Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

24.03.2017 позивач звернувся до суду з позовом та просив суд: - усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом позбавлення права користування [PERSON] квартирою [ADDRESS]; - виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зняти з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивує тим, що позивачу належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.03.2017. Зазначає, що у спірній квартирі, на момент укладення договору, був зареєстрований відповідач, який фактично в ній не проживає, але займає одну з кімнат у якій, можливо, знаходяться його особисті речі. Договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався, а тому відповідачу було запропоновано знятися з реєстраційного обліку. Разом з цим, позивач посилається, що відповідач не є членом родини позивача, а тому порушує права останнього на вільне користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищенаведене, просив задовольнити позовні вимоги. 24.03.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 24.03.2017 позовну заяву було залишено без руху з наданням терміну для усунення недоліків. 25.04.2017 на адресу суду представником позивача було подано заяву на виконання вимог вищезазначеної ухвали. Ухвалою суду від 25.04.2017 в справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. 10.07.2017 на адресу суду від Солом'янського районного відділу Головного управління ДМС України в м. Києві надійшла заява про залучення у справі третю особу - Солом'янську районну в м. Києві державну адміністрацію. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16.08.2017 клопотання представника відповідача про відвід головуючого судді Букіної О.М. було залишено без задоволення. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16.08.2017 в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі було відмовлено. 28.02.2018 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з наведених вище підстав. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі як необгрунтованого. Зазначив, що відповідач в 1987 році був вселений в спірне житлове приміщення, як член попереднього власника. Однак через конфліктні стосунки [PERSON] зі своєю матір'ю, останній не проживав у спірній квартирі, проте залишався бути зареєстрованим. В подальшому дізнався, що дана квартира подарована його брату [PERSON] на підставі договору дарування. Вважає, що права відповідача порушені, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа - Солом'янський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, начальником Солом'янського РВ ГУ ДМС України в м. Києві було подано до суду клопотання від 10.07.2017, в якому просить розглядати справу за відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 06.03.2017 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8, 36). Вказаний вище договір дарування є чинними та у порядку передбаченому законом не скасований, а тому суд приймає його до уваги в підтвердження належності спірної квартири позивачу по справі. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України, власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, право члена сім'ї власника квартири щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло. Як встановлено в суді та не заперечувалося сторонами по справі, відповідач значиться зареєстрованим у спірній квартирі, що також підтверджується довідкою Житлово - будівельного кооперативу «КІБІ -3» від 17.03.2017 ( а.с.9). З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є членом сім"ї позивача та відповідно житлового сервітуту ні в силу закону, ні в силу договору відповідач не набув. Крім того, представником відповідача не надано будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів в підтвердження того, що відповідач є членом сім"ї позивача та як наслідок набув житлового сервітуту в силу закону чи договору. За таких обставин, твердження представника відповідача про те, що відповідач був зареєстрований у спірній квартирі в силу закону та як наслідок має право на проживання, як член сім`ї власника житла є необгрунтованим. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, з огляду на припинення права власності [PERSON] на спірну квартиру, суд вважає, що одночасно з цим припинилось право на користування відповідачем цією квартирою, оскільки право користування є похідним від права власності. За таких обставин, доводи представника відповідача щодо наявності у відповідача неприязних стосунків та перешкод у користуванні спірною квартирою з боку [PERSON], його звернення до правоохоронних органів та вимушене проживання за адресою своєї дружини, суд вважає безпідставними. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК України відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім"ї, попередніми членами його сім"ї, а також членами сім"ї поперднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання поперднього власника житла таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України) із знаттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на те, що у відповідача відсутнє право власності на спірну квартиру та відповідно останній не має права на її користування ні в силу закону, ні в силу договору, а тому суд приходить до висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому, враховуючи вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, задоволення позову у вказаний вище спосіб узгоджується з вимогами ст.16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України. Як встановлено в суді та сторонами не заперечувалося, що відповідач у спірній квартирі не проживає. За таких обставин, вимоги позивача про виселення відповідача зі спірної квартири,задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial