Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], Хорольської міської ради; третя особа Відділ Держземагенства у Хорольському районі Полтавської області про визнання недійсними рішень Хорольської міської ради та скасування Державних актів на землю, вказавши, що він 17.04.2013 року отримав у спадщину ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та були розташовані на неприватизованій земельній ділянці (спадкова справа № 209/2012 в Хорольській державній нотаріальній конторі). В даний час позивач вирішив продати свою частку будинку. Частка земельної ділянки, що прилягає до будинку та надвірних споруд не приватизована та відсутній кадастровий номер на земельну ділянку. Позивач вказує, що [PERSON] як інший співвласник частини будинку приватизував частину земельної ділянки через рішення Хорольської міської ради та у нього виникли проблеми з продажем будинку. Згідно заяви позивача на 56 сесії Хорольської міської ради 6-го скликання 18.06.2014 року [PERSON] був виданий дозвіл на виготовлення технічної документації з метою послідуючої приватизації земельної ділянки, яка прилягає до будинку та надвірних споруд. Але [PERSON] було відмовлено в виготовленні технічної документації, так як інший власник ? частки вказаного будинку, [PERSON], без згоди позивача приватизував більше половини земельної ділянки, яка розташована навколо спільного будинку. Позивач вважає, рішення пленарного засідання Хорольської міської ради (19 сесії 4-го скликання від 28.04.2004 року) «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по передачі в приватну власність земельних ділянок громадянам м. Хорол» в відношенні [PERSON]; рішення пленарного засідання Хорольської міської ради (23 сесії 4-го скликання від 26.10.2004 року) «Про затвердження технічної документації по інвентаризації земельних ділянок громадянам м. Хорол» в відношенні [PERSON] та Державні акти на землю ( розташовану по [ADDRESS]) серії ПЛ №№ 191809, 191810, 191811 від 14.06.2005 року видані на ім'я [PERSON], відповідача по справі, є незаконними та підлягають скасуванню. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали повністю. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали повністю. Представник Хорольської міської ради позов не визнав. Представник третьої особи Відділу Держземагенства у Хорольському районі вважає, що позов підлягає до задоволення. Свідок [PERSON], пояснив, що працює в Хорольській міській раді Полтавської області на посаді землевпорядника. На час прийняття рішень про надання земельної ділянки [PERSON] Хорольською міською радою в 2004 році порушень не було. Свідок [PERSON], пояснив, що є сином відповідача [PERSON], який весь час користувався земельною ділянкою. Із попередніми власниками проблем в користуванні земельною ділянкою не було. Вказує, що акті установлення і узгодження меж від 08.089.2004 року є підпис саме позивача [PERSON] Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно п.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 391 ЦК України закріплює право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч.3 ст.1 ЗК України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам та свободам громадян. В силу ст. 152 ЗК України, користувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (від 16.04.2004 р. № 7) зазначено, що судам (підсудні) справи за заявами, зокрема: з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів (п.4). З Державних актів на право приватної власності на землю серії ПЛ №№ 191809, 191810, 191811 від 14.06.2005 року виданих на ім'я [PERSON] /а.с.62-64/ вбачається, що відповідачу було видано земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,0279 га; 0,0027 га; 0,0044 га в межах згідно з планом. Відповідно до положень Земельного кодексу України (ст. 81) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі : а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі належної їм земельної частки (паю). Згідно ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності із визначенням частки кожного із учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення із неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, із виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Підпунктом "е" п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2008року зі змінами "Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Набута юридичною особою земельна ділянка не є спільною власністю її засновників, учасників або членів і не може розподілятися між ними як співвласниками. В даному випадку попереднього визначення розміру рівних земельних часток між співвласниками жилого будинку між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] зроблено не було. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до акту установлення і узгодження меж землекористування в натурі від 03.08.2004 року мається підпис [PERSON] про погодження меж земельних ділянок, хоча станом на 2004 рік позивач [PERSON] не був власником частини житлового будинку, а власником була його мати [PERSON], що не оспорюється сторонами. Тож, як можна із цього зробити висновок, на момент видачі державних актів фактично не було погоджено акту встановлення і відновлення зовнішніх меж землекористування в натурі та технічного зображення плану запропонованих меж земельної ділянки одним із співвласників. Відповідно до п. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). В силу ч.3 ст.1 ЗК України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам та свободам громадян. Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Як встановлено в судовому засіданні, Державні акти на земельну ділянку на ім'я [PERSON] були видані із порушенням порядку надання земельних ділянок, що перебувають у спільній сумісній власності. Судом встановлено, що позивачу на праві свідоцтва про право на спадщину за законом належить ? частина житлового будинку, що розташований в [ADDRESS]. 10.07.2014 року позивач звернувся зі скаргою до прокурора Хорольського району та Державної інспекції сільського господарства у Полтавській області про неправомірне зайняття відповідачем [PERSON] частини земельної ділянки по [ADDRESS]. Своїм листом ДІСГУ дала роз'яснення та сповістила, що рішенням Хорольської міської ради (23 сесія четвертого скликання від 26.10.2004 року) затверджено технічну документацію із землеустрою [PERSON] з передачею у власність земельної ділянки площею 0,0350 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель з порушенням вимог ст.ст. 86-89 Земельного кодексу України; Позивач відповідно до ст.377 ЦК України, ст.89, ст. 120 Земельного кодексу України, може мати право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на праві спільної сумісної власності, в даному випадку на земельну ділянку по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] використовує земельну ділянку загальною площею 0,0303 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS]), яку отримав у власність на підставі рішення Хорольської міської ради Полтавської області від 28.04.2004 року. Працівниками Інспекції встановлено факт порушення земельного законодавства а саме вимог ст.ст.86-89 ЗК України з передачі у приватну власність земельної ділянки [PERSON], площею 0,0350 га, яка знаходиться під частиною будівлі (домоволодіння) відповідача [PERSON] Отже, на сьогодні у фактичному володінні, користуванні та розпорядженні відповідача знаходиться частина земельної ділянки, яка також належить позивачу на праві спільної сумісної власності, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності. Суд дійшов висновку, що при прийнятті вищевказаних рішень міської ради інтереси позивача не були враховані і не могли бути враховані, оскільки на момент прийняття зазначених рішень він не був власником нерухомого майна і жодного права (власності чи користування) земельною ділянкою по [ADDRESS] - не мав. Зазначені рішення були прийнятті за життя спадкодавця - матері позивача, яка знала про прийнятті рішення і могла в разі незгоди оскаржити їх у судовому порядку. З приводу клопотання представника відповідача Хорольської міської ради [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] набув право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами з часу отримання спадщини, а тому момент оформлення спадкового майна є 17.04.2013 року, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом. До суду із позовом позивач звернувся 27.08.2014 року, що слідує із відбитку штампу суду вхідної кореспонденції. Як зазначалось представником Хорольської міської ради, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є сплив строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач [PERSON] ще в 2004 році погодив акт встановлення в натурі межі земельної ділянки і на протязі 3-х років не звернувся до суду з відповідним позовом. Проте, з таким твердженням не можна погодитись, оскільки встановлено, що при набутті права власності на будинок позивач [PERSON] не знав і не міг знати, що його права порушено. Встановлено, що частка будинку на яку після смерті матері [PERSON] право власності перейшло до позивача [PERSON], раніше належала [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння згідно договору купівлі-продажу від 27.05.1986 року. Інша ? частка вказаного будинковолодіння належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 19.12.1973 року, зареєстрованому в Лубенському МБТІ за №836 від 24.12.1973 року. За вказаним домоволодінням закріплена відповідна земельна ділянка. Встановлено, що мати позивача безперешкодно користувалась спірною земельною ділянкою і відповідно позивач [PERSON], як її спадкоємець, вважав, що не буде перешкод для користування даною земельною ділянкою та оформлення відповідних документів. Про існування оскаржуваних Рішення Хорольської міської ради (19 сесії 4-го скликання від 28.04.2004 року) «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по передачі в приватну власність земельних ділянок громадянам м. Хорол» в відношенню [PERSON]; рішення пленарного засідання Хорольської міської ради (23 сесії 4-го скликання від 26.10.2004 року) «Про затвердження технічної документації по інвентаризації земельних ділянок громадянам м. Хорол» в відношенні [PERSON] позивач дізнався лише 31.07.2014 року коли звернувся із скаргою до прокурора Хорольського району та отримавши відповідь від Державної інспекції сільського господарства. Вищевикладене свідчить, що початком перебігу строку позовної давності по даному спору є день, коли позивач отримав лист Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області від 15.07.2014 року. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Разом з тим при вирішенні спору в судовому порядку позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальну позовну давність встановлено тривалістю у три роки. Тобто у даному випадку, строк, у межах якого позивач має право звернутися до суду становить 3 роки і починає свій відлік саме з 15.07.2014 року. Таким чином судом встановлено, що позивачем строків позовної давності пропущено не було. Згідно п. 2 ст. 95 ЗК України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно п.3 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Таким чином, оскаржуваними рішеннями Хорольської міської ради Полтавської області не були враховані інтереси власника 12 частини житлового будинку позивача [PERSON], який розташований на спірній земельній ділянці, яка частково була передана у власність іншому співвласнику будинку (без встановлення порядку користування), чим в подальшому фактично позбавлено позивача права на відповідну частку земельної ділянки відповідно до частки у спільному сумісному майні (будинку), яка необхідна для обслуговування належної йому частини будинку. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 16.04.2004 р. „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" порядок користування земельною ділянкою встановлюється угодою між співвласниками домоволодіння, а при відсутності такої угоди права співвласників домоволодінню на земельну ділянку визначаються виходячи з розміру їх частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час виникнення спільної часткової власності (початкових часток в домоволодінні). Згідно п. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, встановлено, що передачею у власність відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки, відповідач Хорольська міська рада порушила вимоги закону та фактично позбавила права позивача на відповідну частку вказаної земельної ділянки, що повинна належати співвласникам на праві спільної сумісної власності, як співвласникам будинку який на ній розташований. Відповідно до п. 2 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: в) співвласників жилого будинку.

Outcome: approved