Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

13 травня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить суд визнати протиправними дії ПАТ «Дельта Банк» щодо включення громадянина [PERSON] до Реєстру акцептованих вимог кредиторів сьомої черги погашення вимог АТ «Дельта банк» у сумі 4265578,81 грн. та зобов`язати ПАТ «Дельта Банк» внести зміни в реєстр акцептованих кредиторських вимог на відшкодування коштів при ліквідації ПАТ «Дельта Банк» і включити кредиторські вимоги [PERSON] до четвертої черги такого реєстру на загальну суму 4395853,78 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вважає рішення ПАТ «Дельта Банк» про віднесення кредиторських вимог позивача у сумі 4265578,81 грн. до сьомої черги, замість четвертої - незаконними та прийнятими з порушенням діючого законодавства. Також позивач зазначає, що звертався за захистом своїх прав до суду, однак Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.03.2019 року скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.03.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року на закрито провадження у адміністративній справі та роз`яснено позивачу його право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Тому позивач 25.04.2019 року звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з заявою до відповідача Уповноваженої особи Фонду ГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк», яка набула всі повноваження органів управління та органів контролю банку. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у справі №490/3654/19 від 28 січня 2020 року вимоги позивача були задоволені. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.04.2020 р. вищевказане рішення було скасоване та зазначено що вимоги треба заявляти до суб`єкта господарювання - АТ «Дельта-Банк». Тобто, судом було розглянуто спір з неналежним відповідачем. Ухвалою від 04.06.2020 року відкрито провадження у справі. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги [PERSON] до АТ «Дельта Банк» про визнання протиправними дії щодо включення [PERSON] до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» до сьомої черги у сумі 4265578,81 грн. та зобов`язати АТ «Дельта Банк» внести зміни в реєстр акцептованих кредиторських вимог на відшкодування коштів при ліквідації ПАТ «Дельта Банк» і включити [PERSON] до четвертої черги такого реєстру на загальну суму 4395853,78 грн. залишити без задоволення у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог відповідач зазначив, що вкладник набуває право на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Також відповідач зазначає, що позовні вимоги позивача стосуються договорів банківського вкладу (депозиту), за якими держава не гарантує відшкодування коштів. Оскільки вклад було розміщено на індивідуальних умовах (підвищена відсоткова ставка). Саме на цій підставі кредиторські вимоги позивача й було віднесено до акцептованих вимог кредиторів сьомої черги . Позивач надав суду заперечення на відзив відповідача та заяву, в якій просив слухати справу у його відсутність, просив про задоволення позову. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає, що справа може бути розглянута за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, а відсутність повноважних представників сторін не перешкоджає вирішенню спору. Дослідивши всі матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 490/3654/19, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» м. Київ 11.09.2014 року було укладено договори банківського вкладу № 0000700868084 на суму 50000,00 дол. США та № [NUMBER] на суму 2100000,00 грн. Відповідно до Постанови Правління Національного Банку України від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» з 03.03.2015 року, та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича. Відповідно до постанови Правління Національного Банку України від 02.10.2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 02.10.2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно. Пунктом 5 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено що, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. 21.01.2016 року позивач отримав довідку № 05-3225806 про включення його до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Дельта Банк» на загальну суму 4395853,78 грн., в т.ч. до четвертої черги у сумі 130274,97 грн. та до сьомої черги у сумі 4265578,81 грн. та зазначено, що задоволення кредиторських вимог гр. [PERSON] здійснюватиметься в строки та розміри визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та в черговості, що передбачена пунктом 4 частини першої статті 52 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів. Частиною 1 статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції Закону України від 02.03.2015 р., яка діяла на дату виведення банку з ринку, кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у чітко визначеній черговості, в тому числі у четверту чергу вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом. Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті. Віднесення вимог до певної черги кредиторів відбувається на підставі Порядку складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, який затверджений Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 21 серпня 2017 року № 3711 (далі Порядок). Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку, в редакціїщо діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що до четвертої черги відносяться вимоги вкладників-фізичних осіб ( у тому числі і фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині що перевищує суму, виплачену Фондом, а саме: вимоги вкладників у частині, що мперевищує суму, гарантовану Фондом (абз. 14), вимоги вкладників, кошти яких залучались банком на індивідувальній основі з метою отримання від банку відсотків за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» або які мають інші фінансові привілеї від банку в частині вимог. Що перевищує суму, гарантовану Фондом. ( абз. 18). Згідно зі статтею 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000,00 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Відповідно до статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. У відповідності до п.п. З та 4 розділу III Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4-6 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку. Перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку і включає суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується, виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів (зменшених на суму податку), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Кредиторські вимоги позивача віднесені до сьомої групи кредиторських вимог. До четвертої групи кредиторів включаються кредитори (вкладники банку), які отримували від банку відсотки за своїми вкладами на загальних підставах, але сума їх вкладу перевищувала суму 200 000,00 гривень. Тому такі особи, отримавши гарантовані державою 200 000,00 гривень, були включені до акцептованого реєстру кредиторів 4-ї черги. Позивач же, який отримував за своїми вкладами індивідуальну відсоткову ставку, був включений до акцептованого реєстру кредиторів сьомої черги. Таким чином, оскільки вклад було розміщено на індивідуальних умовах (підвищена відсоткова ставка), кредиторські вимоги позивача й було віднесено відповідачем до акцептованих вимог кредиторів сьомої черги. Між позивачем та ПАТ «Дельта банк» 11.09.2014 р. було укладено два договори банківського вкладу (депозиту) «найкращий он-лайн» в доларах США строком до 16 вересня 2015 року на суму 50 000 доларів США та 2 100 000 грн. зі сплатою 10,25 та 23 % річних відповідно та додаткові угоди, якими змінено пункт 1.4 цих договорів та встановолено позивачеві процентна ставка 11,25% та 26 % річних , тобто процентна ставка збільшена на 1 та 3 % річних відповідно. При цьому, сторони домоволися доповнити основний договір пунктом 2.10, яким вкладник підтверджує своє розуміння та ознайомлений з тим, що у випадку встановлення розміру процентної ставки за вкладом на індивідуальних умовах або отримання інших фінансових привілеїв від Банку за цим Договром - у випадку настання законодавчо передбачених обставин, за наявності яких Фондом гарантування вкладів фізичнихосіб не здійснюється відшкодування коштів за вкладом, гарантії Фонду не поширюватимуться на відшкодування коштів за вкладом відпвідно до цього Договору. Позивачем зазначено, що будь-яких він пільг не мав і не повідомляв банк про обставини, як б надавали йому можливість отримати фінансові привілеї, як і не звертався із відповідним клопотанням. Банком не приймалось відповідних рішень щодо позивача та депозитний договір не містить вказівок щодо того, що спеціальна ставка встановлена на індивідуальній основі або на більш сприятливих умовах, ніж інші. За позицією відповідача, підставою не включення позивача до реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 4-ї черги стало те, що позивачем був укладений договір банківського вкладу на індивідуальних умовах (підвищена відсоткова ставка), тобто на більш сприятливих, ніж ті, що передбачені умовами договору банківського вкладу відповідного виду, а тому в силу пункту 7 частиною 4 статті 26 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" такі кошти відшкодуванню Фондом не підлягають. Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI). Відповідно до частини першої статті 26 Закону №4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до пункту сьомого частини четвертої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд не відшкодовує кошти, розміщені на вклад особою, яка на індивідуальній основі отримує від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або має інші фінансові привілеї від банку. За приписами пункту 3 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року №14, Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує та подає до Фонду повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (додаток 8), із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню (далі - Перелік), перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 Закону, а також перелік осіб, які на індивідуальній основі отримують від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або мають інші фінансові привілеї від банку. Окрім того, диспозиція статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить дві складові, наявність яких надає право Фонду не відшкодовувати вклад, а саме - Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банку, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку проценти за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або мають інші фінансові привілеї від банку. Відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» угоди, укладені банком із пов`язаними з банком особами на умовах, що не є поточними ринковими умовами, визнаються недійсними з моменту їх укладення. Поточними ринковими умовами не вважаються, зокрема: 1) прийняття меншого забезпечення виконання зобов`язань, ніж вимагається від інших клієнтів;2) придбання у пов`язаної з банком особи майна низької якості чи за завищеною ціною;3) здійснення інвестиції в цінні папери пов`язаної з банком особи, яку банк не здійснив би в інше підприємство;4) оплата товарів і послуг пов`язаної з банком особи за цінами вищими, ніж звичайні, або за таких обставин, коли такі самі товари і послуги іншої особи взагалі не були б придбані;5) продаж пов`язаній з банком особі майна за вартістю, що є нижчою, ніж та, яку банк отримав би від продажу такого майна іншій особі;6) нарахування відсотків та комісійних за послугами, наданими банком пов`язаним із банком особам, які є меншими, ніж звичайні;7) нарахування відсотків за вкладами (депозитами), залученими банком від пов`язаних із банком осіб, які є більшими, ніж звичайні. В матеріалах оглянутої судом судової справи № 490/3654/19 відсутні докази того, що позивачу у спірному договорі встановлено індивідуальні умови, які не є поточними ринковими умовами у розумінні ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Системний аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що для правильного вирішення цього спору необхідно розуміти зміст таких понять, як "сприятливі договірні умови", "індивідуальна процедура", та чи мали вони місце під час укладення позивачем договору банківського вкладу. Якщо спеціальні пропозиції банку щодо вкладів були однакові для всіх бажаючих укласти договір банківського вкладу та не встановлювались окремо для певної особи, то ці вклади не можуть вважатись такими, що розміщені на індивідуальній основі та на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні. У відповідності до частини 2 статті 1058 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). В частинах 1 і 2 статті 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними (частина 6 статті 633 ЦК України). Пропозиція банку укласти договір на однакових для всіх умовах, є публічною офертою, а сам договір - договором приєднання. Публічна оферта - це адресована невизначеному колу осіб пропозиція, яка містить всі істотні умови договору та з якої вбачається воля оферента укласти договір на зазначених у пропозиції умовах з кожним, хто відгукнеться. Згідно із частиною першою статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Якщо будь-хто може скористатися спеціальною пропозицією банку, яка не змінюється під конкретного вкладника, відповідні депозитні договори є такими, що укладаються на звичайних умовах. Вклади, розміщені в рамках проведення будь-яким банком спеціальних пропозицій, акцій або надання бонусних процентів, не можна віднести до таких, що розміщені на індивідуальних, більш вигідних умовах, якщо за умовами проведення акцій цю пропозицію було розраховано на широке необмежене коло осіб, і будь-хто міг скористатися нею. З огляду на викладене, суд зазначає, що у випадку, коли спеціальні пропозиції банку щодо вкладів були однакові для всіх бажаючих укласти договір банківського вкладу та не встановлювались окремо для певної особи, ці вклади не можуть вважатись такими, що розміщені на індивідуальній основі та на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні. Програми лояльності або спеціальні пропозиції, які передбачають додавання певних процентів на депозит у зв`язку з пролонгацією договору, великою сумою вкладу, соціальним статусом вкладника (пенсіонери, студенти, тощо), акції під певні свята, є публічним пропозиціями, розрахованими на необмежене коло осіб. Умови договору банківського вкладу повинні бути однаковими для всіх вкладників, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно, до осіб, які мають надані законом пільги, банк може застосувати більш сприятливі договірні умови, аніж до інших вкладників. Разом з тим, вкладом розміщеним на індивідуальній основі або на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, може вважатися лише такий вклад, який запропонований окремій особі на підставі, зокрема, окремих рішень уповноважених осіб банку тощо, тобто на умовах, які не пропонуються публічно невизначеному колу осіб. У разі неприйняття банком будь-яких документів, у яких фіксуються пільги для певних клієнтів банку, такі умови договору не можуть вважатися індивідуальними. Тобто, отриманню індивідуальних депозитних ставок може передувати підстава, зокрема, або письмове звернення особи з проханням встановити їй індивідуальну ставку, яка не міститься в публічних пропозиціях банку, вказуючи при цьому на аргументи, які можуть слугувати підставою для встановлення процентів на більш сприятливих договірних умовах, або інформація банку про певні акції для конкретних осіб, які визначені банком. Відповідачем не було надано суду жодних доказів того, що спеціальні пропозиції банку, на підставі яких позивач уклав додаткові угоди до депозитних договорів , не можуть вважатися індивідуальними умовами, оскільки банком не доведено, що такі умови відрізняються від умов для широкого кола осіб і що такому встанволенню додаткови відсотків річних передувала хоч якась підстава - або письмове звернення [PERSON] з проханням встановити йому індивідуальну ставку, яка не міститься в публічних пропозиціях банку, вказуючи при цьому на аргументи, які можуть слугувати підставою для встановлення процентів на більш сприятливих договірних умовах, або рішення уповноваженої особи - головного економіста Миколаївського вдділення № 1 [PERSON] яка діяла на підставі «№б\\н від 02.11.2011 року». З огляду на вищенаведене, суд доходить до висновку, що такі умови були передбачені не індивідуально для позивача, а для певної низки клієнтів, які відносяться до умовної групи VIP. При цьому VIP обслуговування у банках з наданням спеціальних пропозицій є сталою практикою банківського обслуговування та пропонуються невизначеному колу осіб, а відтак не можуть вважатися такими, що встановлюються окремо для певної особи. При цьому, до суду відповідачами не було надано будь-яких доказів того, що позивач звертався з відповідним клопотанням до банку або доказів того, що банк на індивідуальній основі запропонував [PERSON] укласти спірний договір банківського вкладу із підвищеною відсотковою ставкою за депозитом, і позивач прийняв таку пропозицію - адже позивачем спочатку буи укладені депозитні договри на загальних умовах і відсутні підстави стверджувати, що він не укладав би їх на загальних підставах. Підписуючи депозитні договори, вкладники розраховують на те, що їх вклади будуть гарантуватися Фондом, тобто дії банку з неповернення вкладів нівелюють саму мету та призначення таких договорів. В п.2.10, яким доповнені Договор додатковими угодами не місять прямої вказівки, що в разі ліквідації банку, гарантії Фонду гарантування вкладів не будуть поширюватися на вказаний вклад і що встановлення додаткових відсотків за цими вкладами є саме «іншою законодавчо передбаченою обставиною» . Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд вважає, що такий підхід до виплати гарантованих відшкодувань щодо вкладів є неправомірним, а норми законодавства щодо того, що вкладник не має право на відшкодування цього вкладу, витлумачені Фондом на свій розсуд. За таких обставин, суд доходить до висновку, що спеціальні пропозиції банку, на підставі яких позивач укладав депозитні договори, не можуть вважатися індивідуальними умовами, наданими тільки позивачу, оскільки відповідачем не доведено, що такі умови відрізняються від умов для широкого кола осіб та не зазначено інших підстав для невключення позивача до відповідного переліку вкладників (посилання на додаткову угоду до договору є помилковим, оскільки з тексту угоди не вбачається встановлення позивачу індивідуальних умов), а відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] як вкладника ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до ст. 141 ЦПК Украї ни та ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: approved