Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі 2075 грн., що складає 50% суми, сплаченої нею за навчання дочки [PERSON] за перший семестр 2013 року. Позовні вимоги були мотивовані тим, що відповідач відмовляється від надання допомоги в оплаті навчання їхньої повнолітньої дочки, яка навчається на другому курсі денного відділення Чернігівського державного інституту економіки та управління за контрактом. Оскаржуваним рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації додаткових витрат на дитину [PERSON] 2075 грн. та 229,4 грн. судового збору - на користь держави. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2013 року як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновки суду про обгрунтованість позовних вимог суперечать ст. 185 СК України, яка передбачає участь батьків у додаткових витратах на неповнолітню дитину, тоді як їхня дочка є повнолітньою. Чинним законодавством не передбачено сплата додаткових витрат на навчання повнолітньої дочки. Апелянт також зазначає, що судом при ухваленні рішення не було враховано його матеріальний стан, те, що він не працює, має на утриманні непрацездатних батьків, один з яких є інвалідом II групи і часто хворіє. Також судом не враховано, що позивачка має власний будинок, автомобіль, земельну ділянку. В поданих запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залипшити без змін як законне та обгрунтоване. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. По справі встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.09.1993р. до 14.04.2010р. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], яка досягла повноліття та є студенткою 2 курсу юридичного факультету денної форми навчання Чернігівського державного інституту економіки і управління на контрактній основі. За І семестр ІІ курсу позивачка сплатила за навчання дочки 4150 грн. У зв'язку з тим, що позивачка самостійно не може забезпечити оплату навчання дочки, оскільки зараз не працює і перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а відповідач відмовляється добровільно надавати таку допомогу, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 50 % вартості навчання в розмірі 2075 грн., які були сплачені нею 20.09.2013 року за навчання дочки [PERSON] за перший семестр 2013-2014 навчального року. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Проте, такі висновки суду не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи. Згідно ч.1 ст.198 СК України батьки зобовязані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Рішенням Щорського районного суду від 15 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігіської області від 22 листопада 2013 року, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти дочку [PERSON], [INFO], у розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 2 жовтня 2013 року і до закінчення навчання, тоюто до 30 червня 2016 року. При визначенні розміру аілментів суд враховував, зокрема, що повнолітня донька сторін [PERSON] є студенткою 2 курсу Чернігівського державного інституту економіки і управління, денної форми навчання, навчається на контрактній основі, і що її батько офіційно не працює, але має нерегулярний дохід. Таким чином, відповідач [PERSON] вже сплачує аліменти на повнолітню доньку у з"вязку з її навчанням на контрактній платній основі в розмірі 500 грн. щомісяця. Докази того, що [PERSON] може надавати матеріальну допомогу в більшому розмірі, відсутні. Позивач вважає, що відповідач має сплачувати на повнолітню дочку, крім аліментних платежів, половину вартості навчання. Положення ст. 185 СК України передбачають, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Таким чином, законодавство передбачає стягнення додаткових витрат лише на дитину. Проте, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] вже не є дитиною в розумінні п.1 ст.6 СК України, оскільки 11 серпня 2013 року досягла повноліття. Згідно зі статтею 201 СК України, до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Таким чином, чинним Сімейним кодексом не передбачено застосування положень статті 185 до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання. У зв'язку з вищевикладеним, вимоги позивачки про стягнення додаткових витрат на дитину є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 114,70 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційною скарги.

Outcome: approved