Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

23 квітня 2018 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 288 420,00 грн, проценти за збереження безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 25 559,78 грн, 3 % річних у розмірі 5 279,92 грн, 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 3192,60 грн судового збору, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.09.2001 року по 15.12.2016 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.12.2016 року. Працюючи за кордоном, позивач доручив підприємству, на якому працював, перераховувати щомісячно грошові кошти відповідачу в сумі 1000,00 $ США, однак після розірвання шлюбу ним не було своєчасно повідомлено підприємство про необхідність здійснення припинення перерахунку. В результаті цього, відповідачу помилково було перераховано в період з 07.04.2017 року по 09.02.2018 року 11 000,00 $ США, які відповідач на вимогу позивача добровільно не повернула. Відповідач надала відзив на позов, в якому просила в його задоволенні відмовити, оскільки після розірвання шлюбу з позивачем була домовленість щодо утримання їх спільної дитини та сплату аліментів в розмірі 1000 доларів США, у зв»язку з чим [PERSON] передав визначену суму аліментів в січні 2017 року та в лютому ще перерахував на картковий рахунок і в подальшому перераховував, перебуваючи за межами України. Позивач надав відповідь на відзив, в якому вказав, що аліменти ним були сплачені наперед перед від»їздом за кордон, а отже всі інші перераховані кошти є безпідставно набутими. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки перераховані кошти не є безпідставно набутими, це кошти були отримані як аліменти на дитину, при цьому позивач не довів, що він давав доручення на перерахування зазначених коштів ще до розірвання шлюбу. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, а також частково матеріали цивільної справи № 748/2096/17 судом встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 грудня 2016 року (а.с.6). У відповідності до наданої копії свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. ( а.с.63) У відповідності до копій платіжних доручень (а.с. 7-28), у період з 07.04.2017 року по 09.02.2018 року [PERSON] на рахунок [NUMBER] компанією «Navios Ship Management Ins.", за дорученням [PERSON] було перераховано 11 000,00 доларів США., по 1 000,00 доларів США щомісяця. При цьому перерахування розпочались з заробітної плати за березень 2017 року 16.03.2018 року [PERSON] було направлено [PERSON] претензію з вимогою повернення 11 000,00 доларів США з розрахунку офіційного курсу НБУ гривні по відношенню до долара на день здійснення перерахунку (а.с.29). Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Дослідивши доводи позову, а також додані до нього докази, доводи відзиву на позов та додані до нього докази, суд встановив, що після розірвання шлюбу між сторонами виникли зобов»язальні правовідносини з приводу утриманні неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Так, 10 січня 2017 року та 02 лютого 2017 року, безпосередньо після розірвання шлюбу, [PERSON] отримала від [PERSON] аліменти у розмірі по 1000 доларів США. ( а.с.64,65) При цьому, в подальшому, як слідує з платіжних доручень, суми в розмірі 1000 доларів США перераховувались щомісяця із заробітної плати позивача. Будь-яких претензій позивач щодо підприємства з приводу перерахування вказаних сум не висував, особисто надав підприємству доручення про перерахування вказаних сум коштів. Дані перерахування почались саме після приїзду його на місце роботи та він мав реальну можливість не здійснювати та припинити дані перерахування. Укладення в подальшому договору між батьками щодо участі у вихованні та утриманні дитини може свідчити лише про досягнення в майбутньому внаслідок укладення мирової угоди щодо поділу майна згоди щодо майнового забезпечення їх спільної дитини і не є доказом безпідставного набуття перерахованих раніше позивачем коштів в більшому розмірі на утримання дитини. Отже, грошові кошти в розмірі 288 420 грн набуті відповідачем як кошти на утримання їх спільної дитини, перерахування здійснені за добровільної згоди позивача, який надав доручення на перерахування вказаних коштів, маючи певні зобов»язання щодо утримання неповнолітньої дитини та не підлягають поверненню як такі, що безпідставно набуті. Оскільки позовні вимоги в частині стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 288 420 грн задоволенню не підлягають, що не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення процентів в сумі 25 559,78 грн, 3% річних в розмірі 5 279,92 грн, а також понесені витрати на сплату судового збору та правову допомогу. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed