Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за завдану моральну шкоду, вказуючи, що вона працювала у відповідача на посаді реалізатора продовольчих товарів в магазині «[INFO]» на підставі укладеного договору від 01.08.2018 року з графіком роботи з 8.00 год. - по 18.00 год. з понеділка по п`ятницю включно, із перервою з 12.00 год. - по 14.00 год. щодня та із двома вихідними днями на тиждень - субота та неділя. Договір між ними було розірвано 11.12.2018 року за власним бажанням у зв`язку з систематичною невиплатою їй відповідачкою заробітної плати за умовами договору, розмір якої має становити 3725,00 грн. на місяць. Невиплату їй заробітної плати, відповідач мотивувала наявністю недостачі у магазині, яка, на думку відповідача, виникла з її вини. Такі припущення відповідача є безпідставними та пов`язані виключно з метою не виплачувати їй заробітну плату, безпідставно обвинувачуючи її у нестачі, до якої вона не має жодного відношення у разі, якщо вона дійсно виникла. Таким чином, виходячи з умов договору, борг відповідача з виплати їй заробітної плати в період часу з 01.08.2018 р. - по 11.12.2018 р. склав 16160,48 грн., із розрахунку: - кількість відпрацьованих днів за вказаний період - 94 дні; середньоденна заробітна плата за відпрацьований день - 3725,00 (грн.) х (помножити) 3 (повні місяці відпрацьовані у відповідача): (поділити) 65 (днів у трьох відпрацьованих місяцях) = (дорівнює) 171 грн. 92 коп. в день; заборгованість по заробітній платі складає - 171,92 (грн.) х 94 (дні) - 16160,48 грн., які і слід стягнути з відповідача на її користь. Крім того, компенсація за невикористану відпустку, яку повинна була сплатити їй відповідач складає 1375,36 грн., виходячи з розрахунку: кількість відпрацьованих у відповідача днів (без святкових та вихідних) - 94 дні; тривалість відпустки пропорційно до відпрацьованого часу - 24:12х4 = 8 (днів) сумарний заробіток за відпрацьований період часу у відповідача - 16160,48 грн.; компенсація за невикористану відпустку складає: 16160:94 х 8 = 1375 грн. 36 коп. Також відповідачем порушено вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки станом на день подання цієї позовної заяви до суду, відповідач не тільки не виплатила їй заборгованість по заробітній платі, а й продовжує заперечувати її право на неї, остання повинна їй відшкодувати середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку у розмірі 8876,80 грн., виходячи з наступного розрахунку: кількість днів прострочення розрахунку з виплати заробітної плати з 11.12.2018 р. - по день звернення до суду - 40 днів; розмір середньоденної заробітної плати - 171 грн. 92 коп., розмір заробітної плати за прострочення її виплати при звільненні - 171,92 х 40 = 6876,80 грн. Таким чином, відповідач повинна їй сплатити загальну суму заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі: 16160,48 грн. + 1375,36 грн. + 6876,8 грн. = 24 412,64 грн. (двадцять чотири тисячі чотириста дванадцять гривень 64 копійки). Більше того, зазначеними незаконними діями, що полягають у невиплаті відповідачем їй заробітної плати, їй також було завдано моральну шкоду, яка полягає в наступному: відповідачкою було грубо порушено гарантовані їй Конституцією України та чинним законодавством України про працю права як найманого працівника; з вини відповідача вона втратила значну частину свого заробітку як єдиного джерела для свого існування, що порушило звичний їй перебіг життя, що також значно ускладнило її існування та існування її сім`ї; внаслідок протиправного значного обмеження її фінансового забезпечення відповідачем, в неї значно скоротилась можливість для підтримання її життя на безпечному для неї рівні; за захистом своїх прав та інтересів, вона змушена звертатися до адвокатів та до суду, що не є звичним для неї проведенням свого часу; з вини відповідача вона змушена витрачати свій вільний час не на організацію відпочинку та свого дозвілля, а на судовий спір з відповідачем, що також додає їй значних, тривалих моральних страждань та переживань. Все перелічене вище, значно погіршило її звичний життєвий ритм, погіршило її загальне самопочуття та знизило загальний життєвий тонус, що завдало та продовжує завдавати їй додаткових моральних страждань. Для відшкодування завданої їй відповідачем моральної шкоди, їй знадобляться значні додаткові витрати фізичних та духовних сил, а також додаткові майнові витрати, пов`язані із процесом розгляду її позову судом. Розмір завданої їй моральної шкоди, вона визначала виходячи із своєї суб`єктивної оцінки перенесених нею в результаті протиправних дій відповідача моральних страждань та оцінки необхідних додаткових зусиль, які необхідно буде їй витратити для приведення у звичний їй стан способу її повсякденного життя. Завдану їй відповідачем моральну шкоду вона оцінює на загальну суму 5000,00 (п`ять тисяч) гривень. Відповідно до вимог ст. ст. 221, 233, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 6, 9, 21, 24, 29 Закону України «Про відпустки», позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 24412,64 грн., з яких: заборгованість по заробітній платі 16160,48 грн.; компенсація за невикористану відпустку у розмірі 1375,36 грн.; середня заробітна плата за час затримки розрахунку у зв`язку з її звільненням в сумі 6876,8 грн. та компенсацію за завдану їй діями відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень та понесені нею витрати, пов`язані з розглядом цієї справи судом та оплатою юридичної допомоги адвоката. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.02.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Відповідач [PERSON] подала відзив на позов, згідно з яким проти задоволення позову заперечує та вважає, що вимоги є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому визнала наступні факти: що вона є фізичною особою-підприємцем та позивач дійсно працювала у неї на посаді продавця продовольчих товарів, в магазині «[INFO]» по [ADDRESS], з графіком роботи з 8.00 - по 18.00год.. з понеділка по п`ятницю включно, із перервою 12.00 год. - 14.00 год. щодня, із двома вихідними днями на тиждень, відповідно до умов трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.08.2018р.. Відповідно до умов зазначеного договору, позивачка повинна була отримувати заробітну плату щомісячно, в розмірі 3725,00грн. Відповідно до наказу № 5-к, від 11.12.2018р. виданого нею на підставі поданої позивачкою заяви, останню було звільнено за власним бажання, відповідно до ст. 38 КЗпП України, датою звільнення є 11.12.2018 року. Стверджує, що нею в повному обсязі нею було нараховано та позивачем отримано нараховану їй заробітну плату за період з 01.08.2018р. по 11.12.2018р. щомісячно у повному обсязі, а також компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі. Заборгованості по виплаті заробітної платі у неї не існує, та не існувало на момент її звільнення, навпаки позивач має заборгованість перед нею по недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 29500,00 грн. З цього приводу, вона зверталась з відповідною заявою від 14.01.2019р. до Вільногірського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області. Трудову книжку позивачу вона видала у день її звільнення, також остання щомісячно одержувала від неї заробітну плату за зазначений період та отримала компенсацію за невикористану відпустку безпосередньо у день звільнення. Крім того, у неї проводилась перевірка державним інспектором праці додержання законодавства про працю її господарської діяльності, відповідно до результатів якої факти несвоєчасної видачі позивачці належним чином оформленої трудової книжки та не виплати заробітної плати нею позивачці не підтверджено. Відповідно до звітності, що вона подавала до Вільногірського відділення Кам`янської ОДПІ, в період з серпня по грудень (включно), повністю підтверджується факт нарахування та виплати в зазначений період позивачці заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку при її звільненні. Вимоги щодо стягнення з неї на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку у зв`язку з її звільненням та компенсації за спричинену моральну шкоду, є безпідставними. Позивачем не доведений розмір моральної шкоди, він ґрунтується виключно на припущеннях, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між вчиненням нею дій та начебто шкідливими наслідками від їх вчинення, що начебто настали у відповідача та і взагалі сам факт настання таких наслідків також нею не доведений, ґрунтується виключно на її твердженнях. Крім того, не підтверджено в установленому порядку розмір витрат та сам факт оплати юридичних послуг адвоката. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на вказані в ньому обставини. Додатково пояснив, що стороні позивача невідомо про проведення перевірки у відповідачки інспектором праці, позивачка дійсно у листі на адресу відповідачки просила виплатити їй заробітну плату за менший період, та пояснила це тим, що вважала, що можливо дійсно є нестача, однак будь-яких доказів цього немає, заробітна плата їй не виплачена за вказаний у позові період, тому просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив, що позивачка дійсно працювала продавцем у відповідача у зазначений в позовній заяві період, з заробітною платою 3725,00 грн. на місяць, звільнена за згодою сторін, її твердження про невиплату заробітної плати вважає безпідставними. Зокрема, позивачка у своєму листі, направленому на адресу відповідачки вважала, що заробітна плата їй з серпня по частину жовтня 2018року була виплачена, виплата заробітної плати також підтверджується актами, складеними відповідачкою, до того ж, у відповідачки проводилась перевірка інспектором праці і будь-яких порушень виявлено не було. Відповідач в судовому засідання позов не визнала, підтримала наданий нею відзив на позов, пояснила, що позивачка дійсно працювала у належному їй магазині продавцем. З серпня 2018 року позивачка не підписувала відомості про отримання нею заробітної плати мотивуючи різними причинами, вона ж, у свою чергу, на той час не розуміла наслідків які можуть бути в зв`язку з цим. Проводилася перевірка інспектором з питань праці, позивачка була присутня при цьому, заперечень не виказувала. До того ж, за період роботи позивачки в магазині утворилася нестача у розмірі 29000,00 грн., вона звернулась з цього приводу до поліції, пропонувала позивачці знайти причину нестачі, але вона кинула ключі і пішла. У позові просить відмовити. Вислухавши відповідача та представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, свідок [PERSON] суду показала, що працювала приблизно у 2014-2015 р.р. у відповідачки продавцем. За цей час вчасно отримувала заробітну плату, чи розписувалась десь при цьому не пам`ятає. Про виникнення нестачі [PERSON] , яка також працювала продавцем у відповідачки їй відомо зі слів знайомих, на цей час у відповідачки вже не працювала. Свідок [PERSON] суду показала, що приблизно 2 роки тому, працювала продавцем продовольчих товарів в магазині « [INFO] », який належить відповідачці, отримувала заробітну плату щомісячно, два рази на місяць, грошима, кожен раз розписувалася в окремій відомості. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] у період з 01.08.2018 року по 11.12.2018 року перебувала у трудових відносинах з фізичною-особою підприємцем [PERSON] та працювала на посаді продавця продовольчих товарів з графіком роботи з 8.00 год. до 18.00год. з понеділка по п`ятницю включно, із перервою на обід з 12.00 год. по 14.00 год. щодня та з двома вихідними днями на тиждень субота, неділя, з окладом 3725,00 грн. Вказані обставини на підставі ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки визнані сторонами, крім того ці факти підтверджені копією трудового договору від 01.08.2018 року (а.с. 7, 31), копією трудової книжки [PERSON] (а.с.8-9), копією наказу № 3-к від 31.07.2018 року про прийняття на роботу [PERSON] з 01.08.2018 року (а.с. 32) та копією наказу № 5-к від 11.12.2018 року про звільнення з 11.12.2018 року [PERSON] за згодою сторін. (а.с. 33). Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, [PERSON] з 04.08.2004 року зареєстрована, як фізична особа-підприємець. (а.с. 30) Згідно копії заяви [PERSON] без дати та підпису на ім`я ФОП [PERSON] остання просить останню виплатити їй заробітну плату за жовтень (залишок), листопад та грудень 2018 року, та компенсацію за невиплачену відпустку та вислати їй поштою трудову книжку (а.с. 34). Згідно копії відповіді ФОП [PERSON] на ім`я [PERSON] , відповідачка повідомила останню про те, що їй 11.12.2018 року видана трудова книжка та виплачена заробітна плата за період з 01.08.2018 року по 11.12.2018 року та компенсація за невикористану відпуску в повному обсязі, зазначила, що за час її роботи в магазині «[INFO]» виявлено нестачу товарів на загальну суму 29500грн. з приводу чого вона звернулась до відділу поліції. (а.с. 37) Згідно матеріалу ЄО № 162 від 14.01.2019 року за заявою [PERSON] , який оглянуто в судовому засіданні, остання звернулась до Вільногірського ВП ЖВП ГУНП у Дніпропетровській області з повідомленням про те, що в період з травня 2018 року до жовтня 2018 року [PERSON] знаходячись на робочому місці таємно викрала товар та грошові кошти на суму 26219,06 року, в зв`язку з чим просила прийняти міри та допомогти розібратись у цій ситуації без внесення відомостей до ЄРДР. Відповідно до висновку за наслідками перевірки заяви від 14.02.2019 року встановлено, що документів, які б підтверджували факт перебування викраденого майна на балансі ФОП [PERSON] немає, вартість викраденого майна та факт відсутності майна не підтверджено, в зв`язку з чим, матеріали за заявою залучено до справи № 12 згідно ЗУ «Про звернення громадян». (а.с.137,138) Згідно копій табелів обліку робочого часу ФОП [PERSON] в серпні 2018 року позивачка [PERSON] відпрацювала 22 дні (а.с. 39), в вересні 2018 року - 20 днів (а.с. 44), в жовтні 2018 року - 22 дні (а.с. 49), в листопаді 2018 року - 22 дні (а.с.54), в грудні 2018 року - 7 днів (а.с. 59). Всього за період з 01.08.2018 року по 11.12.2018 року позивачкою відпрацьовано 93 дні. (22+20+22+22+7=93) Згідно розрахункових відомостей нарахування заробітної плати за серпень, вересень, жовтень, листопад 2018 року (а.с. 42, 43, 47, 48, 52, 53, 57, 58) позивачці нараховано заробітну плату в розмірі 3725,00 грн. на місяць, всього за 4 місяці - 14900,00 грн. (4х3725=14900), із них підлягало виплаті після відрахування всіх обов`язкових платежів за вказаний період 11994,48 грн. Крім того, згідно розрахункової відомості нарахування заробітної плати за грудень 2018 року та розрахунку компенсації при звільненні за невикористану відпустку (а.с. 63, 64, 65) позивачу нараховано заробітну плату за 7 відпрацьованих робочих днів в розмірі 1249,10 грн. та нараховано компенсацію за 8 днів невикористаної відпуски, що становить 993,36 грн., всього нараховано 2242,46 грн. із них підлягало виплаті після відрахування всіх обов`язкових платежів 1963,76 грн. На підтвердження факту виплати позивачці заробітної плати та компенсації відповідачем надано копії відомостей про виплату готівки № 5, № 5/1 за серпень 2018 року на суму 1370,81грн. і 1627,81 грн. (а.с. 40,41), копії відомостей про виплату готівки № 6, № 6/1 за вересень 2018 року на суму 1499,31грн. і 1499,31 грн. (а.с. 45,46), копії відомостей про виплату готівки № 7, № 7/1 за жовтень 2018 року на суму 1363,01 грн. і 1635,61 грн. (а.с. 50,51), копії відомостей про виплату готівки № 8, № 8/1 за листопад 2018 року на суму 1635,61грн. і 1363,01 грн. (а.с. 55,56), копію відомості про виплату готівки № 9 за грудень 2018 року на суму 1963,76 грн. (а.с. 60), однак дані відомості не містять підпису позивачки [PERSON] , а відтак не можуть бути допустимим доказом на підтвердженням факту видачі та отримання нею вказаних грошових коштів. Також, на підтвердження факту відмови від підпису [PERSON] у перелічених відомостях про отримання готівки відповідачем надано копії актів від 22.08.2018 року, від 07.09.2018 року, від 21.09.2018 року, від 05.10.2018 року, від 22.10.2018 року, від 07.11.2018 року, від 22.11.2018 року, від 07.12.2018 року, від 11.12.2018 року (а.с. 109-117), які суд також не приймає у якості допустимих доказів по справі оскільки вказані акти підписано особами, які є підлеглими відповідачки, стороною позивача ці факти заперечуються, а будь-яких інших об`єктивних доказів на підтвердження цих обставин, стороною відповідача не надано. Згідно копій звітів за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2018 року, слідує що ФОП [PERSON] подавала звіти до Кам`янської ОДПІ (Вільногірське відділення) щодо працівника [PERSON] та розмір її заробітної плати. (а.с. 67-87) Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року № 100, нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] з 01.08.2018 року по 11.12.2018 року працювала на посаді продавця продовольчих товарів в магазині «[INFO]» за трудовим договором з фізичною-особою підприємцем [PERSON] , однак після звільнення, заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку не отримала, стороною відповідача належних і допустимих доказів на спростування цих обставин не надано, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Визначаючи розмір заробітної плати за період з 01.08.2018 року по 11.12.2018 року, суд виходить з того, що позивачем за вказаний період згідно наданих табелів виходу на роботу відпрацьовано 93 дні: із них 22 в серпні 2018 року, 20 у вересні 2018 року, 22 дні у жовтні 2018 року, 22 дні в листопаді 2018 року та 7 днів у грудні 2018року (а.с. 39,44,49,54,59). З наданих відповідачем розрахункових відомостей нарахування заробітної плати за цей період слідує, що позивачці нарахована заробітна плата за 93 відпрацьованих дні (з 01.08.2018 року по 11.12.2018 року та 8 днів невикористаної відпустки) в розмірі 17142,46 грн., що після відрахування всіх обов`язкових платежів становить 13958,24 грн., тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивачки, слід стягнути заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 13958,24 грн., без утримання з них обов`язкових платежів. Крім того, відповідачкою в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України остаточний розрахунок з позивачкою при звільненні не проведено, тому позов в цій частині підлягає задоволенню в межах заявлених вимог, а середній заробіток підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. Визначаючи розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку у зв`язку з звільненням, суд виходить з наступного. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14 та № 6-2912цс16 від 18.01.2017 р. Як вбачається з матеріалів справи, середня заробітна плата позивачки згідно трудового договору за жовтень-листопад становить 3725,00 грн. на місяць, було відпрацьовано 44 дні, середній заробіток становить 169,31 грн. ((3725,00х2):44=169,31). Враховуючи період затримки розрахунку при звільненні, який згідно вимог позивача становить 40 днів, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь визначений позивачем час затримки у розмірі 6772,40 грн. (169,31х40=6772,40 грн.), з яких слід утримати податки і обов`язкові платежі. В свою чергу, суд звертає увагу на, що наявність чи відсутність недостачі товарно-матеріальних цінностей у фізичної особи-підприємця [PERSON] не може впливати на обсяг її обов`язків, як роботодавця, у відповідності до ст. 116 КЗпП України та не звільняє її від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує положення ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Пленум Верховного Суду України своєю постановою від 25.05.2001 р. № 5 вніс зміни і доповнення до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». На пленумі було викладено пункт 13 в новій редакції: "Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що порушенням трудових прав позивачки, останній, поза розумним сумнівом, було завдано моральної шкоди, оскільки відсутність протягом тривалого часу засобів для існування у виді заробітної плати вимагало від неї додаткових зусиль по організації свого життя та спричиняло моральні страждання. Разом з тим, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити в цій частині позовні вимоги частково та стягнути з відповідачки на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., що на думку суду буде достатньою сатисфакцією перенесених останньою моральних страждань. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути в загальному розмірі 1536,80 грн. (768,40х2) судового збору за дві вимоги майнового та не майнового характеру, із них 768,40 грн. за майнову вимогу на користь держави, оскільки позивач звільнена від його сплати при поданні позову та 768,40 грн. на користь позивачки, для відшкодування понесених нею і документально підтверджених судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за вимогу немайнового характеру (моральна шкода). Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 47, 94, 116, 117, 237-1 КЗпП України, п.п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.1995 року № 100 та

Outcome: partial