Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

09.04.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю, у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на групу нежитлових підвальних приміщень №59 та №61 загальною площею 120,6 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка зареєстрована та постійно проживає в кв. [ADDRESS] . З 10.10.2008 року по теперішній час позивачка являється безтитульним користувачем групи нежилих підвальних приміщень №59 та № 61 загальною площею 120,6 кв.м. в буд. [ADDRESS] . Згідно із пунктом 7 розділу «Дніпровський район» Переліку відомчого житлового фонду, який приймається до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передається до комунальної власності територіальних громад Деснянського та Дніпровського районів у місті Києві, затвердженого Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10.11.2003 р. № 2079, житловий будинок [ADDRESS] (у тому числі усі без виключень вбудовані нежитлові приміщення) прийнятий до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району у місті Києві. Втім, згідно із листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №103-103/ОП/А-1221-117 від 11.01.16p. позивача повідомлено, що нежилі приміщення (групи приміщень №59, № 60 , №61 згідно плану підвального поверху) на [ADDRESS] до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не передано. Таким чином, нежилі приміщення групи приміщень №59 та №61 на [ADDRESS] приймалися до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району у місті Києві, втім не перебувають у сфері управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Позивачеві не відомо, до чиєї сфери управління належать спірні нежилі приміщення групи примі №59 та №61 на [ADDRESS] . Згідно із Довідкою №450 від 22.11.2019р. виданою житлово-експлуатаційною дільницею №402 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, позивачка (мешканка квартири [ADDRESS] ) в період з 10.10.2008 по 07.11.2019 року являється користувачем групи нежитлових підвальних приміщень №59,61 загальною площею 120,6 кв.м. Крім того, в даній довідці міститься наступна інформація: група нежитлових приміщень №59 та №61 мають ізольовані від житлової частини розосереджені входи та виходи №І та №ІІ згідно технічного паспорту будинку; вищезазначені нежитлові підвальні приміщення не призначені для забезпечення експлуатації будівлі, не відносяться до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин; в даних нежитлових підвальних приміщеннях відсутнє технічне обладнання загально будинкового призначення. Зазначені в довідці обставини також підтверджуються додатками до цієї Довідки та матеріалами інвентаризаційної справи щодо будинку [ADDRESS] . Вище зазначена довідка №450 від 22.11.2019р. підтверджує: реальне існування відповідного нерухомого майна прийнятого в експлуатацію, строк безперервного володіння та користування позивачем спірними нежитловими приміщеннями - понад 10 років, безперервність володіння, cплив установлених строків володіння та користування позивачем спірними нежитловими приміщеннями, законність об`єкта володіння. Добросовісність заволодіння чужим майном та відсутність претендування інших осіб на нього підтверджується відкритістю користування спірним майном та відсутністю звернень інших осіб до позивача та судових спорів за участі позивача щодо звільнення позивачем групи нежитлових приміщень №59 та №61 в будинку [ADDRESS] . Позивач має повну цивільну дієздатність, тож є суб`єктом, здатним набути у власність певний об`єкт цивільно-правових відносин, а саме групу нежитлових приміщень №59 та №61 в буд. [ADDRESS] . Нежитлові приміщення №59 та №61 в будинку [ADDRESS] є об`єктом, який не виводився з цивільного обігу. Дана обставина додатково підтверджується Довідкою №450 від 22.11.2019р. Крім того, в чинному законодавстві України відсутні норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю на нежилі приміщення. Володіння позивача щодо спірного приміщення є безтитульним, тобто без будь-якої правової підстави. 10 жовтня 2008 року, позивачем було добросовісно та відкрито зайнято вільну та відкриту, невикористовувану ніким групу нежитлових приміщень №59 та №61 в будинку [ADDRESS] для складування особистих речей без будь-яких правових підстав. Втім, спорів щодо володіння та права на користування позивачем даними приміщеннями з 10 жовтня 2008 року не виникало, наявності речових прав на дане майно ніким не заявлялося, користування позивачем спірним об`єктом нерухомості ніким не оскаржувалося, позивачеві не відомо в чийому управлінні перебуває спірний об`єкт. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на положення ст.ст. 15, 16, 344, 382 ЦК України та зазначає, що нежитлові приміщення визнаються окремим об`єктом цивільно-правових відносин на рівні з квартирою. Крім того, позивач посилається на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №598/175/15-ц, від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, від 27.09.2018 року у справі №571/1099/16-ц, від 04.07.2018 року у справі №201/12550/16-ц, від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц, від 27.09.2018 року у справі №571/1099/16-ц та постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 року у справі №3-87гс15. Позивач вказує, що в даній справі в нього наявні правові підстави для набуття права власності за набувальною давністю на групу нежитлових підвальних приміщень №59 та №61 загальною площею 120,6 кв.м. в буд. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 01.06.2020 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». 06.07.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» на підставі матеріалів інвентаризації районних у м. Києві державних адміністрацій, було затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, в тому числі житловий будинок на [ADDRESS] . Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» зазначене нерухоме майно передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно п.п. 4.4., 4.6. цього розпорядження районні в місті Києві державні адміністрації здійснюють облік та закріплення майна на праві господарського відання (оперативного управління) за підприємствами, забезпечують проведення в установленому порядку інвентаризації, закріпленого за ними майна, а також забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва. Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією листом від 12.05.2020 №103/3425/45/1 повідомлено, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами у місті Києві» житловий будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації без зазначення допоміжних підвальних приміщень житлового будинку. Нежитлові підвальні приміщення №59 та №61 загальною площею 120,6 кв.м. є допоміжними підвальними приміщеннями житлового будинку, в яких розташовуються каналізаційні мережі. Обґрунтовуючи свої заперечення відповідач посилається на положення ч. 1 ст. 344, ч. 2 ст. 382 ЦК України, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 у справі №4-рп/2004 та зазначає, що вимоги позивача про визнання права власності за набувальною давністю не відповідають вимогам ст. 344 ЦК України, оскільки позивачем не надано доказів вільного та відкритого володіння і користування спірними приміщеннями протягом встановленого строку у 10 років. Використання спірних приміщень порушує вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки спірні приміщення є допоміжними та призначені для технічного обслуговування інженерних мереж будинку та належать усім мешканцям (співвласникам квартир) будинку [ADDRESS] . Крім того, зазначеним законом заборонена приватизація допоміжних приміщень. Також позивачем не надано доказів про те, що вона може бути суб`єктом здатним набути у власність певний об`єкт. Оскільки положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Доказів, що позивач є власником квартири у будинку до позову не додано. Ухвалою суду від 24.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що предметом спору є група нежитлових приміщень. Це майно реально існує та прийняте в експлуатацію. У 2003 році майно передавалось до комунальної власності, однак районна державна адміністрація так і не прийняла на баланс це майно. У Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно значиться [ADDRESS], а не [ADDRESS] , але навіть якщо мати на увазі, що це все ж таки «вулиця», то виходить, що до цього часу майно не було прийняте на баланс, а також, що це дійсно нежитлові приміщення, а не допоміжні, отже це майно є об`єктом цивільного обороту. Наявною в матеріалах справи довідкою підтверджується, що з 10.10.2008 року позивач відкрито та добросовісно користувався майном і ніхто це майно в нього не витребовував. Вказана довідка відповідачем не спростована, жодних вироків стосовно неправомірності видачі довідки немає, отже фактичне користування та відкритість цього користування не спростована. Тільки після спливу 10 років почалось оформлення майна. Сам факт видачі довідки не спростований і користування позивачем спірними приміщеннями не спростоване. Всі наявні у справі документи підтверджують, що спірне майно є нежитловими приміщеннями і відсутні підтвердження, що ці приміщення є допоміжними. Отже, спірне майно є нежитловими приміщеннями, тому є окремим об`єктом цивільного обороту, а позивачка добросовісно користувалась цими приміщеннями. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову та додатково зазначає, що спірне майно належало до комунальної власності територіальної громади та було передане до сфери управління районної державної адміністрації і вони мали закріпити майно на праві господарського відання (оперативного управління) та здійснити інвентаризацію. За нормами старого ЦК України реєстрація права власності не була обов`язковою. На теперішній час право власності зареєстроване, а матеріалами справи не підтверджено строку набувальної давності. Добросовісності і відкритості користування не підтверджено. Представник третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні з підстав викладених представником відповідача. Представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» в судовому засіданні заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, у справі №917/927/17 від 13.04.2018 року, №201/12550/16-ц від 01.08.2018 року, №369/1268/16-ц від 03.07.2019 року, №910/284/17 від 14.05.2019 року, №755/16913/16-ц від 24.01.2019 року. Представник посилаючись на зміст рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року зазначає, що в цьому рішенні наведено загальний висновок щодо терміну «допоміжні приміщення», а у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 «Про захист прав власності» чітко визначено принцип добросовісної поведінки. Представник вказує, що із 2001 року рішенням Київської міської ради №208/1642 визначено, що спірне майно є комунальною власністю і немає значення коли фактично була проведена державна реєстрація, статусу комунальної власності майно не втрачало. Представник вважає, що жодної добросовісності з боку позивача не було, позивачка мала встановити кому належать майно, чи дійсно воно нікому не належить. Добросовісність зокрема передбачає необхідність утримуватись від дій, які можуть порушити права інших осіб. Дії мають відповідати певному стандарту поведінки, яка має відповідати чесності, відкритості, поваги до прав інших. Не можна скориставшись відсутністю реєстрації стверджувати, що тепер майно належить позивачу. Крім того, у цих приміщеннях є опалення та світло за яке платять всі мешканці будинку. Довідка на яку посилається позивач підписував не начальник ЖЕДу, а для цього знайшли якогось майстра дільниці і така поведінка, на думку представника, не відповідає стандарту добросовісності. Представник стверджує, що добросовісність в даному випадку відсутня, позов побудований на одній довідці та відсутності здійсненої державної реєстрації. Комунальне підприємство було організовано у 2015 році, тож хто та що міг засвідчити до створення підприємства не зрозуміло. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом наявної в матеріалах справи копії звернення позивачки до голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.12.2015 року, позивачка просила надати їй інформацію щодо нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади м. Києва, розташованих в житловому будинку [ADDRESS] в підвальному поверсі. А саме: група нежитлових приміщень №59, 60, 61. Згідно відповіді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.01.2016 року, відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» нерухоме майно - нежитлові приміщення (групи приміщень №59, 60, 61 згідно плану підвального поверху) на [ADDRESS] до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не передано. Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2019 року за номером 278 у ЖЕД №402 була зареєстрована заява позивачки на ім`я начальника ЖЕД №402 з проханням видати їй довідку про те, що позивачка в період з 10.10.2008 року по 07.11.2019 року, являється користувачем групи нежитлових приміщень №59 та №61 загальною площею 120,6 кв.м. Того ж дня, тобто 22.11.2019 року позивачу була видана довідка №450, яка містить засвідчення «Нач. ЖЕД-402 підпис [PERSON] » та згідно якої, [PERSON] , мешканка квартири [ADDRESS] в період з 10.10.2008 року по 07.11.2019 року, тобто по теперішній час, являється користувачем групи нежитлових підвальних приміщень №59 та №61 (згідно Додатків) загальною площею 120,6 кв.м. Група нежитлових приміщень №59 та №61 мають ізольовані від житлової частини розосереджені входи та виходи №І та №ІІ згідно технічного паспорту будинку. Вищезазначені нежитлові підвальні приміщення не призначені для забезпечення експлуатації будівлі, не відносяться до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. В даних нежитлових підвальних приміщеннях відсутнє технічне обладнання загально будинкового призначення. До довідки надано викопіювання з технічного паспорту на будинок, а саме: план підвального поверху, оціночний акт, технічний опис конструктивних елементів будівлі, журнал внутрішніх обмірів та призначення приміщень підвального поверху буд. [ADDRESS] . Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.11.2003 року №2079 «Про прийняття-передачу відомчого житлового фонду, службового житла, нежитлових будинків, зовнішніх інженерних мереж, об`єктів комунального призначення, обладнання об`єктів енергопостачання, виробничої майстерні та об`єктів соціальної інфраструктури Відкритого акціонерного товариства «Київхімволокно»»: прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передати до комунальної власності територіальних громад Деснянського та Дніпровського районів у місті Києві відомчий житловий фонд згідно з додатком 1. У вказаному додатку №1 по Дніпровському району під №7 значиться житловий будинок [ADDRESS] , у тому числі вбудовані нежитлові приміщення. За змістом розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №1112 від 10.12.2010 року «Про питання організації управління районами в місті Києві» постановлено: 1. Затвердити переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1 - 10 до цього розпорядження. 4. Здійснюючи управління об`єктами, зазначеними у пункті 1 цього розпорядження, районні в місті Києві державні адміністрації: 4.4. Здійснюють облік та закріплення майна на праві господарського відання (оперативного управління) за підприємствами, забезпечують проведення в установленому порядку інвентаризації, закріпленого за ними майна. 4.5. Здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням закріпленого за підприємствами майна. Виявляють комунальне майно, яке тимчасово не використовується, та вносять пропозиції щодо умов його подальшого використання. 4.16. Забезпечують захист майнових та немайнових прав територіальної громади м. Києва. У додатку №4 "Перелік підприємств, організацій та установ, майно яких віднесено до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації" до вказаного розпорядження під номером 672 у таблиці №5 «Житлове господарство» значиться житловий будинок [ADDRESS] із зазначенням загальної площі (5693,80) без окремого вказання площі нежитлових приміщень. За змістом листа Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №08/9133 від 27.04.2020 року, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління районами у місті Києві» житловий будинок [ADDRESS] передано до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації без зазначення допоміжних підвальних приміщень житлового будинку. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.04.2018 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради зареєстровано підвальні приміщення площею 241,9 кв.м. Нежитлові підвальні приміщення №59 та №61 загальною площею 120,6 кв.м. до вище зазначеної площі не входять та є допоміжними підвальними приміщеннями житлового будинку, де розташовуються каналізаційні мережі. Допоміжні підвальні приміщення житлового будинку є сумісною власністю мешканців будинку та майном комунальної власності територіальної громади міста Києва. Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією вживаються заходи, що спрамовані на державну реєстрацію нежитлових підвальних приміщень за адресою [ADDRESS] за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради. Згідно листа начальника ЖЕД-402 №523 від 17.09.2020 року, площа підвального самовільно зайнятого позивачем приміщення складає 120,6 кв.м. При обстеженні підвальних приміщень №59 та №61 встановлено, що частково окремі приміщення, що входять до складу приміщень №59 та №61 пусті, санвузли непрацюючі, в інших знаходяться підмости малярні, коробка від стенду, пластикові пляшки з мінеральною водою, залишки будівельних матеріалів після ремонту квартири, старий одяг та взуття в невеликій кількості, старі пусті картонні коробки, дерев`яні піддони. [PERSON] було запропоновано винести власні речі з самовільно зайнятих підвальних приміщень, в зв`язку з грубим порушенням Правил пожежної безпеки, у відповідності до ст. 7 Закону України та норм санітарно-епідеміологічного напрямку. При спробі надання припису, [PERSON] від припису та підпису відмовилась. Припис направлено [PERSON] поштовим відправленням 17.09.2020 року. Станом на 15.09.2020 року [PERSON] замінила замок, яким було закрито вхід ІІ в підвальне приміщення на власний. На вході №59/8 також висить її власний замок. Вище зазначені підвальні приміщення були зайняті [PERSON] самовільно. За змістом акту від 12.05.2020 року, затвердженого директором КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про перевірку фактів, викладених у запиті Київської місцевої прокуратури №4, комісія розглянувши письмові пояснення посадових осіб ЖЕД-402 встановила наступне. 07.11.2019 року мешканка квартири [ADDRESS] [PERSON] письмово звернулась до ЖЕД-402 з проханням надати довідку про те, що вона дійсно є користувачем групи підвальних приміщень № 59 та № 61 в період з 10.10.2008 року по 07.11.2019 року. З пояснень старшого майстра ЖЕД-402 [PERSON] стало відомо, що вона ( [PERSON] ) отримавши дану заяву та у відсутності начальника ЖЕД-402 (згідно з поясненнями начальника дільниці [PERSON] , яка в цей час була відсутня у приміщенні ЖЕД та перебувала на об`єктах) прийняла самовільне рішення про надання довідки заявнику за своїм підписом замість підпису начальника ЖЕД, що суперечить посадовим обов`язкам старшого майстра. Складена та фактично підписана старшим майстром дільниці [PERSON] довідка про те, що [PERSON] є користувачем підвального приміщення площею 120,6 кв.м. не відповідає дійсності через те, що на той час [PERSON] самовільно займала 40,6 кв.м. підвальних приміщень. Про факт надання вказаної довідки заявнику старший майстер [PERSON] не доповіла начальнику ЖЕД-402. Таким чином, діяння старшого майстра [PERSON] спричинило загрозу самовільного заняття та оформлення у власність [PERSON] вказаних приміщень, які є спільною сумісною власністю усіх мешканців будинку і відносяться до допоміжних приміщень. Причинами оформлення довідки, яка не відповідає дійсності, є неправомірна поведінка старшого майстра [PERSON] , відсутність належного контролю за використанням допоміжних нежитлових приміщень у будинку зі сторони начальника ЖЕД-402 [PERSON] . Окрім іншого, комісією було вирішено, за неправомірну поведінку щодо оформлення довідки №450 від 22.11.2019 року, яка не відповідає дійсності, притягнути до дисциплінарної відповідальності старшого майстра ЖЕД-402 [PERSON] . Відповідно до припису за підписом начальника ЖЕД-402 від 17.09.2020 року, в зв`язку з самовільним встановленням замків на входи до підвального приміщення за адресою по [ADDRESS] та ненадання вільного доступу працівникам ЖЕД для обслуговування інженерних мереж, а також захаращення власними речами, що грубо порушує Правила пожежної безпеки, у відповідності з ст. 7 Закону України та норми санітарно-епідеміологічного напрямку, [PERSON] було вказано на необхідність терміново відновити вільний доступ до самовільно зайнятих підвальних приміщень та прибрати власні речі. Також [PERSON] була попереджена, що в разі невиконання вимог даного припису, працівниками ЖЕД буде замінено замки та проведено прибирання її речей, а на [PERSON] буде складено протокол про адміністративне правопорушення. За змістом листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12.04.2018 року, згідно даних реєстрових книг КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право комунальної власності чи право державної власності на підвальні приміщення №59 , 60, 61, що розташовані в буд. [ADDRESS] не зареєстровано. Згідно наявної в матеріалах справи копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.09.2020 року, 23.09.2020 року зареєстроване право комунальної власності за територіальною громадою м. Києва на нежитлові приміщення (групи приміщень №59, №60, №61), підвал, літ. «А» за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 року. За змістом рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», затверджено переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1 - 10 до цього рішення (додаються до оригіналу). У додатку №4 "Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Дніпровському районі» до вказаного рішення під номером 773 у таблиці №6 «Житлове господарство» значиться житловий будинок [ADDRESS] . Слід зазначити, що попередньо питання комунальної власності були врегульовані рішенням Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 року "Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва", яким також затверджувався перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатком 1. Затверджувався перелік об`єктів комунальної власності територіальних громад районів міста Києва згідно з додатками 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11. Затверджувався перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що передаються до сфери управління виконавчих органів районних у місті Києві рад, згідно з додатком 12. Приймаючи рішення у справі суд немає правових підстав для врахування Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.09.2020 року, оскільки адреса нерухомого майна у даному витягу зазначена: [ADDRESS] , натомість спірне майно знаходиться за адресою: [ADDRESS] , при цьому рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Поряд із цим, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вбачається, що позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на наявність довідки ЖЕД-402 №450 від 22.11.2019 року, якою, зокрема, визначений період користування з 10.10.2018 року по 07.11.2019 року, вказано, що спірні нежитлові підвальні приміщення не призначені для забезпечення експлуатації будівлі, не відносяться до житлового фонду, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і в даних нежитлових підвальних приміщеннях відсутнє технічне обладнання загально будинкового призначення. Натомість, за матеріалами справи судом встановлено, і відповідне не заперечувалось учасниками під час судового розгляду, що не дивлячись на зазначення у довідці №450 від 22.11.2019 року підпису начальника ЖЕД-402, вона підписана майстром дільниці [PERSON] . Будь-яких повноважень на підписання майстром дільниці довідки від імені начальника ЖЕДу суду не представлено і за таких умов суд дійшов висновку, що надана стороною позивача довідка ЖЕД-402 №450 від 22.11.2019 року не може бути належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом викладених у ній даних. Будь-яких інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження періоду користування (тобто давності володіння), дійсної відсутності у спірних приміщеннях технічного обладнання загальнобудинкового призначення, наявності у приміщень статусу самостійного об`єкту цивільно-правових відносин та що відповідно ці приміщення не є допоміжними, матеріали справи не містять. Натомість сторона позивача не була позбавлена можливості доводити зазначені факти іншими письмовими доказами, показами свідків, результатами проведеної будівельної експертизи, однак до суду з відповідними клопотаннями позивачка не зверталась та не надавала суду результатів проведеної експертизи за власним замовленням. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Статтями 319, 322 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Натомість позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він дійсно поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник, що в свою чергу вказувало б на відкритість володіння, а саме, що позивач, наприклад, сплачував комунальні послуги, утримував майно в належному стані здійснюючи його ремонт тощо. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Однак в даному випадку відсутнє як належне підтвердження періоду користування, так і безперечні докази того, що спірне майно є самостійним об`єктом цивільного обороту, не відноситься до приміщень загального користування багатоквартирного житлового будинку, до допоміжних приміщень, у яких розташовуються загальнобудинкові комунікації, на які ураховуючи положення ст. 382 ЦК України не може бути визнане право власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до частин другої-четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Ураховуючи все вище наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки передбачені законом правові підстави для визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю у їх сукупності позивачем не доведені, зокрема, не доведено безперервності та терміну володіння, відкритості, того що спірне майно дійсно є самостійним об`єктом цивільного обороту. При прийнятті рішення судом враховано правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 07.112019 у справі №333/3330/18, від 17.10.2019 у справі №310/1856/17, від 04.05.2020 у справі №552/8510/17, від 16.01.2019 у справі №306/1978/16-ц, від 12.03.2020 у справі №612/403/17, від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц, від 27.06.2019 у справі №175/2338/16-ц, від 02.09.2020 у справі №370/3039/18, від 21.01.2021 у справі №140/1774/18, від 13.12.2019 у справі №758/9598/18, від 20.05.2019 у справі №205/6780/16-ц. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed