Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

12 листопада 2014 р. Банк звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18.02.2008 р. між ним та [PERSON] укладено кредитний договір № 04/AK8/2008-980, за яким боржнику надано кредит в сумі 35 000 грн. Вказали, що в забезпечення повернення кредиту [PERSON] виступила поручителем за виконанням [PERSON] своїх зобов'язань перед Банком. Зазначили, що боржник повинен був сплачувати кредит та відсотки за його користування згідно встановленого графіку, але свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого станом на 14 липня 2014 р. існує заборгованість в сумі 67 661 грн, яку з посиланням на ці обставини і статті 16, 526, 527, 530, 549, 589, 624, 625, 629, 1048, 1050 і 1054 ЦК України просили стягнути з відповідачів в солідарному порядку, а також судові витрати у справі. В судове засідання представник Банку не з'явився, але у пункті 3 позовної заяви просив позов розглянути за його відсутності. У судовому засіданні як відповідач [PERSON], так і представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заявлені вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити з підстав застосування строку позовної давності, про що надали письмову заяву. На лист суду Банк не надав своєї правової позиції щодо пропуску строку позовної давності. У подальшому відповідач та представник відповідача просили суд продовжити розгляд цивільної справи без їх участі. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] і представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши обставини справи і перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, а в силу ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту положень ст. 1054 ЦК випливає, що Банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 18 лютого 2008 р. між відкритим акціонерним товариством комерційний банк „Надра", який є правонаступником Банку та [PERSON] укладено кредитний договір № 04/AK8/2008-980, відповідно до умов якого йому надано кредит в сумі 35 000 грн, з процентною ставкою 20,00 % річних, на строк 12 місяців, тобто з кінцевим терміном повернення 17 лютого 2009 р. Виходячи зі змісту пункту 4.1.2.1. Договору [PERSON] зобов'язався кожного місяця погашати кредит, а також відсотки за його користування відповідно до графіку, що є додатком до Договору. В цей же день, тобто 18 лютого 2008 р. в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору перед Банком, між останнім та [PERSON] укладено договір поруки, яка взяла на себе зобов'язання перед Банком відповідати по зобов'язанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (ч. 1 ст. 554 ЦК). 18 лютого 2008 р. на виконання умов пункту 2.1. Договору кредитні кошти були перераховані на поточний рахунок [PERSON] Судом з'ясовано, що в результаті неналежного виконання [PERSON] договірних зобов'язань станом на 14 липня 2014 року утворилася заборгованість в сумі - 67 661 грн, з яких: основний борг - 29 659,85 грн; відсотки за користування кредитом - 22 300,02 грн; пеня - 7 221,99 грн; штраф за порушення умов кредитного договору - 3 500 грн; індекс інфляції - 4 979,13 грн. Вказані обставини відповідачами не оспорюються. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що взяв кредит на виконання сільгоспробіт. Спочатку погашав борг, а потім у зв'язку з тяжким матеріальним станом перестав його сплачувати. Останній платіж здійснено в листопаді 2010 року. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК). Як встановлено судом спірний договір між сторонами укладено 18 лютого 2008 року з остаточним поверненням боргової суми 17 лютого 2009 року. Отже з 18 лютого 2009 року для Банку починається перебіг строку позовної давності тривалістю три роки, на протязі якого він має право звернутися до суду з вимогами до відповідачів щодо стягнення кредитної заборгованості. Банк звернувся до суду з позовом до відповідачів 12 листопада 2014 р., тобто за межами строку позовної давності. В силу положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, є підставою для відмови у позові. За такого, з підстав пропуску строку позовної давності у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed