Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

31.10.2011 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення майнової та немайнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Свої вимоги позивачі пояснюють тим, що відповідач є винним в скоєні ДТП, внаслідок чого автомобіль, який належить позивачу [PERSON] та знаходився під керуванням [PERSON] , отримав ушкодження. Просять стягнути з відповідача компенсацію за нанесену матеріальну шкоду у розмірі 74 576, 55 грн. і за нанесену моральну шкоду 5 000 грн. кожному. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2012 року позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за нанесену матеріальну шкоду у розмірі 64 308, 47 грн. В інший частині позову відмовити. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2019 року заява представника [PERSON] про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2012 року була задоволена, заочне рішення скасоване та справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] , помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть, Серії [NUMBER] видане 50.10.2014 року. При новому розгляді справи [PERSON] уточнив позові вимоги, відповідно до яких позивач просив суд стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 143 847,17 гривень, та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. У судове засіданні позивач та його представник не з`явились, але представником позивача надана заява про розгляд справи за її відсутність. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, надавши письмовий відзив на позов та просив слухати справу згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що22.08.2010 р. сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій автомобіль «Мерседес-Бенц МL-350», д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , зіткнувся з автомобілем марки «Вольво», з полуприцепом «Шмитц» д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , автомобілем марки «Фольксваген» д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] і автомобілем «Лексус» д/н [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] , який належав на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2011 року, кримінальна справа № 1-335/11, кримінальна справа у відношенні [PERSON] була закрита. Із тексу постанови вбачається, що відповідач вину свою визнав (а.с. 14). Автомобіль «Лексус» д/н [NUMBER] , на час скоєння ДТП належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданного РЕВ 1-го МРВ ДАІ УМВС України в Одеській області, серії ВСН № 009157. На час ДТП вказаний автомобіль знаходиться у розпорядженні і користуванні [PERSON] на підставі довіреності на право розпорядження від 07.12.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського округу Ярош С.М., зареєстровано у реєстрі за № 3449. (а.с. 11). На дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до висновку № 264/10 від 19.10.2010 року, зробленого Суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] вартість матеріальної шкоди, спричиненої власнику транспортного засобу «Лексус» д/н [NUMBER] , станом на 24.09.2010 року складає 62 475,73 грн. (а.с. 154-161). Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі. Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором, або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). З наведеного вбачається, що обов`язок доказування розподіляється згідно з перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач -відсутність його вини в заподіянні шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд вважає, що матеріалами справи повністю доведений факт заподіяння матеріальної шкоди позивачу у насідок ДТП. Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Оскільки, як підтверджується позивачем та не заперечується відповідачем, Моторним (транспортним) страховим бюро України було відшкодована на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 25 000 грн., то різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, підлягає стягненню з відповідача як винної особи в скоєні дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, суд вважає, що стягненню підлягає матеріальна шкода у розмірі 37 475, 73 грн. (62 475,73 грн. - 25 000 грн.). Також позивачем були понесені та документально підтверджені наступні витрати: витрати за оцінку збитку у розмірі 1000 грн.; послуги з відправлення телеграм загальною вартістю 84,74 грн.; послуги з доставки транспортного засобу до місця зберігання у розмірі 120 грн., зберігання транспортного засобу на штрафному майданчику у першу добу, у розмірі 18 грн. і 110 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. (а.с. 16-17). Суд вважає, що збільшення позовних вимог з посиланням на зміну курсу долара США по відношенню у гривні є необґрунтованими та недоведеними, оскільки майнова шкода була заподіяна у гривні, а тому підлягає стягнення саме у цій грошовій одиниці. Позивачем не ставилось вимог щодо індексації матеріальної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані, виходячи з нижченаведеного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.З) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі наведеного суд вважає, що позивачу не була спричинена моральна шкода, а тому ці вимоги також задоволенню не підлягають. Згідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Майновий інтерес, борг є власністю особи (кредитора). Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, а саме суму судового збору, яка є пропорційною задоволеним позовним вимогам, у розмірі 374,76 гривень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial