Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, за участі третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору - Департамент комунальної власності ОМР, в якій просить визнати незаконним та скасувати Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 355 від 29.08.2012 року в частині реєстрації за територіальною громадою м. Одеси приміщення першого поверху № 501 загальною площею 38,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності [NUMBER] від 24.09.2012 року на нежитлове приміщення по [ADDRESS] ; визнати право власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] за набувальною давністю за [PERSON] . В обгрунтування позову, [PERSON] зазначає, що він понад 14 років на законних підставах, відкрито, добросовісно, безперервно володіє нежитловим приміщенням по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 січня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 25 лютого 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 13 квітня 2020 року. 13 квітня 2020 року у підготовче засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце овикликані, засідання відкладене на 09.06.2020 року. 04.06.2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких Департамент комунальної власності ОМР просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що правові підстави для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю відсутні. 09 червня 2020 року в підготовче засідання з`явилися представник позивача та представник третьої особи, за письмовим клопотанням представника відповідача, підготовче засідання відкладене на 21 липня 2020 року. 21 липня 2020 року в підготовче засідання з`явилися представник позивача та представник третьої особи. Судом закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до слухання по суті на 26 жовтня 2020 року. 26 жовтня 2020 року у зв`язку зі знаходженням судді на лікарняному, розгляд справи відкладено на 01 лютого 2021 року. 01 лютого 2021 року у судове засідання з`явилися представник відповідача та представник третьої особи, за отриманим клопотанням представника позивача, розгляд справи відкладено на 06 квітня 2021 року. 06 квітня 2021 року у судове засідання з`явилися представники сторін та представник третьої особи, за клопотанням нового представника позивача розгляд справи відкладено на 17 червня 2021 року. 17 червня 2021 року у судове засідання з`явилися представники сторін та представник третьої особи, за клопотанням представників позивача, розгляд справи відкладено на 06 жовтня 2021 року. У судовому засіданні 06 жовтня 2021 року представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, представник відповідача та представник третьої особи просили відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та представника третьої особи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради відповідно до Свідоцтва про право власності від 24.09.2012 року, [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.08.2012 р. № 355 та технічним паспортом від 26.04.2012 р. Таким чином, нежитлові приміщення першого поверху № 501, загальноою площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, від імені якої діє департамент комунальної власності Одеської міської і ради. 06.03.2018 р. за результатами обстеження зазначеного нежитлового приміщення працівниками Департаменту було встановлено, що нежитлове приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , використовується мешканцем будинку під підсобне (номер приміщення співпадає з номерами квартир користувачів (відповідно до технічного паспорту від 26.04.2012 р.). Відповідно до абз. 9 ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Вказане нежитлове приміщення першого поверху № 501 зайнято [PERSON] , який посилається на те, що основним квартиронаймачем та власником із 1982 року квартири [ADDRESS] являється [PERSON] - мати [PERSON] . З цього часу [PERSON] постійно користуються нежилим підсобним приміщенням - сараєм (нежитлове прміщення № 501), який являється невід`ємним від квартири [ADDRESS] , оскільки всі комунікації від квартири йдуть до сараю. Крім того, позивачем було укладено договір «На користування гаражами, сараями, іншими допоміжними приміщеннями» № 13/245 від 01.01.2010 року з Комунальним підприємством «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» - відповідно до якого [PERSON] щомісячно сплачував збір згідно встановлених тарифів за користування зазначеним приміщенням. Положенням ч. 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Це право грунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Проте, усупереч вимогам ст. 60 ЦПК Позивачем не надано суду доказів добросовісного заволодіння та відкритого й безперервного володіння протягом установленого законом строку спірним приміщенням. Так, листом від 09.02.2018 р. № 01-17/130-ЗПИ проінформовано повторно [PERSON] щодо законних підстав віднесення нежитлового приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , до об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, щодо передачі усіх нежитлових приміщень житлового фонду, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , були передані на баланс КП « Дирекція єдиного замовника «Центральне», а також зазначено, що спірне приміщення є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин нарівні з квартирами будинку за вище зазначеною адресою. Тобто, вбачається, що Позивач усвідомлював, що використовує спірне приміщенням недобросовісно та незаконно, а саме всупереч нормам статі 344 ЦК України. 26.01.2021 р. Департамент звернувся до КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» з запитом № 01-13/232 щодо надання інформації чи є нежитлове приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , та приміщення кв. [ADDRESS] , загальною площею 70,5 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] тотожними, відобразивши приміщення відповідних площ на поверховому плані-схеми будинку, у якому вони розташовані. Крім того, 26.01.2021 р. Департамент звернувся до КП «ЖКС «Порто-Франківський» з запитом щодо надання інформації, що стало підставою для укладання договору про користування гаражами, сараями та іншими допоміжними приміщеннями від 01.01.2010 р. № 13/245 та чи є зазначений договір чинним наразі або розірваним надавши відповідні докази. 16.03.2021 р. КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» листом № 01-14/2187 повідомило Департамент, що зазначені вище приміщення не є тотожними приміщеннями, відобразивши на схематичному плані місце розташування приміщень. З даної схеми вбачається, що дані приміщення знаходяться навпроти один одного та що вони не являються невід`ємними від один одного. Отже, на переконання суду, спірне нежитлове приміщення першого поверху № 501 є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та таким що без достатніх правових підстав зайнято [PERSON] . Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Велика Палата Верховного Суду визнала наведені висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими та додатково зазначила, що ТОВ «Компанія «Укрінком» не може вважатися володільцем, який добросовісно заволодів спірним майном, оскільки на підставі договору підряду сторони погодили, що ТОВ «Аста ЛТД» як розрахунок за виконані роботи передає у власність нерухоме майно, а отже позивач отримав це майно не у володіння (володіння та користування), а саме у власність». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої палати ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. Таким чином, відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 Цивільного кодексу України. Крім цього, суду надано докази того, що департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради не видавались містобудівельні умови та обмеження на реконструкцію нежитлового приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а Позивачем у свою чергу не надавалась проектна документація до зазначеного департаменту. Щодо права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на спірне нежитлове підвальне приміщення. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В контексті завдань в даному випадку цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу. У відповідності до статті 142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Частиною другою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» унормовано, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Зокрема, до такого майна був віднесений житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів. На виконання зазначеної постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів до складу якого і увійшло, зокрема нежитлове приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, судами касаційних інстанцій вже встановлювався факт того, що весь житловий та нежитловий фонд в межах міста Одеси, за виключенням державної власності, колективної власності та особистої власності перейшов до комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Такої правової позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїх ухвалах від 05.10.2011 р. (справа № 6-1468св10), від 09.07.2014 р.(справа № 6-3605св14), від 07.01.2016 р. (справа № 6-24753ск15) від 01.12.2016 р. (справа № 521/4073/15-ц, та Верховний суд у постанові від 22.04.2019 р. по справі № 522/31671/13-ц. Частиною четвертою статті 82 Цивільного кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з 1991 року у територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради виникло право власності, на нежитлове приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Саме з метою реалізації, та виконання вищезазначеного рішення від 25.11.1991 року, прийняте рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.11.2007 року № 1316, яким Комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», зобов`язано провести технічну інвентаризацію та зареєструвати за Одеською міською радою об`єкти нерухомого майна, зокрема, нежитлового приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.08.2012 року № 355 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси» за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, оскільки передбачає конкретні приписи (зареєструвати за Одеською міською радою об`єкти нежитлового фонду комунальної власності, оформити та видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності), які застосовуються одноразово (передбачають одноразову можливість видати Одеській міській раді свідоцтва про право власності), і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (після видачі свідоцтва про право власності та реєстрації права власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради рішення більше не створюватимуть будь-яких правових наслідків). Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних прав або обов`язків, в тому числі обов`язок забезпечити виконання наданого відповідно до підпорядкованості доручення. Акт індивідуальної дії є різновидом правового акта, особливими ознаками . якого є правозастосовний характер, персоніфікованість застосування, наявність припису (або констатації) про виконання конкретної дії, однократність застосування, припинення дії після реалізації фактом його виконання. Якщо акт індивідуальної дії прийнятий із порушенням установленого порядку, поза межами компетенції органу або приписи такого акта порушують права, свободи чи охоронювані законом інтереси особи, така особа має право звернутись до суду за захистом. Ефективний захист відбувається лише за умови забезпечення реального поновлення порушених прав, що неможливо здійснити шляхом визнання протиправним і скасування індивідуально- правового акту в разі, якщо такий акт вичерпав свою дію фактом його реалізації та виникли інші правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Оскаржуване рішення за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії одноразового застосування, за положеннями якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією суб`єктами цих правовідносин певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Оспорюване рішення вичерпало свою дію фактом його виконання, зокрема, видачею свідоцтва про право власності та реєстрацією права власності. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього. У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідною позовною заявою. З урахуванням наведеного, беручи до уваги, що предметом оскарження визначено правовий" акт індивідуальної дії, який адресований іншим аніж позивач особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, такий акт не міг бути ним оскаржений, що виключає підстави для задоволення судом першої інстанції заявленого позову про скасування відповідного акту органу місцевого самоврядування. Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України, постановлених у справах про оскарження актів індивідуальної дії, зокрема, у постановах від 24.02.2015 року у справі № 21-34а15, від 11.11.2015 року у справі № 2а-2885/12/1470, від 15.11.2016 року у справі № 800/264/16, від 27.10.2015 року у справі № 800/210/15 тощо, в ухвалі Верховного Суду від 26.12.2017 року у справі №П/9901/11/17. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, суд доходить висновкеу, що позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.08.2012 р. № 355 в частині реєстрації за територіальною громадою м. Одеси приміщення першого поверху № 501, загальною площею 38,8 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] та Свідоцтва про право власності від 24.09.2012 р. серії [NUMBER] є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed