Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з означеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працює директором Буської ЗОШ № 2 І-ІІІ ступеня. Протягом травня - серпня 2017 року відповідач поширювала недостовірну інформацію та розповсюджувала неправдиві відомості про нього, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію. Така інформація була поширена шляхом подання останньою 23.06.2017 року скарги керівнику Радехівської місцевої прокуратури, раднику юстиції Процаку Л.Я., в якій викладено, зокрема, що у школі працює двірником [PERSON], лаборантом [PERSON], які на роботу не ходять, не виконують своїх функціональних обов'язків та, що позивачем незаконно в табелі робочого часу вписуються їм робочі дні, останнім нараховується заробітна плата. Однак, до повноважень директора не входить ведення табеля робочого часу (такі обов'язки покладені на завгоспа). Ті ж самі неправдиві відомості відповідач поширювала серед батьків учнів Буської ЗОШ І-ІІІ ступеня, зокрема 02.06.2017 року на звітних зборах директора школи перед трудовим колективом та громадськістю про роботу за звітний період 2016-2017 навчальні роки. Розголошення такої інформації відповідачем, поширення свідомо неправдивих відомостей, що порочать честь, гідність і ділову репутацію дає непристойну оцінку поведінки, позивачу заподіяла моральну шкоду, яку оцінює у 50000 гривень. Просить суд зобов'язати [PERSON] спростувати поширену нею недостовірну інформацію, викладену в скарзі (заяві) від 23.06.2017 року, зобов'язати відповідача публічно вибачитися на загальношкільних зборах Буської ЗОШ І-ІІІ ст.№2, на зборах педагогічного трудового колективу школи за участю представника Буського районного відділу освіти Буської РДА, зобов'язати відповідача публічно вибачитися шляхом публікації в районному часописі «Воля народу», стягнути з відповідача в його користь суму завданої матеріальної шкоди та понесених судових витрат. В судовому засідання позивач частково змінив позовні вимоги, просить суд зобов'язати відповідача спростувати поширену нею недостовірну інформацію, викладену в скарзі (заяві) від 23.06.2017 року у справі ЄО № 1548 від 26.06.2017 р., недостовірні відомості, публічно вибачитися на загально - шкільних зборах та зборах трудового колективу Буської ЗОШ І-ІІІ ст. № 2, стягнути з відповідаки моральну шкоду в розмірі 1 (одна) гривня. Відповідач проти позову заперечила повністю, просить відмовити в задоволенні такого за безпідставності позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 зазначено, що беручи до уваги положення ст. ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Пленум Верховного Суду України у своїх роз'ясненнях звертає увагу на те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію»). Так, 23.06.2017 року [PERSON] звернулася зі скаргою до керівника Радехівської місцевої прокуратури Процака Л.Я., в якій зазначила, що у Буській ЗОШ І-ІІІ ст. № 2, оформлена двірником [PERSON], яка на роботу не ходить (зокрема з 01.06.2017 року по 23.06.2017 року жодного разу не була на робочому місці), не виконує свої професійні обов»язки, хоча робочі дні, згідно табелю та заробітна плата, їй нараховуються. Така ж ситуація і з лаборантом школи [PERSON], яка на роботу не ходить, не виконує свої функціональні обов'язки. Вважає що в діях директора школи [PERSON] мають місце ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Прокурором дана скарга скерована, за належністю, начальнику Буського ВП Кам»янка-Бузького ВП ГУ НП у Львівській області. Згідно висновку дільничного офіцера поліції Буського ВП, затвердженого начальником Буського ВП від 25.07.2017 року, розгляд даного звернення припинено, оскільки наведені у заяві факти не знайшли свого підтвердження. У відповідності до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року вказано, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] переконливо ствердили що відповідач жодної інформації відносно директора школи, позивача по справі, щодо зловживання останнім службовим становищем, між педагогічним колективом школи, чи на загально - шкільних зборах, не розповсюджувала. Конституція України гарантує кожній особі право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (стаття 34 ). Така ж правова норма і закріплена у частині 1 статті 302 ЦК України. Законом України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (частина 1 стаття 30). Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Абзацом 4, п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р. визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Щодо заподіяння діями відповідача будь-якої моральної шкоди позивачеві, то у ході судового розгляду позивачем не було надано суду жодного доказу у підтвердження цих своїх позовних вимог, а по справі відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не встановлений факт порушення прав позивача, оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі та гідності, зобов'язання шляхом публічно вибачитись, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження. Враховуючи те, що за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed