Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] з вимогами: «Визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію правт та їх обтяжень індексний номер 31710508 від 04.10.2016 та скасувати внесений на підставі цього рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право вланості : 16733579. Визнати за [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на квартиру [ADDRESS], житлова площа якої становить 50,9 кв.м, загальна площа 28,5 кв.м», що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових пояснень, які приєднано до справи, пояснив, що 10 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики. В забезпечення виконання договірних зобов'язань, 10.04.2010 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за умовами договору [PERSON] було передано в іпотеку [PERSON] (Іпотекодержатель) нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. 09 грудня 2016 року позивачу стало відомо, що власником належної їй квартири в Державному реєстрі прав на нерухоме майно значиться [PERSON], відповідач у справі, як з'ясувалось в подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] прийнято рішення про держану реєстрацію прав №16733579 від 04 жовтня 2016 року, за яким право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON], на підставі Іпотечного договору від 10.04.2010 року. Позивач наголошує, що жодного повідомлення про вказану перереєстрацію права власності на її адресу не надходило ні від приватного нотаріуса, ні від [PERSON], з прийнятим приватним нотаріусом рішенням про державну реєстрацію права власності позивач не погоджується, вважає це рішення протиправним, оскільки рішення про державну реєстрацію права власності прийнято нотаріусом без підтвердження фактів укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, без підтвердження завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог, також державним реєстратором не перевірено наявність заборгованості, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання та не витребувано повний пакет документів для проводження такої реєстрації згідно з чинним законодавством. Крім того, на дату прийняття державним реєстратором рішення, в Державному реєстрі актуальною була інформація про обтяження - арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS], що є предметом іпотеки, який накладено на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року, яка постановлена в межах розгляду цивільної справи №755/1791/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору комісії на продаж квартири, яка була направлена судом для примусового виконання до відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві. 09 квітня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Клименко Р.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП №47205964), на даний час вжитті судом заходи забезпечення позову не скасовані, тому у сукупності наведених обставин є підстави для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], та з метою відновлення порушених прав та подальшої реалізації прав власника на об'єкт нерухомого майна позивач просить задовольнити позов в частині вимог про визнання права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, оскільки на даний час у позивач відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, які в оригіналах зберігаються у Іпотекодержателя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення на позов, просив в позові відмовити. Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався. Представники третіх осіб - Міністерства юстиції України, Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи треті особи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 10 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, за умовами якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 6 500,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язалася повернути вказану суму у строк не пізніше 10.03.2011 року. 20 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 10.04.2010 року, за умовами якого п. 1 зазначеного договору було викладено в новій редакції, зокрема, зазначено, [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 570,00 доларів США, які остання зобов'язалася повернути Позичальнику вказану суму у строк не пізніше 10.01.2012 року; крім того, внесені зміни і у п. 3 Договору позики від 10.04.2010 року. Крім того, [PERSON] отримала у позивача кошти в сумі 3 300,00 доларів США, - за розписками від 01.04.2011 року (1 860,00 доларів США до 01.01.2012 року), від 01.08.2011 року (1 440,00 доларів США до 10.01.2012 року). В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 10 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., відповідно до якого [PERSON] (Іпотекодержателю) передано в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві приватної власності. При укладенні Іпотечного договору від 10 квітня 2010 року на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. накладено заборону відчуження, про що в іпотечний договір внесено відповідний запис за реєстровим № 707. 20 січня 2011 року Договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, посвідченим 20.01.2011 року приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., внесеним до реєстру за № 90, п. 1 Іпотечного договору від 10.04.2010 року викладено в новій редакції, де зазначена сума, отримана [PERSON] в борг від [PERSON] в розмірі 10 570 дол. США, що є еквівалентом 83926, 00 грн. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року у цивільній справі № 755/31347/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним встановлено факт порушення умов договору позики відповідачем [PERSON], вирішено частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 15 948,00 доларів США, що станом на 21.01.2015 року еквівалентно 251 818,92 грн. та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000,00 грн., у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики від 10 квітня 2010 року недійсним було відмовлено. (а.с.50-53) Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2015 року рішення Дніпровського районного м. Києва від 21.01.2015 року було скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних; вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228,00 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін.(а.с. 54-58) Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №755/17698/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення відсотків за договором позики, трьох відсотків річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення, апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення відсотків за договором позики, трьох відсотків річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення задовольнити частково. Визнати [PERSON] таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики. (а.с.88-95) Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу осіб, суд вважає підставним визнати обставини встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року, яке ухвалено в межах розгляду цивільної справи №755/17698/15-ц, яке набрало законної сили, такими, що мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, тому в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню при розгляді даної справи щодо обставин визнання [PERSON] (Позикодавець) таким, що прострочив прийняття запропонованого [PERSON] (Позичальник) належного виконання зобов'язань за договором позики в силу положень ст.613 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною третьою ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. 27 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. 10.04.2010 року за реєстровим №706. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 ЦК України) 04 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про реєстрацію за собою, [PERSON], права власності на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS]. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 04 жовтня 2016 року за реєстраційним номером 596897280000, державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 жовтня 2016 року, номер запису про право власності 16733579, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна. Виходячи з характеру спірних правовідносин, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений в Іпотечному договорі від 10 квітня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.п. «б» п. 12 «Задоволення вимог іпотекодержателя», передбачено, що право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя , серед перелічених пунктом 12 Договору належить Іпотекодержателю. Визначені Договором способи задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджають укладанню окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя або застосувати інші встановлені законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку») За змістом положень частини 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку») Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволенню судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Водночас, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14.09.2016 року у справі № 6-1219 цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Виходячи з умов Договору іпотеки, сторони погодили, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. Тобто, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано приватним нотаріусом на підставі Іпотечного договору, серія та номер: №706, виданий 10.04.2010 року, видавник Анохіна В.М., приватний нотаріус КМНО; Договір відступлення права вимоги, серія та номер №719, виданий 27.05.2016, видавник: Анохіна В.М. , приватний нотаріус КМНО. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Разом з тим, відповідачі - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON], не скористались процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити той факт, що на момент реєстрації приватним нотаріусом [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, був наявний Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, що є порушення розділу 5 Договору іпотеки. Ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2017 року про забезпечення доказів шляхом зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] надати суду належним чином засвідчену копію реєстраційної справи №31710508 від 04 жовтня 2016 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] об'єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS], залишились без належного реагування та виконання з боку відповідача. Преамбулою Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Зазначений Закон згідно зі статтею 1 регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з частиною тринадцятою статті 15 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Кабінет Міністрів України затвердив Порядок реєстрації, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку реєстрації). Пунктом 15 Порядку реєстрації передбачено, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності обтяжень на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону. Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для такої відмови, що визначені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 28 Порядку реєстрації"). Згідно з пунктом 5 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону. Тобто, наявність в Реєстрі запису про арешт майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Як з'ясовано судом, 23 березня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову, в межах розгляду цивільної справи №755/1791/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору комісії на продаж квартири, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. (а.с.59-60) 09 квітня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Клименко Р.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ВП №47205964) щодо примусового виконання ухвали №755/1791/15-ц, видана 23.03.2015 року Дніпровським районним судом міста Києва про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], боржник [PERSON], стягувач [PERSON] На підставі постанови державного виконавця, накладено арешт на квартиру [ADDRESS], та заборонено здійснювати відчуження квартири [ADDRESS]. (а.с.61) Відповідно до п. 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Поставною Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. за №868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1)обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2)повноважень заявника; 3)відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4)наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5)наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Також, ч. 4 ст. 5 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріус зобов'язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Згідно до ст.5 Закон України «Про нотаріат», нотаріус, зокрема, зобов'язаний: здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Відповідно до п.71 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Поставною Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. за №868, державна реєстрація припинення обтяження нерухомого майна іпотекою проводиться нотаріусом одночасно із зняттям ним заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки. Як убачається з наявних у матеріалах цивільної справи доказів, станом на 04 жовтня 2016 року, дату прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру не скасована, виконавче провадження (ВП №47205964) перебуває в провадженні Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, інформація про державну реєстрацію обтяжень є актуальною з моменту проведення державної реєстрації обтяження - 14.04.2015 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна. (а.с.6-8) Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа №21-357а14) дійшла такого правового висновку: наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Згідно ч.1 ст.1 Закону України „Про нотаріат" - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріусом, відповідно до ч.3 ст.3 цього Закону, є уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Перелік нотаріальних дій, право на вчинення яких має нотаріус, наведений у ст.34 Закону України «Про нотаріат» і цей перелік не є вичерпним. Поряд з тим нотаріусу, з огляду на його правовий статус, делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Законом № 1952-IV. З аналізу положень наведених ст.ст. 3, 9, 15, 16 Закону №1952-IV вбачається, що нотаріус має право здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно в тому разі, якщо це пов'язано з вчиненням ним нотаріальної дії з таким об'єктом нерухомості. Таким чином, нотаріус, будучи наділеним повноваженнями державного реєстратора (за винятком тих, які передбачено пунктами 4, 6 ч.1 ст.9 Закону №1952-IV (в редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), може реалізовувати їх лише поряд з вчиненням нотаріальної дії, зокрема при посвідчені ним правочину, внаслідок якого в особи виникає речове право на об'єкт нерухомості. У такому випадку нотаріус одночасно з вчиненням нотаріальної дії проводить й державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 15 Закону №1952-IV. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених ч. 9 ст. 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених ст. 4-2 та ч. 9 ст. 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Разом з тим, у спірних правовідносинах відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], реалізовуючи свої функції як державного реєстратора, не вчинив жодних нотаріальних дій, внаслідок яких виникали б речові права, що підлягають державній реєстрації, тому за встановлених судом обставин є доведеним той факт, що приватний нотаріус не мав повноважень на прийняття рішення про державну реєстрацію від 04 жовтня 2016 року за №31710508, яке прийнято з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про нотаріат». Стосовно позовних вимог щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності за №16733579 від 04 жовтня 2016 року про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], що здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], суд вважає правомірним задовольнити позовні вимоги в цій частині виходячи з наступного. В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено Іпотекодавцем в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 41 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] набула на відповідних правових підставах право власності на квартиру [ADDRESS], реалізуючи свої права власника позивач передала об'єкт нерухомого майна в іпотеку, уклавши 10 квітня 2010 року Іпотечний договір з [PERSON], враховуючи той факт, що в межах даного спору судом встановлено обставини про відсутність у приватного нотаріуса повноважень на прийняття рішення про державну реєстрацію від 04 жовтня 2016 року за №31710508 щодо відчуження належного позивачу об'єкту нерухомого майна, що зумовлює у такий спосіб припинення права власності на цей об'єкт нерухомого майна за [PERSON], у зв'язку скасуванням рішенням державного реєстратора, що слугувало підставою для набуття права власності на нерухоме майно. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки сам факт укладання договору іпотеки не є підставою припинення права власності на об'єкт нерухомого майна, переданого в іпотеку, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений [PERSON], шляхом визнання права власності на спірний об'єкт нерухомого майна в межах даного спору судом визнано неправомірним, що не перешкоджає позивачу реалізувати свої права як власника нерухомого майна, з урахування обмежень визначених іпотечним договором та накладених обтяжень судом та державним виконавцем. В свою чергу, позивачем не доведено правомірність застосування такого способу захисту в розрізі склавшихся між сторонами спору правовідносин, що давало б підстави для застосування положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст.4 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], треті особи: Міністерство юстиції України, Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно підлягає задоволенню частково в частині вимог щодо скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31710508 від 04 жовтня 2016 року, про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS], за [PERSON], та скасування запису про право власності за номером 16733579 (Розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) від 04 жовтня 2016 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в іншій частині позовних вимог позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позову, суд присуджує стягнути з приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн., який сплачено позивачами при звернені з цим позовом до суду, що підтверджується оригіналом платіжного документа. Враховуючи викладене та

Outcome: partial