Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

13.11.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «ОТП Банк», в якому просить суд визнати недійсними умови Договору про надання споживчого кредиту №2020360072 від 03.09.2018 в частині здійснення з 03.07.2019 до 03.09.2020 плати по кредиту, визнати договір припиненим, стягнути витрати на правничу допомогу, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 18.11.2019 року було відкрито провадження по даній справі та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 17.12.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті в судове засідання. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] посилається на те що, 03.09.2018 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2020360072, відповідно до умов якого банком надано кредит в загальному розмірі 27 496 грн. 97 коп. для придбання товарів (споживчий кредит) зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 0,01% річних з кінцевим терміном повернення 03.09.2020. При цьому, відповідно до п.1.1 даного Кредитного договору комісія за управління кредитом становить - 0% від суми кредиту. Тобто, загальна вартість кредиту, згідно умов Кредитного договору від 03.09.2018 року №2020360072, з урахуванням процентів в розмірі 0,01% річних повинна становити 27496, 97 грн. основної заборгованості та 2,41 грн. відсотків, а всього в загальній сумі - 27 499, 38 грн. На виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором щодо повернення суми взятих кредитних коштів та сплати встановлених п. 1.2 даного договору процентів в розмірі фіксованої ставки у розмірі 0,01% річних позивачем станом на 07.11.2019 року здійснено сплату на розрахунковий рахунок відповідача в загальній сумі 27 996 грн. 58 коп., а саме: 02.10.2018 року - в сумі 1 800, 00 грн.; 05.11.2018 року - в сумі 2 000, 00 грн.; 03.12.2018 року - в сумі 2 000, 00 грн.; 03.01.2019 року - в сумі 2 000, 00 грн.; 04.02.2019 року - в сумі 2 084, 00 грн.; 04.03.2019 року - в сумі 2 005, 58 грн. 02.05.2019 року - в сумі 2004,00 грн.; 03.06.2019 року - в сумі 2 019, 00 грн.; 03.07.2019 року - в сумі 2 048, 00 грн.; 05.08.2019 року - в сумі 1 988, 00 грн.; 03.09.2019 року - в сумі 2 004, 00 грн.; 03.10.2019 року - в сумі 2 004, 00 грн.; 07.11.2019 року - в сумі 2 034, 00 грн. Тобто, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, відповідно до визначених п.п. 1.1, 1.2 умов Кредитного договору №2020360072 від 03.09.2019 року - виконано в повному обсязі 07.11.2019 року, навіть з переплатою на суму майже в 500,00 грн., проте банк так не вважає. Разом з тим, вчинення яких саме дій передбачає послуга з надання інших послуг банку (додаткових послуг банку) у вигляді щомісячної комісії, умовами укладеного між сторонами договору не визначено. При цьому, як вбачається з графіку погашення кредиту щомісячна комісія у розмірі 824,91 грн. починає нараховуватися після спливу 9 місяців користування кредитними коштами, а саме з липня 2019 року, внаслідок чого фактично порушуються вимоги п. 1.1 кредитного договору N22020360072 від 03.09.2018 року, а саме: «Комісія за управління кредитом»: «Щомісячно, у розмірі 0% від суми Кредиту». Позивач вважає, що встановлення плати по кредиту у вигляді щомісячної комісії за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит, є незаконним, оскільки така плата по кредиту у вигляді щомісячної комісії у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), та такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику, і мають оплачуватися ним. Позивач вважає, що встановлення в Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту №20202360072 умови щодо сплати починаючи з липня 2019 року плати по кредиту (щомісячної комісії) є дискримінаційною щодо позичальника, порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що тягне за собою її недійсність. 20.12.2019 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, зазначив, що позивач мав весь обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення на укладення договору за вказаними в ньому умовах було вільним, що підтверджено його підписом, умови укладеного з позивачем договору відповідають вимогам чинного законодавства, тому підлягає обов`язковому виконанню сторонами. Також відповідач заперечував проти стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, посилаючись на відсутність детального опису робіт(послуг) та не співмірність заявлених витрат, часу витраченому адвокатом, обсягу виконаних робіт та ціні позову. В судове засідання позивач, представник позивача не з`явився, позивач подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи судовими повістками, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 03.09.2018 року між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2020360072, відповідно до умов якого банком надано кредит в загальному розмірі 27 496 грн. 97 коп. для придбання товарів (споживчий кредит) зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом у розмірі 0,01% річних з кінцевим терміном повернення 03.09.2020.(а.с.12-13) Згідно Додатку №1 до вказаного договору, яким встановлено графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту з 03.07.2019 встановлено щомісячну плату в сумі 824,91 грн., як інші послуги(Додаткові послуги Банку(згідно з Тарифами) плата по кредиту(щомісячна комісія).(а.с.14) Відповідно поданим позивачем до суду копіям платіжних документів, позивачем здійснювалися платежі за наведеним кредитним договором: 02.10.2018 року - в сумі 1 800, 00 грн.; 05.11.2018 року - в сумі 2 000, 00 грн.; 03.12.2018 року - в сумі 2 000, 00 грн.; 03.01.2019 року - в сумі 2 000, 00 грн.; 04.02.2019 року - в сумі 2 084, 00 грн.; 04.03.2019 року - в сумі 2 005, 58 грн. 02.05.2019 року - в сумі 2004,00 грн.; 03.06.2019 року - в сумі 2 019, 00 грн.; 03.07.2019 року - в сумі 2 048, 00 грн.; 05.08.2019 року - в сумі 1 988, 00 грн.; 03.09.2019 року - в сумі 2 004, 00 грн.; 03.10.2019 року - в сумі 2 004, 00 грн.; 07.11.2019 року - в сумі 2 034, 00 грн..(а.с.15-18) Відповідно до ст.ст. 526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова станова (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ч.1 от. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, ":_о моральним засадам. Згідно ч.З ст. 215 ЦК України Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тобто, нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено неможливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Зазначений Закон також застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Тобто, споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням зв`язків найманого працівника. Пункт 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що є загальною вартістю кредиту для споживача. Загальна вартість кредиту - це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом. Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 5, 7, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 от. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Відповідно до положень абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитний договір тощо). Така позиція також висловлена в Постанові ВС від 27.12.2018 р. № 695/3474/17. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за ніж надання коштів на придбання продукції, є неправомірним. Таким чином, суд дійшов висновку, що положення спірного договору про споживчий кредит у частині встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими. Це є підставою для визнання таких положень недійсними. Вимогу позивача про визнання кредитного договору №2020360072 від 03.09.2018 між відповідачем та позивачем та зобов`язань за ним припиненими 07.11.2019 у зв`язку із його належним виконанням суд вважає передчасною, оскільки позивач з даного приводу не звертався до відповідача, не отримав відмову банку в припиненні зобов`язання за даним договором, що не свідчить про порушення його прав відповідачем. На сьогодні позивач не позбавлений права звернутися до банку для припинення зобов`язання. Також надані позивачем копії платіжних доручень не підтверджують своєчасне виконання всіх умов вказаного зобов`язання в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові по справі №301/1894/17 від 17.10.2018. Позивачем подано до суду детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги на суму 11000 грн., однак суд виключає вимогу щодо стягнення на його користь витрат щодо участі в судових засіданнях, оскільки представник позивача не приймав участі в судових засіданнях під час розгляду справи, не засвідчував подані до суду копії доказів. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог - 50% вартості наданих послуг з надання усних консультацій, правового аналізу наданих документів, аналізу законодавства, судової практики(2550,00 грн. * 50%) та підготовки пакету процесуальних документів для подачі до суду позовної заяви з копіями для сторін(5100,00 грн. * 50%), що дорівнює 3825 грн. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині визнання недійсною умови Договору про надання споживчого кредиту №2020360072 від 03.09.2018 року (Додатку №1 до Договору про надання споживчого кредиту №2020360072), укладеного між Акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] в частині здійснення з 03.07.2019 року до 03.09.2020 року плати по кредиту (щомісячна комісія) в розмірі 824,91 грн. підлягають задоволенню повністю, правові підстави щодо визнання кредитного договору №2020360072 та зобов`язання за ним припиненим, стягнення витрат на правничу допомогу - відсутні, а тому у задоволенні позову в зазначеній частині слід відмовити. З огляду на те, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, позовні вимоги задоволені частково, на користь держави належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1051 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial