Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] та Гориглядівської сільської ради Монастириського району Тернопільської області в якому просив скасувати свідоцтво про право власності видане на ім'я [PERSON] на житловий будинок з належними до нього будівлями, що знаходиться за адресою вул.Дворського, 150 в селі Горигляди Монастириського району Тернопільської області, яке зареєстровано 23 липня 2001 року Монастириським районним бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № Г2 за реєстровим № 197, також просив визнати незаконним рішення виконкому Гориглядівської сільської ради від 27 червня 2001 року № 21 про видачу вказаного свідоцтва та просив визнати за ним права власності на 1/2 даного житлового будинку з належними до нього будівлями. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 12 травня 1979 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Гориглядівською сільською радою Монастириського району, актовий запис № 6. Після одруження позивач переїхав жити з села Вістря Монастириського району до житлового будинку своєї дружини, який знаходиться за адресою по [ADDRESS]. В шлюбі у них дітей немає. Також, позивач зазначав, що станом на 15 квітня 1991 року вказане господарство мало статус колгоспного двору, оскільки згідно даних із виписки з погосподарської книги № 7 Гориглядівської сільської ради народних депутатів на 1991-1995 роки, у господарстві проживало двоє осіб, зокрема позивач [PERSON] як голова двору й член колгоспу імені «Дворського» в селі Горигляди та його дружина відповідач [PERSON] З огляду на зазначені обставини та беручи до уваги вимоги ст. 123 Цивільного кодексу УРСР вважав, що має частку у майні колгоспного двору на рівні із своєю дружиною [PERSON] Однак 27 червня 2001 року Гориглядівська сільська рада прийняла рішення № 21 на підставі якого лише відповідачу [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою. В зв'язку з чим вважає, що при винесенні рішення Гориглядівська сільська рада допустила грубе порушення вказаних норм матеріального права, чим безпідставно позбавила його права власності на 1/2 вказаного будинковолодіння. В позовній заяві позивач також зазначив, що лише 03 листопада 2014 року йому стало відомо про порушення його права власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги, з підстав зазначених у позові, підтримали й наполягали на їх задоволенні. Окрім цього, позивач зазначав, що відповідач як єдиний власник може чинити йому перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] та її представник проти позову заперечили, посилаючись на те, що спірне будинковолодіння станом на 1991 рік не мало статусу колгоспного двору, а позивач не був членом когоспу імені «Дворського», в селі Горигляди, а тому позбавлений права ставити питання щодо визнання права власності на будинковолодіння, що належить відповідачу. Окрім цього, зазначали про пропуск позовної давності звернення до суду. Представник відповідача Гориглядівської сільської ради 09 грудня 2014 року до суду подав заперечення на позов у якому зазначив, що жодних правових підстав визнавати незаконним рішення сесії про визнання права власності на будинковолодіння за громадянкою [PERSON] немає, оскільки сільська рада діяла правомірно. Окрім цього, в запереченнх зазначено, що враховуючи те що позивач [PERSON] не був членом колгоспу імені «Дворського» в селі Горигляди, тому відповідно до ст. 125 Цивільного кодексу УРСР йому не належить право вимоги поділу колгоспного двору. Також, у запереченнях представник вказав, що спірний житловий будинок у який прийшов жити позивач у 1979 році уже був збудований. Крім цього, в заперечення мовиться, що відомості про те що позивач [PERSON] був членом колгоспу імені «Дворського», в селі Горигляди, вказувались в погосподарській книзі за 1991-1995 року шляхом усного опитування без перевірки, цієї інформації, а тому не можуть визнаватися допустимими доказами в справі. У запереченнях сільська рада просила справу розглядати без участі їхнього представника. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи сторін у справі, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Як встановлено у судовому засіданні, доводи позивача зводяться до неврахування сільською радою під час прийняття спірного рішення того факту, що спірне будинковолодіння відносилося до суспільної групи - колгоспний двір, позивач був членом колгоспу, а відтак йому на праві власності належить майно колгоспного двору колгоспу імені «Дворського» у рівній частці поряд із відповідачем [PERSON] Разом з тим, такі висновки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Судом встановлено, що 12 травня 1979 року в Гориглядівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12.05.1979 року, актовий запис № 6 (а.с.6). В даному шлюбі у сторін дітей не має. Шлюб у грудні 2014 році між сторонами розірвано, про що сторонами повідомлено в судовому засіданні.. Після укладення шлюбу позивач із села Вістря Монастириського району Тернопільської області перейшов жити до відповідача [PERSON] у будинок, який знаходиться за адресою вул. Дворського, № 150 в селі Горигляди Монастириського району Тернопільської області де і на даний час проживає, що сторонами не оспорюється. Судом встановлено, що на підставі плану забудови садиби затвердженої архітектором Монастириського району від 28 березня 1968 року та свідоцтва на забудову індивідуальної садиби батьком відповідача [PERSON] збудовано у 1968 році спірне будинковолодіння (а.с. 82-83). Як зазначили в судовому засіданні сторони, що [PERSON] помер у 1990 році в лютому місяці й після його смерті у спірному будинковолодінні стали проживати лише позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], зазначені обставини визнані сторонами а тому в силу ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягають доказуванню. Як убачається із виписки з погосподарської книги № 7 Гориглядівської сільської ради народних депутатів на 1991-1995 роки під особовим рахунком № [NUMBER] зазначено головою двору [PERSON], який протягом 1991,1992,1993,1994,1995 років значиться як колгоспник, а місце його роботи колгосп імені «Дворського». Відповідач, [PERSON] значиться як дружина голови двору й місце її роботи Монастириська швейна фабрика «Смерічка», посада - швея (а.с. 9). Разом з тим, в судовому засіданні також встановлено, що позивач [PERSON] не працював у колгоспі імені «Дворського» в селі Горигляди, зазначена обставина підверджується даними трудової книжки позивача [PERSON] (а.с. 30-31) та трудової книжки колгоспника колгоспу імені «Маяк» села Лазарівка (а.с. 67). Із цих документів убачається, що позивач [PERSON] із 1985 по 1991 роки працював різноробочим у колгоспі «Маяк» в селі Лазарівка. Окрім цього, як повідомив у судовому засіданні сам позивач, він у колгоспі імені Дворського в селі Горигляди не працював, оскільки працював в колгоспі «Маяк» в селі Лазарівка на посаді різноробочого й займався будівельними видами робіт. Згідно довідки від 18 листопада 2014 року № 96, виданої ПАП «Горигляди», що є правонаступником колгоспу імені «Дворського», [PERSON], 1956 року народження та [PERSON], 1956 року народження не були членами колгоспу імені «Дворського», не працювали в колгоспі і не є власниками земельних і майнових паїв. Визначаючись щодо норм права, які регулюють спірні відносини суд виходить із наступного. Пунктом 6 Постанови Плнуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Колгоспний двір в СРСР - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб і які є членами колгоспу, приймають участь особистою працею в колгоспному виробництві, одержують основні прибутки від загального господарства колгоспу. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 Цивільного кодексу УРСР). Згідно зі ст. 120 Цивільного кодексу УРСР), яка діяла до 16 грудня 1993 р., двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють у колгоспі (Ухвала колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 травня 2007 р). У відповідності до частини першої цієї ж статті Цивільного кодексу УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Усі відносини повязані із членством в колгоспі, правами та обовязками членів колгоспу, землями колгоспу та їх використанням, підсобним господарством сім'ї колгоспника (колгоспного двору) регулювалися статутом відповідного колгоспу, який затверджувався у відповідності до Примірного статуту колгоспу, прийнятого Третім Всесоюзним зїздом колгоспників та затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 28 листопада 1969 року № 910 (далі - Примірний статут колгоспу). Згідно змісту положень Примірного статуту колгоспу, статус підсобного господарства сімї колгоспника (колгоспного двору) витікав виключно із членства в конкретному колгоспі голови двору. Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, передбачалося, що суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Пунктом 6 вищевказаних Вказівок передбачалося, що «сільські ради один раз на пять років проводять закладку погосподарських книг та алфавітних книг господарств станом на 1 січня. Закладка погосподарських книг проводится шляхом суцільного обходу дворів і опитування населення з 1 по 15 січня». З вищевказаного вбачається, що записи, які відображалися в погосподарській книзі заносилися на підставі усного опитування громадян без перевірки необхідних документів для підтвердження певних фактів. З огляду на зазначене суд критично оцінює дані вказані в витягу з погосподарської книги за 1991-1995 роки щодо місця роботи позивача, а саме те, що [PERSON] є колгоспником колгоспу імені «Дворського» села Горигляди, оскільки зазначене спростовується як поясненнями самого позивача так і відомостями зазначеними у трудовій книжці різноробочого [PERSON] колгоспу «Маяк» села Лазарівка. Тобто позивач працював у іншому колгоспі, що знаходився в іншій місцевості. У відповідності до пункті 3 Примірного статуту колгоспу, членами колгоспу можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку і виявили бажання своєю працею брати участь в суспільному господарстві колгоспу. Прийом в члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу в присутності особи, що подала заяву. Заява про прийом в члени колгоспу розглядається правлінням колгоспу в місячний строк. На кожного члена колгоспу ведеться трудова книжка єдиного зразка. Зазначене вказує на те, що голова двору [PERSON] не був членом колгоспу та в колгоспі імені «Дворського», двір якого на думку позивача є спірним, не працював. В матеріалах справи жодних доказів, зокрема рішень загальних зборів членів колгоспу імені «Дворського» в селі Горигляди про прийняття [PERSON] у члени цього колгоспу немає. Інші працездатні члени двору, зокрема дружина відповідач по справі [PERSON] станом на 15 квітня 1991 року працювала на робітничій посаді, а саме швеєю на Монастириській швейній фабриці «Смерічка», що підтверджується витягом із погосподарської книги та поясненнями відповідача (а.с. 9). Суд не бере до уваги пояснення представника позивача, про те що останній був членом колгоспу «Маяк» в селі Лазарівка і на нього поширюються вимоги ст.ст. 120, 125, 126 Цивільного кодексу УРСР, оскільки такі права він міг реалізувати лише щодо колгоспного двору колгоспу «Маяк» у селі Лазарівка, членом якого він був у 1991 році. За таких обставин, суд приходить до висновку, що ні голова двору позивач [PERSON], ні відповідач [PERSON] станом на 15 квітня 1991 р. членами колгоспу імені «Дворського» в селі Горигляди не були, а відтак суспільна група домогосподарства - «колгоспний двір», в погосподарській книзі Гориглядівської сільської ради визначена не вірно. Отже, суд приходить до переконання, що ті докази, які представлено позивачем не свідчать про те, що спірне будинковолодіння відносилося станом на 15 квітня 1991 року до суспільної групи - колгоспний двір. Зазначене виключає застосування до спірних правовідносин положень ст. 120 Цивільного кодексу УРСР, що регламентують власність колгоспного двору. Інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірне будинковолодіння станом на 15 квітня 1991 належало до суспільної групи колгоспний двір позивачем, у спосіб передбачений цивілим процесуальним законодавством, не представлено і судом не здобуто. Окрім цього, з інших правових підстав задовольнити позов позивач також не просив. За таких обставин, суд приходить до переконання про відмову в позові в зв'язку з його недоведеністю. Посилання позивача на те, що відповідачем йому можуть чинитися перешкоди в користуванні жилим приміщенням, суд до уваги не бере, оскільки зазначене не стосується предмету позову. Окрім цього, при наявності зазначених обставин, право позивача на використання житлового приміщення може бути захищене в судовому порядку шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Крім того, згідно зі ст.ст. 71, 75, 76, 80 Цивільного кодексу УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Так, в 2001 році сторони по справі проживали разом, вели спільне господарство, перебували в зареєстрованому шлюбі до грудня 2014 року, як про це заявили сторони в судовому засіданні, а тому, на думку суду, позивач знав, що його дружина [PERSON] оформила на своє ім'я спірне будинковолодіння, сплачувала від свого імені комунальні послуги. За таких обставин суд вважає, що позивач мав об'єктивну можливість знати про обставини оформлення оспорюваного свідоцтва на ім'я його дружини [PERSON] Таким чином, очевидним є пропуск позивачем строку звернення до суду. Разом з тим, у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, з огляду на зазначений вище пункт Постанови Пленуму Верховного Суду України, суд не застосовує пропуск строку позовної давності, як підставу для відмови в позові, оскільки відмовляє позивачеві в позові з підстав його недоведеності. На підставі статті 124 Конституції України, ст.ст. 60, 79, 84, 88, ч. 3 ст. 209, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 112, 120, 125-126 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 15-16 Цивільного кодексу України суд, -

Outcome: dismissed