Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укргазвидобування» про стягнення допомоги при звільненні, передбаченої галузевою угодою. Мотивуючи свої вимоги тим, що його як працівника, який пропрацював на підприємстві понад 14 років, було звільнено відповідно до наказу № 106-к від 16.12.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку зі скороченням штату. Проте, роботодавець не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив допомогу, що встановлена колективним договором (п.2.6 Галузевої угоди) у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить за його розрахунком 56 012 грн. 25 коп. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підств та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Зубар О.В., діюча на підставі довіреності від 01.03.2016 року (а.с.72), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх жоводи та заперчечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до наказу № 106-к від 16.12.2013 року ПАТ «Укргазвидобування» за п.1 ст. 40 КЗпП України звільнено у зв»язку зі скороченням штату (а.с.10). Вважає, що ПАТ «Укргазвидобування» не провів з ним повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив допомогу, що встановлена колективним договором (п.2.6 Галузевої угоди) у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка є складовою заробітної плати. Проте, суд не може погодитися, що вказана допомога, встановлена колективним договором (п.2.6 Галузевої угоди), є складовою заробітної плати, виходячи із таких правових підстав. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Заробітна плата як винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, складається з таких частин: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 затверджено Інструкцію зі статистики заробітної плати, яка містить основні методологічні положення щодо визначення показників оплати праці у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об»єктивної статистичної інформації про розміри та структуру заробітної плати найманих працівників. Пунктом 1.3 Інструкції передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. Пунктом 3.8 Інструкції передбачено, що суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору відносяться до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Виплата вихідної допомоги передбачена ст. 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору з підстав, визначених зокрема п.1 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. З огляду на викладене, вихідна допомога при звільненні працівника не відноситься до заробітної плати, а є складовою інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, відтак суд на підставі ч.1 ст. 233 КЗпП України до позовних вимог [PERSON] застосовує строк позовної давності. Розглядаючи справу по суті, судом встановлений факт пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду за захистом порушеного права, із заявою про поновлення якого не звертався, суд вважає його пропуск безпідставним, оскільки порушення права відбулось у грудні 2013 року. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст. 233 КЗпП України). Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст. 233 КЗпП України). Окрім того, як вбачається із розрахунку виплат коштів при звільненні за грудень 2013 року, відповідачем виплачено при звільнені [PERSON] всі суми згідно ст. 47 КЗпП України й у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Так, ПАТ «Укргазвидобування» нарахував та виплатив [PERSON], серед інших виплат, вихідну допомогу при скороченні штату у розмірі 16 248 грн. 30 коп., всього - 127 946 грн. 86 коп. (а.с.75), що не спростовується й визнається позивачем. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 44, 47, 94, ч.2 ст. 233 КЗпП України, Закону України "Про оплату праці",

Outcome: dismissed