Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду з позовом та з у рахуванням уточнення просить провести виділ Ѕ частки в квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , [INFO] ; виділити в особисте користування [PERSON] , [INFO] житлову кімнату №9 площею 16,4 кв.м. та балкон 1,0 кв.м. разом 17.4 кв.м.; в загальному користуванні залишити службові приміщення кухню №4 площею 7,0 кв.м., санвузол №3 площею 3,3 кв.м., коридор №1 площею 9,7 кв.м. разом 20,0 кв.м., виділивши [PERSON] 7,37 кв.; в користування [PERSON] залишити житлові кімнати №7,8 та балкон площею 0,7 кв.м. разом 28,8 кв.м. та приміщення загального користування площею 12,63 кв.м.; стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] грошову компенсацію за її частку майна у розмірі 149400 (сто сорок дев`ять тисяч чотириста) грн.; поновити порушене право [PERSON] та вселити її в кв. [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] , [INFO] не чинити перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою та надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири, а саме: електронний ключ від дверей під`їзду, ключі від загальної (тамбурної) двері та безпосередньо самої квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.03.1985 року між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано 25.04.2012 року рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова. За період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] . 28.04.2014 року рішенням суду визнано за сторонами право власності по Ѕ частини зазначеної квартири. Позивач не може користуватися своїм майном, оскільки відповідач самостійно змінив замки в квартирі та особисто перешкоджає мешкати в ній, а відтак [PERSON] просить встановити порядок користування спільною квартирою. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені вимоги, [PERSON] пояснила, що не може потрапити у квартиру оскільки відповідач змінив замки, стосовно нього є кримінальне провадження за ст.128 КК України. Відповідач заперечував у розмірі грошової компенсації за квартиру, не погодився з висновком експерта. В письмових поясненнях зазначив про наявність рішення суду яким зобов`язано позивача не перешкоджати у здійсненні права користування Ѕ квартири, крім того рішенням від 27.11.2015 року відмовлено у задоволенні позовних позивача про визначення порядку користування квартирою, а відтак просив закрити провадження по справі. Суд, заслухавши позивача та її представника, відповідача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст.\~13,81 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Договором купівлі продажу від 04.03.1999 року підтверджено, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Витягом з Державного реєстру речових прав підтверджено, що позивачу належить Ѕ частки зазначеної квартири. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.04.2012 року шлюб між сторонами розірваний. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 28.05.2014 року визнано за [PERSON] , право спільної часткової власності на Ѕ зазначеної квартири. Ухвалою суду від 11.05.2017 року задоволено клопотання позивача та по справі призначено судово будівельно-технічну експертизу. Експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України. За висновком судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи №11091/1041 виділети на Ѕ та Ѕ ідеальні частки кожному окремі квартири з окремими входама, які б відповідали вимогам будівельних норм та правил з технічної точки зору не надається можливим. Експертом запропоновано варіанти встановлення порядку користування. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до\~ст. 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст.ст.\~358,\~361 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування належної йому частини спільного майна в натурі, а також має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної власності. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до\~ст. 364 ЦК України\~співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України у справі № 6-4ц14 від 19.02.2014 р. зазначено, що при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації за частку майна у спільній частковій власності на підставі\~ст. 364 ЦК України, крім застосування цієї спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Крім того, згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2925цс від 13.01.2016 р.\~при вирішенні справ цієї категорії судам слід також враховувати, що в силу положень статей\~21,\~24,\~41 Конституції України, статей\~319,\~358 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6\~ст. 3 ЦК України\~засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом;\~чи користуються спільним майном інший співвласник - відповідач по справі;\~чи сплачується іншим співвласником, який володіє та користується майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України;\~чи спроможний інший співвласник виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Із встановлених обставин вбачається, що виділ в натурі позивачу її частки у праві спільної сумісної власності є неможливим. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положенням ч.1 ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 3\~ст. 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до\~ст. 150 ЖК УРСР\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Пунктом 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року\~роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Крім того, у п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~та\~Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Грошова компенсація присуджується власнику при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним. Враховуючи вимоги закону, а також обставини справи, зокрема, наявність житлових кімнат, їх площу, висновок експерта, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою та стягнення грошової компенсації. Крім того, оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою шляхом зміни замків, що не заперечується [PERSON] , суд приходить до висновку порушене конституційне право [PERSON] на власність підлягаю захисту шляхом її вселення в квартиру. В письмових запереченнях відповідач просив закрити провадження по справі, в судовому засіданні жодних пояснень з цього приводу не повідомив. З приводу вказаного суду зазначає наступне. Як вбачається з офіційного веб-порталу «Судова влада» та Єдиного реєстру судових рішень дійсно в справі №638/12442/15-ц позивач зверталась до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою та у задоволенні позовних вимог відмовлено. Згідно п. 3 ч. 1\~ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо \~набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Так, в справі №638/12442/15-ц позивачами є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто склад учасників цивільного процесу у справах є відмінним, у зв`язку з чим вони не є тотожними. Враховуючи викладене, посилання відповідача на підстави закриття провадження по справі необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Стосовно зауважень відповідача щодо висновку експерта суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 110 ЦПК України\~висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Надаючи оцінку вказаному висновку експерта, суд вважає його допустимим, достовірним та належним доказом, а підстав для його неврахування або відхилення судом не встановлено, оскільки всі висновки, викладені у мотивувальній та резолютивній частині дослідження, повністю узгоджуються між собою та ґрунтуються на підставі безпосереднього дослідження наданих сторонами документах, які містяться у матеріалах справи. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно з частиною 1\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved