18 березня 2005 року склав заповіт на користь свого сина [PERSON]. Вказаний заповіт посвідчено у Володимирецькій центральній районній лікарні державним нотаріусом Володимирецької ДНК, реєстраційний номер 150. Також встановлено, що 22 липня 2009 року секретарем Озерецької сільської ради Володимирецького району посвідчено інший заповіт [PERSON], реєстровий номер 24, з якого вбачається, що все належне йому майно він заповідає доньці [PERSON]. Як вбачається зі ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок її смерті, право на складання заповіту має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповіт є одностороннім правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів, встановлених ст. ст. 215 - 236 ЦК України. Виходячи із загальних правил правомірності правочинів,\~ зокрема ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ст.ст.1247, 1248, 1253 ЦК України, заповіт\~ складається\~ у\~ письмовій\~ формі,\~ із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт\~ має\~ бути\~ посвідчений\~ нотаріусом\~\~ або\~\~ іншими посадовими,\~ службовими\~ особами,\~ визначеними у Цивільному Кодексі. У відповідності до ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт,\~ складений з\~ порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Порядок посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування, крім норм ЦК України та Закону України «Про нотаріат», на час посвідчення оспорюваного [PERSON] заповіту регулювався Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських [PERSON] народних депутатів України", затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25.08.94 № 22/5, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 26.10.94 за № 256/466 із змінами та доповненнями, (надалі Інструкція), та Порядком посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 у редакції\~постанови Кабінету Міністрів України\~від 6 липня 2006 р. № 940 (надалі Порядок). Аналіз змісту та форми оспорюваного заповіту [PERSON] свідчить про порушення вказаних вимог закону при його складанні та посвідченні. З приводу обставин посвідчення цього заповіту [PERSON] пояснила, що на прохання батька, в день складання заповіту, вона в другій половині дня, після обіду відвезла його до сільської ради, де в кабінеті секретар сільської ради склав та посвідчив заповіт. Оскільки батько хворів, тяжко рухався, вона, її співмешканець та діти відвезли його до сільської ради на візочку, чекали під час посвідчення заповіту, і після цього відвезли батька додому. Секретар сільської ради спочатку розпитував батька, потім запитав, чи може він власноручно писати, і після цього батько записував, те, що йому диктував секретар. В цілому стан здоровя батька був задовільним, він усвідомлював свої дії. Свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що дійсно в період, коли вони проживали в с.Озерці в будинку [PERSON] вони разом зі [PERSON] для посвідчення заповіту відвозили [PERSON] до сільської ради на візочку, оскільки він погано рухався. Свідок [PERSON] пояснив, що він в 2009 році працював секретарем виконавчого комітету Озерецької сільської ради, дійсно посвідчував заповіт [PERSON], якого привезли до приміщення сільської ради його рідні. В той же день [PERSON] приходила на прийом до сільського голови та просила відвідати батька на дому з приводу заповіту. Оскільки посвідчення заповітів відноситься до обовязків саме секретаря сільської ради, за вказівкою голови, [PERSON] пішов додому до [PERSON], поговорив з ним, при цьому [PERSON] висловив бажання скласти заповіт в користь доньки [PERSON]. Оскільки [PERSON] не мав можливості відразу на місці скласти та посвідчити заповіт, він запропонував прийти пізніше, однак [PERSON] сказала, що може привезти батька до сільської ради. Через деякий час [PERSON], її чоловік та діти привезли [PERSON] до сільської ради, де і відбулось складання та посвідчення заповіту. [PERSON] писав на заповіті від руки особисто, але робив це з трудом, оскільки ліва рука у нього була паралізована, тому в заповіті мають місце виправлення. Разом з тим, показання вказаних свідків та позивача [PERSON] містять істотні суперечності, жоден із допитаних не назвав точної дати та часу складання заповіту. Так, [PERSON] та [PERSON] вказали, що до сільської ради [PERSON] відвозили перед обідом, в той же час, як вбачається з пояснень [PERSON] та [PERSON] та посвідчувального напису на заповіті, він посвідчений 22 липня 2009 року о 15 годині 10 хв. Ні позивач [PERSON], ні свідки [PERSON] та [PERSON] не вказували в своїх поясненнях та показаннях, що [PERSON] перед посвідченням заповіту приходив до будинку [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] споював свого батька, часто приїжджав і привозив йому горілку. В той же час свідок вказала, що [PERSON] батька не відвідував і жодних відносин вони не підтримували. Свідок [PERSON] та позивач [PERSON]. зазначали, що [PERSON] хоча і хворів, але стан його здоровя був задовільним, лише декілька разів у нього підвищувався тиск, і [PERSON] зверталась по медичну допомогу. В той же час, всі учасники судового засідання та допитані свідки визнали, що [PERSON] був інвалідом, не міг самостійно рухатись, частина його тіла була паралізованою. При цьому свідок [PERSON] вказувала у своїх поясненнях, що «дід був дуже хворим, інвалідом, пережив багато приступів та інсультів». З огляду на такі суперечності суд відкидає показання вказаних свідків та вважає їх неналежними доказами на спростування позовних вимог [PERSON] Крім того, факт складання [PERSON] заповіту саме 22 липня 2009 року спростовується сукупністю інших досліджених судом доказів. Так, позивач [PERSON] пояснив, що його батько [PERSON] проживав в [INFO], в 2005 році переніс інсульт, після цього хворів, потребував постійного дорогого лікування, стан здоровя його був незадовільний. Деякий час батько жив у сестри [PERSON], після розлучення сестра разом зі своїм співмешканцем та дітьми переїхала до будинку батька. Сам позивач завжди підтримував стосунки з батьком, відвідував, допомагав в разі потреби, купляв ліки, возив на обстеження. 22 липня 2009 року стан батька погіршився, і він повіз його на обстеження до Кузнецовської СМСЧ. Разом зі своїм товаришем [PERSON] вони приїхали до села Озірці, посадили батька в машину, відвезли його до лікарні, де [PERSON] допомагав проходити лікарів, відвозити батька на кардіограму і т.н. Батька обстежили невропатолог, кардіолог, призначили лікування. Всього вони пробули в лікарні приблизно до 17 години, після чого повернулись до села. Тому [PERSON] 22 липня 200 року не міг перебувати в сільській раді та посвідчувати оспорюваний заповіт. Вказані пояснення позивача повністю підтверджено іншими доказами, які досліджено судом. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він добре знає та товаришує з позивачем [PERSON], також добре знав і його батька [PERSON] Відносини у [PERSON] з батьком були дружніми, [PERSON] завжди говорив, що його майно залишиться [PERSON]. [PERSON] тяжко хворів, [PERSON] постійно лікував батька, купляв ліки, возив його до лікарів. Зокрема [PERSON] допомагав [PERSON] відвозити батька до Більськовільської лікарні, а також в м.Кузнецовськ. Влітку 2009 року, на прохання [PERSON] він біля 12 години приїхав разом з ним в село Озерці, де жив батько [PERSON], щоби відвезти його до лікарні. Він допомагав [PERSON] помістити його батька в машині, оскільки батько був дуже хворий, погано себе почував, не міг сам пересуватись і залишатись без нагляду. В лікарні [PERSON] також допомагав [PERSON] провести обстеження батька, його оглядали різні лікарі, робили кардіограму, ще якісь обстеження. В Кузнецовській СМСЧ вони всі разом перебували досить довго, приблизно до 16 години 30 хв., після цього відвезли [PERSON] додому, в село. [PERSON] та [PERSON] ще побули з [PERSON] в будинку, після чого свідок біля 20 години поїхав автобусом додому, а [PERSON] залишився з батьком. З медичної карти №29.208.05 [PERSON] вбачається, що 22 липня 2009 року він був обстежений лікарями Кузнецовської СМСЧ №3 невропатологом, кардіологом, йому призначено кардіограму та медикаментозне лікування, тобто у вказаний день [PERSON] перебував за межами с.Озерці Володимирецького району. Твердження позивача [PERSON] та її представника про те, що названа медична карта є неналежним доказом, оскільки записи в ній викликають сумніви, не враховуються судом з огляду на таке. В судовому засіданні свідок [PERSON] (лікар-невропатолог Кузнецовської СМСЧ №3) підтвердив, що записи за 22 липня 200 року в медичній карті [PERSON] здійснено саме ним, а також пояснив, що незалежно від місця проживання особи, при зверненні до медичної установи він як лікар зобовязаний оглянути людину, надати допомогу, провести обстеження, призначити лікування. Записи можуть здійснюватись в карті, яку надав хворий, або в іншій карті. Аналогічні показання дала суду свідок [PERSON] лікар-кардіолог Кузнецовської СМСЧ №3. Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника [PERSON] свідок [PERSON] пояснила, що надана їй для огляду медична карта [PERSON] відповідає формі, встановленій для медичних карт, такі карти дійсно заводились та заповнювались для хворих Більськовільської лікарні (в подальшому амбулаторія загальної та сімейної медицини), де даний свідок працювала головним лікарем. Частина записів в цій карті виконана саме [PERSON] при зверненні [PERSON] до медичної установи або при його огляді на дому. Карта велась до часу смерті [PERSON] При цьому карта могла зберігатись як в медичній установі, так і на руках у хворого або членів його сімї. Після смерті хворого карта зазвичай передається до архіву медустанови, але могла бути видана будь-кому з родичів Таким чином, приймаючи до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також ту обставину, що медична карта [PERSON] велась з 21.07.2008 року до часу його смерті 12.02.2013, записи в карті є послідовними, їх хронологія не порушена, суд приходить до висновку, що даний доказ є належним та допустимим доказом. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] сукупністю наданих ним доказів поза розумним сумнівом довів, що 22 липня 200 року о 15 год. 10 хв., а також до цього часу, [PERSON] був відсутній в населеному пункті по місцю посвідчення заповіту, а саме в с.Озерці Володимирецького району, що виключає особисте підписання ним заповіту в сільській раді у день та час, зазначені в тексті заповіту. При цьому суд враховує також ту обставину, що стан здоровя [PERSON] 22 липня 2009 року, зафіксований лікарями у медичній карті, а саме скарги на головний біль, порушення мови, координації, дезорієнтація у просторі та часі, підвищення артеріального тиску не відповідає тим обставинам посвідчення заповіту, на які вказали суду свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки виходячи з їх пояснень, [PERSON] був у задовільному стані, усвідомлював свої дії. Наведена розбіжність, на думку суду, свідчить про те, що заповіт [PERSON] не міг бути посвідчений 22 липня 2009 року. На користь таких висновків суду свідчить також і висновок судово-почеркознавчої експертизи №49/15 від 27.01.2016 року. Так, в описовій частині вказаного висновку експерт зазначає, що встановлені збіжності та розбіжності у почерку та підписі [PERSON] на тексті оспорюваного заповіту не дають підстави не тільки для категоричного, але й для ймовірного позитивного висновку про тотожність почерку та підпису [PERSON] на тексті заповіту із наданими для дослідження зразками. Враховуючи сукупність вказаних доказів, суд приходить до висновку, що заповіт від імені [PERSON] Ми, посвідчений 22 липня 2009 року в с.Озерці Володимирецького району о 15 год.10 хв. секретарем Озерецької сільської ради, не підписаний особисто заповідачем, що свідчить про грубе порушення порядку його посвідчення. У відповідності до ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як вбачається з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. З приводу позовних вимог [PERSON] судом встановлено наступне. Як вже зазначалось, [PERSON] 18 березня 2005 року склав заповіт на користь свого сина [PERSON]. Вказаний заповіт посвідчено у Володимирецькій центральній районній лікарні державним нотаріусом Володимирецької ДНК, реєстраційний номер 150. У відповідності до ст.1254 чч.2-4 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, передбачених Законом. З урахуванням викладеного, з огляду на нікчемність заповіту [PERSON], складеного 22 липня 2009 року, заповіт [PERSON] від 18 березня 2005 року втратив чинність, і його дія не підлягає відновленню. Таким чином, підстав для визнання недійсним правочину (в даному випадку заповіту), який вже втратив чинність, суд не вбачає. Що стосується визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно, то в цій частині у задоволенні позову також слід відмовити з таких підстав. У відповідності до ст.ст.1296, 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Державним нотаріусом Володимирецької ДНК було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме на житловий будинок №14 по вулиці Шевченка в с.Озерці Володимирецького району. В той же час, сторони в своїх поясненнях вказали, що такі документи були виготовлені позивачем [PERSON] ще за життя батька, і копію свідоцтва про право власності на цей житловий будинок надано суду (а.с.11). З урахуванням викладеного, судом не встановлено порушення спадкових прав позивача [PERSON], які можуть бути оформлені у встановленому законом порядку, і підстав для їх захисту чи поновлення суд не вбачає. Крім того, суд приймає до уваги, що у звязку із втратою чинності заповіту [PERSON] від 18 березня 2005 року та з урахуванням нікчемності його заповіту від 22 липня 2009 року, виходячи з вимог ч.2 ст.1223 ЦК України, спадкування майна [PERSON], який помер 2013 року, здійснюється за законом, оскільки інші дійсні заповіти [PERSON] відсутні. Оскільки і [PERSON], і [PERSON] як спадкоємці першої черги, прийняли спадщину після смерті батька, подавши про це заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, як це передбачено ст..1268 КК України, визнання права власності на спадкове майно лише за одним із спадкоємців позивачем [PERSON] призведе до порушення прав іншого спадкоємця. З урахуванням сукупності встановлених обставин та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні Враховуючи викладене,

Outcome: approved