Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до Бахмацького районного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є власником будинку по [ADDRESS], де зі згоди попереднього власника - [PERSON], була зареєстрована донька позивача - відповідач [PERSON]. Оскільки на даний час відповідач за місцем реєстрації у вищевказаному будинку не проживає протягом тривалого часу по причині відбування покарання у виді 10 років позбавлення волі згідно вироку Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.05.2012 року, позивач вказує на те, що [PERSON] втратила право на користування житлом після смерті попереднього власника - [PERSON], сторони не укладали договору найму спірного житла, тому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки реєстрація відповідача в спірному будинку чинить перешкоди позивачу в реалізації права розпорядження своєю власністю та оформлення житлової субсидії. Позивач та її представник в судове засідання не з»явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі та про визнання позову. Судом на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позов згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON], яка померла [INFO], була власником будинковолодіння в [ADDRESS]. З її згоди в даному будинковолодінні були зареєстровані сторони по справі. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] на підставі заповіту отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину у виді вказаного вище будинковолодіння і зареєструвала своє право власності на нього (а.с.6-9). Відповідач [PERSON] з 2011 року не проживає у вищевказаному будинковолодінні, оскільки тривалий час мешкала в м.Кривий Ріг, а з 06.08.2012 року відбуває покарання, призначене вироком Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у виді 10 років позбавлення волі у Павлоградській ВК -142 (а.с.10). Згідно копії довідки №1068 від 21.02.2014 року, виданої виконавчим комітетом Бахмацької міської ради, вбачається, що в будинковолодінні по [ADDRESS] разом з позивачем [PERSON] зареєстровані її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.5) Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386,391 ЦК. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об»єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов»язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) останнього та членів сім»ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири), якщо ніякої домовленості між ними не було. На даний час власником домоволодіння в [ADDRESS] є [PERSON] Договору найму житлового приміщення сторони між собою не укладали. Отже, за появи нового власника будинку у відповідача припиняється право на дане приміщення, оскільки її права відповідно до ст. 405 ЦК України були похідними від прав [PERSON], яка померла [INFO]. Також, ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції, ст.9 ЖК, ст.311 ЦК України враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані докази в сукупності, суд дійшов, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані на законі і підлягають задоволенню. Суд встановив також, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а вимоги позивачки обгрунтовані на законі і доведені в судовому засіданні.

Outcome: approved