Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та припинити [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] Згідно адресної картки на вказаний житловий будинок, у його домоволодінні зареєстровані, зокрема: з 21 серпня 2001 року - [PERSON] та з 29 квітня 1999 року - [PERSON] . Вказані особи є далекими родичами його дружини і були в свій час зареєстровані за його згодою у належному йому житловому будинку. Проте, з моменту реєстрації, вони жодного дня в будинку не проживали і не проживають понад десять років. Справжнє місце проживання таких осіб йому невідоме. Ухвалою суду від 29 червня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22 липня 2021 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді та заперечень. Представник позивача в судове засідання подав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання повторно не з"явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідачі відзив не подали, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідачів за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , що стверджується Договором купівлі-продажу від 15 вересня 1988 року, зареєстровано в реєстрі за №2-7458 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 грудня 2009 року, номер витягу 24639350, номер запису: 67-72567 в книзі: 257. Згідно Актів про відсутність особи за місцем реєстрації від 09 червня 2021 року, підтверджується, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак без поважних причин понад десять років в такому житловому будинку не проживають. Згідно відповіді відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної Міграційної служби в Рівненській області, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Місце реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS] стверджується Адресною карткою м.Рівне, виданою управлінням забезпечення надання адміністративних послуг РМР. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи всі обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Вимоги про відшкодування судових витрат не заявлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved