Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

09.11.2018 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступні обставини. 17 травня 1997 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом РАГС Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 527. 06 липня 2018 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду по справі № 357/5627/18 шлюб між ними було розірвано. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а саме з 13.12.2006 року за спільні кошти подружжя вони з відповідачкою [PERSON] придбали 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу посвідчено держаним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори і зареєстровано в реєстрі за № 1-3659. Право власності на нерухомість було зареєстровано в Білоцерківському МБТІ на ім`я відповідачки в реєстрі за №12260 в книзі № 103. Даний факт підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Після розірвання шлюбу відповідачка не визнає його права на спірну квартиру. Чинить перешкоди в користуванні житлом. В зв`язку з чим і виникла необхідність визнати його право власності на 1/2 частину квартири, як на майно подружжя. Відповідно до правил викладених в ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільна сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до рекомендацій викладених в п.25 постанови ПВС України від 21.12 2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжя» відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки, спірна квартира придбана в період спільного проживання ним та відповідачкою за спільні кошти сім`ї, існують законні підстави, для визнати за ним право власності на половину спірної квартири [ADDRESS] . Просив суд поділити майно між ним та відповідачкою [PERSON] спільне майно подружжя, визнавши за ним [PERSON] право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] ( а. с. 3 ). Ухвалою судді від 17 грудня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження ( а. с. 20-21 ). 11.02.2019 року за вх. № 5627 судом отримано зустрічний позов [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому остання просила суд не розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, поділити спільне сумісне майно між нею, [PERSON] , та [PERSON] , виділиши їй та визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] вартістю 364 000 гривень, а за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки «Шевроле», модель «Авео», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 122 924,51 грн. та сплатити компенсації в розмірі 120 537,75 грн. за рахунок її, [PERSON] ( а. с. 36-42 ). 27.02.2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом ( а. с. 81-82 ). Ухвалою суду від 27.02.2019 року постановлено перейти до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя за правилами загального позовного провадження ( а. с. 79-80 ). 01.04.2019 року за вх. № 12237 судом отримано заяву про зміну предмету позову від [PERSON] , в якій остання просила суд поділити спільне сумісне майно між нею, [PERSON] , та [PERSON] , виділивши їй та визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частки транспортного засобу марки «Шевроле» модель «Авео», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , обґрунтовуючи тим, що зміст первісних позовних вимог зустрічного позову та обґрунтування зміни предмету позову полягає в тому, що у зв`язку з відмовою позивача отримати компенсацію за свою частку у спільній сумісній квартирі, змушена просити суду поділити в рівних частках об`єкти спільної сумісної власності, а саме виділити їй та позивачу по 1/2 частці на наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; транспортний засіб марки «Шевроле» («Chevrolet») модель «Авео» («Aveo») 2005 року випуску. Згідно ч. 1, ч. 2 cт. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно п. 25 Постанови ПВС України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року N 11 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 cт. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених cт. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (cт. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності ( а. с. 87-89 ). Ухвалою суду від 26 червня 2019 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16 годину 30 хвилин 16.07.2019 року ( а. с. 127-128 ). В судовому засіданні представник позивача Бойко І.Ю., яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги адвокатом від 06.11.2018 року ( а. с. 16 ) та ордеру серії КС № 359994 ( а. с. 30 ) підтримала позовні вимоги позивача, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. В свою чергу не заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог відповідача [PERSON] в частині визнання за останньою право власності на 1/2 частини автомобіля, в частині визнання за відповідачем 1/2 частини на квартиру просила відмовити, оскільки відповідач і так є власником квартири, про що свідчить в матеріалах справи відповідний договір купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правової допомоги № 23/05 від 23.05.2019 року ( а. с. 108-109 ) та Ордеру серії КВ № 767187 ( а. с. 110 ) кожний окремо в судовому засіданні підтримали зустрічні позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві та просили її задовольнити. Стосовно позовних вимог позивача заперечували. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] та зустрічні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.05.1997 року, який рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2018 року було розірвано, 07.08.2018 року рішення суду набрало законної сили ( а. с. 6 ). Встановлено, що в період шлюбу сторін, а саме 13 грудня 2006 року було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу квартири ( а. с. 9 ). В даному договорі вказано покупцем квартири [PERSON] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2006 року вбачається, що власником згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є [PERSON] ( а. с. 8 ). Крім того, під час перебування у шлюбі подружжям було придбано автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», 2005 року випуску, який було зареєстровано 03.07.2013 року, про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ( а. с. 118-119 ). Звертаючись до суду з позовом позивач [PERSON] вважає, що вказана квартира була придбана в період шлюбу, тому підлягає розподілу між ним та відповідачем по 1/2 частини за кожним. Водночас відповідач за [PERSON] звертаючись до суду з зустрічним позовом вважає, що спірна квартира придбана в період шлюбу та за нею повинно бути визнано право власності на 1/2 частини, а також 1/2 частини на придбаний в період шлюбу автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», 2005 року випуску. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження та не спростовано сторонами, що спірне майно, а саме: квартира та автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», 2005 року випуску були придбані подружжям в період шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні під час розгляду справи відповідач [PERSON] заперечуючи в задоволенні вимог позивача [PERSON] щодо визнання за останнім право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] посилалася на те, що квартира була придбана за її кошти. Однак, жодного належного та допустимого доказу з боку відповідача до суду не надано та зазначене не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної цивільної справи. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Навпаки, на запитання суду [PERSON] зазначила, що таких доказів у неї не має. Водночас, звертаючись до суду з зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Отже, в судовому засіданні встановлено та не спростовано, як сторонами та і відповідними доказами, що квартира та автомобіль були придбані сторонами в період перебування останніх в шлюбі, не знайшло свого підтвердження, що зазначене нерухоме та рухоме майно було придбано за особисті кошти одного з подружжя. Тому, позовні вимоги позивача [PERSON] за первісним позовом та вимоги [PERSON] за зустрічним позовом є цілком обґрунтованими та суд приходить до висновку про можливість поділу між сторонами нерухомого майна, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та визнає за сторонами право власності на 1/2 частини квартири за кожним. Оскільки, спірний автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] був також придбаний в період шлюбу сторонами по справі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то вимоги [PERSON] за зустрічним позовом в частині визнання за останньою право власності на 1/2 частини вказаного автомобіля є також такими, що підлягають задоволенню, так як є цілком обґрунтованими та гуртуються на вимогах закону. До того ж, в судовому засіданні представник позивача Бойко І.Ю., яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги адвокатом від 06.11.2018 року ( а. с. 16 ) та ордеру серії КС № 359994 ( а. с. 30 ) визнала позовні вимоги відповідача [PERSON] в частині визнання за останньою право власності на 1/2 частини на автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Тому, з урахуванням вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати по справі, які складаються з судового збору та коштів за надану позивачу правову допомогу на загальну суму 6 820 гривень, що підтверджено відповідними квитанціями ( а. с. 2, 120 ). Крім того, у зв`язку із задоволенням зустрічних позовних вимог [PERSON] та з урахуванням вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України з [PERSON] на користь останньої підлягає стягненню судові витрати по справі, які складаються з судового збору та коштів за надану правову допомогу на загальну суму 7 434,63 гривень, що підтверджено відповідними квитанціями ( а. с. 43, 138 ). На підставі викладеного та

Outcome: approved