Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свій позов обґрунтовує тим, що 31 березня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» був укладений договір фінансового лізингу № 003728 згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а він зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 1.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Matiz». На виконання умов договору ним було сплачено кошти в сумі 17000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією про сплату, але виконання договору не відбулось. Вважає що лізингодавець (відповідач) ввів його в оману відносно дійсних умов договору, а при детальному вивчені його умов, він з'ясував, що в спірному договорі фінансового лізингу обмежені його права, як споживача, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та ЦК України. Спірний договір не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. При укладенні спірного договору не було дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а сам правочин вчинений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, в договорі відсутні істотні умови, які би свідчили про те, що сторони досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 003728 від 31 березня 2016 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто». Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на його користь сплачений платіж в сумі 17000 грн. та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача повторно в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд на підставі ст. ст. 224, 225 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Представник позивача проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. 31 березня 20166 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» був укладений договір фінансового лізингу № 003728 згідно умов якого, відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а позивач зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі по договору. Пунктом 1.1 договору фінансового лізингу передбачено, що предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Matiz». На виконання умов договору позивачем було сплачено кошти в сумі 17000 грн., що підтверджується квитанцією про сплату. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Як вбачається зі змісту спірного договору фінансового лізингу №003728 від 31 березня 2016 року, визначений сторонами в якості предмету лізингу автомобіль Matiz, не має індивідуальних ознак, а визначений лише родовими ознаками, якими наділені всі речі такого ж роду, а отже таке майно не може бути предметом лізингу за визначенням ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», що відповідно свідчить про недосягнення сторонами під час укладення договору лізингу згоди відносно умови договору, яка визначена законом як істотна для даного виду договорів. Так, в умовах спірного договору не зазначено номер кузову предмету лізингу (автомобіля), що дало б змогу індивідуалізувати його серед всіх інших автомобілів. При цьому умовами спірного договору не визначено стан автомобіля. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, під час підписання спірного договору фінансового лізингу, сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Згідно з п. 12.1 спірного договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 40 % від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу не повертається. Вказана стаття договору суперечить положенням ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням договору є несправедливою умовою договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживача», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно ч. 1-9 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Відповідно до абзацу 1 пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Абзац 3 пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані в повному обсязі. Відповідно до пункту 12 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» продавець, виготівник, виконавець зобов'язані своєчасно надавати споживачеві необхідну достовірну інформацію про товар (роботи, послуги) у доступній наочній формі, яка б забезпечувала можливість компетентного вибору. Статтею 12 договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, зазначена стаття 12 містить 14 пунктів, якими стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. В той же час, жодного пункту відповідальності лізингодавця вказана стаття не містить. Отже, положення статті 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Крім того, згідно п. 5.4 договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. Відповідно до п. 5.10 з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач визнає і бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням або втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу або будь-якої його частини, незалежно від причин таких подій (за винятком нормального зносу і амортизації предмета лізингу в процесі його експлуатації), відповідно до умов цього Договору. В той же час, на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу фактично здійснюється за рахунок споживача, який компенсує лізингодавцю витрати на укладення договору страхування, проте таке страхування відбувається на користь лізингодавця. Дана умова спірного договору також є несправедливою. Згідно п. 1.5 спірного договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Зміст зазначеного пункту суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Аналіз умов спірного договору дозволяє прийти до висновку, що вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, редакція п. 1.5 спірного договору фактично усуває (адже містить слово «виключно») лізингодавця від відповідальності в частині комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. Оскільки відповідно до положень першого речення ч. 1 ст. 808 ЦК України, яка вказує на випадок коли вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, то і продавець (постачальник) повинен нести відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. В спірному випадку, як було наведено вище, вибір продавця (постачальника) здійснений лізингодавцем, і відповідно до другого речення ч. 1 ст. 808 ЦК України в системному зв'язку з першим реченням вказаної частини, лізингодавець разом з продавецем (постачальником) несуть солідарну відповідальність не тільки щодо продажу якісного предмета лізингу (як це зазначено в п.1.5 спірного договору), а й за комплектність, справність предмета договору лізингу, його доставку, заміну, безоплатне усунення недоліків тощо. Таким чином, редакцією п. 1.5. звужені обов'язки лізингодавця, що суперечить положенням статті 808 ЦК України і, знову ж таки, є несправедливою умовою договору згідно п. 2 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. До висновку про необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу прийшов і Верховний Суд України в своїй постанові у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка в силу положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як вбачається з доданої до позовної заяви копії договору № 003728 фінансового лізингу від 31 березня 2016 року, спірний договір нотаріально посвідчено не було. Самостійною підставою для визнання недійсним спірного договору є й те, що у ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», на час укладення спірного договору була відсутня ліцензія для надання послуг фінансового лізингу. В правовій позиції ВСУ у справі № 6-2766цс15 де, зокрема, зазначено, що згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» закріплено поняття фінансової установи, зокрема, це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з наведеного, суд вважає, що умови укладеного договору порушують права позивача, як споживача. Згідно умов договору позивачу встановлені жорсткі обов'язки як споживача, в той час надання послуги ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» обумовлене лише його власним розсудом. Здійснені позивачем відповідно до положень договору виплати не створюють для відповідача будь-яких обов'язків. Останній покладає на учасників системи придбання товарів в групах їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання коштів (товару), яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Зазначений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, включено в умови договору. Відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну, незрозумілу для споживача схему визначення одного лише права на отримання коштів (товару). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин суд вважає за необхідне визнати недійсним договір фінансового лізингу №003728 від 31 березня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь позивача 17000 грн. коштів сплачених за договором. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1102 грн. 40 коп. На підставі наведеного, ст.ст. 15,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.203,215, 526,530 ЦК України,

Outcome: approved