Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу укладеного між ними 16.05.2015 року відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району управління запису актів цивільного стану уряду Севастополя, за яким [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] та встановлення факту народженої у них дитини - сина [PERSON] , який народився [INFO] в м. Севастополь на підставі встановленого факту укладання шлюбу 16.05.2015 року. В обґрунтування поданої заяви вказують, що 16 травня 2016 року заявники зареєстрували шлюб, який було зареєстровано відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району управління запису актів цивільного стану уряду Севастополя, актовий запис №180. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] , про що видано свідоцтво про укладення шлюбу органами окупаційної влади. З часу реєстрації шлюбу на території ТОТ АР Крим заявники проживають разом як чоловік та дружина. Оскільки свідоцтво про укладення шлюбу видано неповноважними органами ТОТ АР Крим, то відповідно при зверненні до Чаплинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Каховському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для поновлення актового запису про шлюб, заявникам було відмовлено через невідповідність поданих документів законодавству України. Так як в позасудовому порядку вирішити дане питання можливості немає, то звернулися до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу. Крім того у поданій заяві [PERSON] та [PERSON] також вказують, що проживаючи на ТОТ АР Крим, [INFO] [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) в пологовому будинку [ADDRESS] народила дитину чоловічої статі. Оскільки дитина народилася на окупованій території, то відповідно свідоцтво про народження видане нелегітимними органами ТОТ АР Крим не створює жодних правових наслідків та в реєстрації народження на території України заявникам було відмовлено з мотивів невідповідності свідоцтва про народження вимогам національного законодавства. Просять суд встановити факт реєстрації шлюбу між ними 16.05.2015 року та факт народження [INFO] в м. Севастополь АР Крим дитини чоловічої статі, [PERSON] , від матері [PERSON] та батька [PERSON] . Заявники в судове засідання не з`явилися, не повідомивши суд про причини неявки. Під час звернення до суду просили справу розглядати без їх участі. Представник заінтересованої особи Чаплинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Каховському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, подавши заяву про визнання вимог заявників в частині встановлення факту народження дитини та заперечував проти встановлення факту реєстрації шлюбу, так як вказана реєстрація у встановленому законодавством порядку не проводилася, тому підстави для поновлення актового запису відсутні. Просить суд в задоволенні вимог [PERSON] та [PERSON] в цій частині відмовити та розгляд справи провести у відсутність представника Чаплинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Каховському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 11.05.2010 року Чорнухинським РВ ГУМВС України в Полтавській області, [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України та зареєстрована по [ADDRESS] . Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.01.1999 року Чорноморським РВ ГУМВС України в АР Крим, [PERSON] , [INFO] , є громадянином України та зареєстрований по [ADDRESS] . Відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Севастополь від 20.02.2014 року №764/107/14-ц [PERSON] розірвала шлюб, що був зареєстрований 17.04.2010 року між нею та [PERSON] . Як вбачається з доданої заявниками до матеріалів справи копії свідоцтва про укладення шлюбу, 16 травня 2015 року між [PERSON] , [INFO] громадянкою Російської Федерації та [PERSON] , [INFO] , громадянином Російської Федерації, було укладено шлюб, зареєстрований відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району Управління запису актів цивільного стану уряду Севастополя, про що видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Відповідно до виписки з історії розвитку новонародженого №03121 від 06.10.2015 року виданої ГБУЗС ГБ №5, [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) в пологовому будинку №2 міської лікарні №5 м. Севастополя [INFO] народила дитину чоловічої статі. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.10.2015 року виданого відділом запису актів цивільного стану Балаклавського району Управління запису актів цивільного стану міста Севастополя, 21 жовтня 2015 року було зареєстровано народження дитини за прізвищем [PERSON] , так як відповідно до законодавства, яке діє на території ТОТ АР Крим, між матір`ю дитини та [PERSON] укладено шлюб. У свою чергу, оскільки органи влади на окупованій території АР Крим не визнані державою Україна, заявник не може скористатись своїми правами після народження дитини, щодо реєстрації її народження, та встановлення факту народження дитини має для заявників юридичне значення: для оформлення факту народження дитини на території держави Україна. Тому враховуючи неможливість реєстрації дитини, заявники звернулися до суду з даною заявою, у якій просили суд встановити факт реєстрації шлюбу між ними та факт народження дитини, у даному шлюбі. У свою чергу, заперечуючи проти вимог заявників в частині встановлення факту реєстрації шлюбу, представник Чаплинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Каховському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вказував на ту обставину, що згідно ч. 2, 3 ст. 9 Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Починаючи з 20.02.2014 року шлюби, зареєстровані на тимчасово окупованій території, та документи, видані на підтвердження такої реєстрації, на території України є недійсними. А тому, шлюби зареєстровані на тимчасово окупованій території, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя. Також посилався на те, що пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Водночас ст. 317 ЦПК України, визначено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Поряд з цим, питання про встановлення факту укладення шлюбу зареєстрованого на тимчасово окупованій території, законодавством України не передбачені. Тому просили суд в задоволенні заяви в даній частині відмовити. Що стосується даних тверджень представника заінтересованої особи - Чаплинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Каховському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право на особисте життя у розумінні даної статті містить у собі, зокрема, такі елементи як повноваження мати особисте життя, що включає в себе можливість фізичної особи бути носієм даного особистого немайнового блага; повноваження визначати своє особисте життя; повноваження вимагати захисту права на особисте життя здійснюється на підставах та в порядку,визначеному законом. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), шлюб є інститутом, на якому будується сім`я (Rees v. the UK (1986), Sheffield and Horsham v. the UK (1998), Hamalainen v Finland (2014), Cossey v. the UK (1990), а відтак захист статті 8 поширюється на відносини, засновані на «законному і дійсному шлюбі» (Abdulaziz, Cabales et Balkandali v. UK (1985), Berrehab v. the Netherlands (1988), а державна реєстрація шлюбу набуває визначального значення в баченні ЄСПЛ у його зв`язку із сімейним життям. Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. При цьому, статтями 21, 22 Конституції України встановлено, що всі люди є рівними у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Водночас, статтею 55 Основного Закону встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою статті 391 Цивільного кодексу України встановлено право фізичної особи на особисте життя. Главою 3 Розділу 1 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист цивільних прав та інтересів у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до принципу 1 Керівних принципів ООН з питань внутрішнього переміщення, представлених Генеральною асамблеєю ООН 1998 року, внутрішньо переміщені особи, на підставі повної рівності, користуються тими ж правами та свободами, передбаченими міжнародним правом і національним законодавством, якими користуються інші особи в їхній країні. Вони не повинні піддаватись дискримінації при здійсненні будь-яких прав і свобод на підставі того, що вони є внутрішньо переміщеними особами. Принципом 20 Керівних принципів ООН проголошено, що кожна людина, де б вона не перебувала, має право на визнання її правосуб`єктності. Для забезпечення реалізації цього права переміщеним усередині країни особам відповідні органи державної влади видають всі документи, необхідні для здійснення їх законних прав, такі, як паспорт, посвідчення особи, свідоцтво про народження та свідоцтво про шлюб. Органи влади сприяють, зокрема, видачі нових документів або заміні документів, загублених під час переміщень, без будь-яких необґрунтованих умов, таких, як вимога повернення на місце звичайного проживання для отримання цих або інших необхідних документів. Стратегією інтеграції внутрішньо переміщених осіб та впровадження довгострокових рішень щодо внутрішнього переміщення на період до 2020 року, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2017 р. № 909-р, визначено такі основні стратегічні напрями як вдосконалення механізму подолання бар`єрів в реалізації прав внутрішньо переміщених осіб; спрощення процедури захисту та реалізації майнових прав внутрішньо переміщених осіб; підтримка приймаючих територіальних громад в процесі інтеграції внутрішньо переміщених осіб. З метою реалізації та захисту власних особистих немайнових прав у таких осіб у низці ситуацій виникає необхідність у зверненні до суду. Серед таких випадків - звернення до суду з метою встановлення факту реєстрації шлюбу та його розірвання. Між тим, частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (а саме: будь-якими органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території, оскільки такі органи та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом). Згідно з положеннями статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (зокрема, особистих майнових та немайнових). Слід зважати на те, що юридичні наслідки реєстрації шлюбу після виїзду на територію, яка контролюється Україною, відрізнятимуться від наслідків встановлення факту реєстрації шлюбу на окупованій території. Відповідно, у разі встановлення факту реєстрації шлюбу судом, такі обов`язки будуть виникати у подружжя з установленої судом календарної дати. Відтак, доцільність вчинення особами будь-якої із цих дій (реєстрації шлюбу або встановлення факту реєстрації) визначається виключно особами, які висловили бажання здійснення реєстрації відповідного акта цивільного стану. При цьому, відповідно до частини другої статті 319 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалене рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не змінює документів, що видаються цими органами, будучи натомість лише підставою для одержання цих документів. За правилами ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, реєстрації чи розірвання шлюбу, суд розглядає в порядку окремого провадження. Разом з тим, для встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України діє спеціальний порядок, передбачений статтею 317 ЦПК України, яким визначено підсудність таких справ, невідкладність їх розгляду та негайність виконання ухваленого судом рішення. Однак, недоліком побудови конструкції норми статті 317 ЦПК України є те, що така процедура не підлягає застосуванню у випадках встановлення факту реєстрації або розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України. При цьому, ураховуючи специфіку такої категорії справ в аспекті доказування факту, що має юридичне значення, за умови, що він мав місце на тимчасово окупованій території України, важливо враховувати також позицію Міжнародного суду ООН та практику ЄСПЛ. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовано так звані «Намібійські винятки», сутність яких полягає у тому, що документи, видані окупаційною владою, підлягають визнанню у разі, якщо їх невизнання призводить до серйозних порушень або обмежень прав людини. Наведену концепцію відображено у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії». Вказаний висновок містить застереження про те, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки у Намібії, проте «у той час, як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Водночас, ЄСПЛ послідовно розвиває дану концепцію у своїй практиці. Зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (1996) ЄСПЛ обмежився стислим посиланням на відповідний пункт зазначеного висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (2001), а також «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» (2016) аналізу даного висновку та подальшої міжнародної практики було приділено значну увагу. Так, ЄСПЛ у справі «Кіпр проти Туреччини» (2001) було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться у даній справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) «далеко від абсолютного». Для людей, які проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи суди; виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі - ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Таким чином, йдеться про те, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій жодним чином не легітимізує окупаційну владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. Republic of Moldova and Russia, 2016). Водночас, питання щодо встановлення фактів реєстрації шлюбу, вчинених на окупованій території не врегульовано національним законодавством України та законом не передбачено іншого порядку встановлення цих фактів, у зв`язку з чим суд доходить висновку про задоволення заяви про встановлення факту реєстрації шлюбу та встановлення факту реєстрації народження дитини, що надасть заявникам можливість отримання свідоцтв про укладення шлюбу та народження дитини, виданих уповноваженим органом України. З урахуванням наведеного, суд вважає, що заявники [PERSON] , [PERSON] , [INFO] свідомо та добровільно, без будь-якого примусу, уклали шлюб, та отримали свідоцтво зразка законодавства Російської Федерації, а, оскільки документ про реєстрацію шлюбу складено органами окупаційної влади, та не створює юридичних прав і обов`язків на території інших держав (України зокрема) як офіційний, суд в контексті прецедентної практики ЄСПЛ вважає за можливе задовольнити заяву в частині встановлення факту реєстрації шлюбу з огляду на необхідність визначення походження дитини від батьків, що народження в шлюбі та дотримання в тому числі прав дитини, гарантованих конвенцією «Про права дитини», щодо права кожної дитини мати сім`ю та батьків. Крім того, надані заявниками документи, в тому числі свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER] від 16.05.2015 року у сукупності з іншими документами свідчить про те, що перебуваючи на території ТОТ АР Крим [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , [INFO] народила дитину чоловічої статі, про що нею було отримано свідоцтво про народження [NUMBER] . При цьому, відповідно до наданих медичних документів, вбачається, що оскільки шлюб між заявниками було зареєстровано на території ТОТ АР Крим, то медичні документи видано на прізвище [PERSON] . Вирішуючи питання з приводу вимоги заявників про встановлення факту народження дитини, суд виходить з того, що за ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження особи підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до п.1, 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров"я документи, що підтверджують факт народження дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення про встановлення факту народження. Частиною 1 ст. 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Разом з тим, оцінюючи медичні документи про народження дитини, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Права та обов`язки матері, батька щодо дитини та права та обов`язки дитини щодо матері, батька є особистими (немайновими). Загальними підставами виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини є походження дитини від них, тобто наявність кровного споріднення та реєстрація цього походження у порядку, встановленому законом. З огляду на викладене, судом встановлено, що батьки дитини є громадянами України, що підтверджується відповідною копією паспорту громадянина України. Матір дитини у закладі охорони здоров`я АР Крим народила дитину чоловічої статі, про що їй було видане свідоцтво про народження, яке відповідно до ст.. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створює правових наслідків. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що заявники не мають можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог, оскільки реєстрація народження дитини не можлива без відповідного рішення суду, а тому заявлені вимоги в даній частині також підлягають задоволенню. Відповідно до п.4 ст.317 ЦПК ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання

Outcome: approved