Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом мотивуючи тим, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,122 га, що розташована на території Чернечослобідської сільської ради Буринського району Сумської області, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Спадщину після смерті останньої прийняв її чоловік [PERSON], шляхом спільного проживання, але юридично не оформив і також помер [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,122 га, що розташована на території Чернечослобідської сільської ради Буринського району Сумської області, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та земельної ділянки. Яку він прийняв. Але юридично не оформив після смерті [PERSON], оригінали правовстановлюючих документів на будинок відсутні. А державні акти на право власності на земельні ділянки було втрачено, у зв'язку з чим вони не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі. Просили визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та право власності на земельну ділянку відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], а за [PERSON] - право власності на земельну ділянку відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, надавши до суду письмову заяву. Позивачка [PERSON] позовні вимоги також підтримала, просила справу розглянути без її участі, надавши до суду письмову заяву. Представник відповідача Чернечослобідської сільської ради в задоволенні позовної заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с. Чернеча Слобода Буринського району Сумської області померла мати позивачів - [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина на її майно, яку прийняв її чоловік [PERSON], шляхом спільного проживання, що вбачається, з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, копії спадкової справи, свідоцтва про смерть, свідоцтва про народження, свідоцтва про укладення шлюбу, довідки сільської ради. За життя, на протязі 1980 року, [PERSON], на відповідно відведеній земельній ділянці, побудував житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, довідкою Чернечослобідської сільської ради за №797 від 16.08.2016 року ( а.с. 27-30, 32), Державним актом серії [NUMBER] Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований за спадкодавцем в погосподарській книзі виконавчого комітету Чернечрослобідської сільської ради за №12, особовий рахунок [NUMBER] (а.с.32). При цьому в 1980 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок, на той час, був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Однак будь-які документи щодо прийняття в експлуатацію житлового будинку на теперішній час не збереглися і позивачами не надані, а згідно довідки ТОВ «Буринське БТІ» зазначене домоволодіння зареєстровано не було (а.с.31). Разом з тим, відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних, будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568 (із змінами від 13.06.2012 ) документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Даний порядок діяв до 30.01.2013 року. Крім цього, згідно п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року №868, який діяв на момент відкриття спадщини і з 01.01.2016 року втратив чинність, для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Таким чином, документом, який підтверджує технічні характеристики об'єкта нерухомого майна є, в тому числі технічний паспорт. На замовлення спадкодавця 21.04.2010 року ТОВ «Буринське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами (а.с.27-30). Таким чином, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що забудовник [PERSON] побудував зазначений будинок на належно відведеній земельній ділянці, за відповідними технічними і санітарними нормами, однак за свого життя не оформив належним чином право власності на нього, не провівши його реєстрацію в органах БТІ та помер. За таких обставин суд приходить до висновку, що останній побудувавши на протязі 1980 року житловий будинок з господарськими спорудами набув статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року набув право, в межах установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. Крім того, до складу спадкового майна ввійшли дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1221 га кожна, що розташовані на території Чернечослобідської сільської ради Буринського району Сумської області, що належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] та [PERSON] підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], ці обставини також підтверджуються витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, довідкою відділу Держгеокадастру у буринському районі Сумської області( а.с. 15-17, 23-25,26). Однак [PERSON], не оформивши юридично свої права на спадщину помер [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, до якої ввійшла земельна ділянка зареєстрована за попереднім спадкодавцем згідно Державного Акту серії [NUMBER] від 21.05.2003 року. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв його син [PERSON] відповідно до вимог ст.. 1269 ЦК України, шляхом подання в органи нотаріату заяви про прийняття спадщини. Позивачка [PERSON], входячи до кола спадкоємців першої черги за законом і проживаючи на день смерті свого батька [PERSON] окремо, такої заяви не подала. Між тим враховуючи згоду позивача [PERSON], який прийняв спадщину, суд, враховуючи положення ч. 2 ст. 1272 ЦК України, вважає, що вона прийняла спадщину. Однак позивачі не можуть отримати свідоцтво про право власності на них, оскільки оригінали вказаних правовстановлюючих документів було втрачено. Між тим, належність цих земельних ділянок померлим [PERSON] та [PERSON] сумнівів не викликає, так це вбачається з копій державних актів та витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 13,15,18,22-25). Отримати дублікати даних державних актів на право власності на земельні ділянку позивачі не спроможні, що вбачається з листа відділу Держгеокадастру в Буринському районі (а.с. 36). Статтею 131 ЗК України встановлено, що "громадяни та юридичні особи, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно ч. 1 ст.126 цього Кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку виданих до 1 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що спадкодавцем за життя оригінали вказаних державних актів на право приватної власності на землю за невідомих обставин було втрачено, а дублікати отримати позивачі не спроможні, у зв'язку зі смертю спадкодавця, що підтверджується повідомленням відділу Держгеокадастру у Буринському районі Сумської області (а.с.36). Відсутність оригіналу даного правовстановлюючого документу унеможливлює отримання позивачами свідоцтва про право на спадщину шляхом нотаріального оформлення спадщини, що вбачається з листа приватного нотаріуса Анохіна О.В. ( а.с.42 ). Разом з тим, відповідно до сг.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. При цьому ч. 2 ст.373 цього Кодексу встановлено, що право на землю гарантується Конституцією. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п.4.15. Глави 10 «Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. З аналізу п.7 Глави 7 цього Порядку вбачається, що правовстановлюючим документом, що необхідний для видачі свідоцтва про право на спадщину, є державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім цього позивачі згідно положень ст.. 1267 ЦК України змінили частки у спадщині за домовленістю між собою. У зв'язку з чим суд, враховуючи принцип диспозитивності, вважає, що при визнанні права власності на спадкове майно необхідно відійти від принципу рівності часток. З огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивачі прийняли спадщину, але не можуть скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість їх вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved