Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

12.02.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до ордеру, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої райради депутатів працюючих №2736 від 09.10.1973 року на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів працюючих від 05.10.1973 року квартиру [ADDRESS], надано сім'ї позивачці, а саме: вітчиму позивачці - [PERSON], матері - [PERSON], сестрі - [PERSON] та позивачці [PERSON] (прізвище позивачки було змінено на підставі свідоцтва про шлюб від 27.02.1982 року, актовий запис №191). На теперішній час всі члени родини [PERSON], на яких видавався ордер померли. Однак зареєстрованим у вищевказаному житловому приміщенні залишається [PERSON] (племінник сестри - [PERSON].), який жодного разу до спірного житла не з'являвся, в ньому не проживав та не проживає, а тому є всі підстави для зняття його з реєстраційного обліку та визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивачка з'явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника. Суд, дослідивши надані матеріали, приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. В ст. 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ордеру, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої райради депутатів працюючих №2736 від 09.10.1973 року на підставі рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів працюючих від 05.10.1973 року квартиру [ADDRESS], надано [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] До теперішнього часу вищевказане майно приватизоване не було, а тому не належить позивачці на праві приватної власності, оскільки ордер є підставою для вселення, а не документом, який підтверджує право власності. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України поняття „охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.І ст.4 ЦПК України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям права, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать легітимній Конституції України, суспільним інтересам, справедливості, розумності та іншим загальноправовим засадам. З урахуванням наведеного позовні вимоги [PERSON] жодним чином не пов'язані з її суб'єктивними правами і тому не підлягають судовому захисту, оскільки [PERSON] не є належним позивачем у справі, так як вона не є власником даної квартири. Крім того, в ході судових засідань судом двічі направлялися запити до відділу адресно-довідкової роботи головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до яких [PERSON] в Одеській області не зареєстрований. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від 11.11.2013 року у квартирі [ADDRESS] проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак судом дана довідка не береться до уваги, оскільки на момент надання позовної заяви її дія закінчилася. (дійсна 1 місяць). Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме як власник цієї житлової площі, посилання на ст. 71 ЖК України, як на підставу захисту свого порушеного права є неправомірним та безпідставним, у зв'язку з чим суд відмовляє йому у задоволенні позову. Крім того, в ході судового засідання свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] помер. Вимоги позивача, щодо зобов'язання зняти з реєстрації відповідача, є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягає. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed