Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на житло. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що з часу свого народження постійно проживала, і в даний час проживає в [ADDRESS]. Вищезазначена квартира виділялась її матері [PERSON] та дітей для проживання. На даний час в квартирі зареєстровані вона, її діти та відповідачі. [PERSON] не проживає в квартирі з 2010 року. Він уклав шлюб з [PERSON] та пішов проживати в квартиру за її місцем проживання. З того часу і по даний час він там проживає, забрав всі свої речі. Періодично, перші два роки (2010, 2011 pp.) він приходив в гості, вони спілкувались, жодних претензій щодо користування житлом в нього не було. [PERSON] також забрав з квартири всі свої речі і в кінці 2011 року пішов проживати до своєї цивільної дружини, з якою в подальшому уклав шлюб. В квартиру проживати він не повертався і на неї не претендував. Казав, що йому нічого не треба, бо він придбав дачний будинок(в районі вул. Дубнівська в м. Луцьку) з розстрочкою платежу. Обіцяв добровільно виписатись після оформлення права власності на придбаний будинок. За весь період проживання всіх їх в квартирі, виникла значна заборгованість по оплаті за квартиру. Були навіть звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості. Проте тільки вона одна сплачувала заборгованість. Брати відмовлялись сплачувати борги. Так як відповідачі обіцяли добровільно виписатись з квартири, то раніше вона не порушувала питання про визнання їх такими, що втратили право на житло. В кінці жовтня цього року вона звернулась до директора ЖКП №3 з проханням скласти акти про непроживання осіб в квартирі. Проте їй було відмовлено на тій підставі, що до компетенції підприємства складання таких актів не відноситься. 2.11.2015року вона звернулась до дільничного інспектора Троцюка В.П. з проханням скласти відповідний акт, проте він також зазначив, що це не входить до його службових обов'язків. При цьому, зауважив, що йому відомо про непроживання відповідачів в квартирі та відсутність в ній їх речей. Через декілька днів знову звернулась до Луцького MB, так як сусіди повідомили, що її розшукував працівник міліції. Вона подумала, що для неї є якась інформація за її зверненням, і пішла в приміщення, де працюють дільничні інспектори. Їй було запропоновано піти в Луцький MВ по вул. Грибоєдова в м. Луцьку, де з нею бесідував [PERSON] Він повідомив, що на неї написана заява, що вона не пускає своїх братів в квартиру. Вона написала пояснення, в якому зазначила, що брати добровільно залишили квартиру і постійно проживають в інших місцях. Також зазначила, що попередила братів, що звертатиметься до суду, щоб виписати їх з квартири. 08.11.2015 року приблизно о 20 год. до неї по мобільному телефону подзвонила сусідка і повідомила про те, що її брати ламають вхідні двері в квартирі. Вона зателефонувала на «102» і повідомила про подію. Коли приїхала до квартири, там вже були працівники міліції і відбирали у відповідачів пояснення. Також пояснення відібрали у неї. Брати встигли замінити замок, вони дали їй ключі. Вона їх попередила, що готує позов до суду і цей спір буде вирішуватись в суді. А тому вони не повинні вчиняти будь-які дії по квартирі. Проте брат [PERSON], не звертаючи уваги на її попередження, виніс всі її меблі та речі з однієї з кімнат і в даний час намагається створити видимість проведення ремонтних робіт. В добровільному порядку відповідачі не бажають знятися з реєстрації, тому вимушена звернутись до суду для вирішення питання про визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] 18.12.2015 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 40) в порядку статті 31 ЦПК України та ст. 116 ЖК України. Просить суд виселити [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Залучити до справи в якості співвідповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON]. Ухвалою суду від 18 грудня 2015 року залучено до участі у справі [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] (а.с. 44). Щодо заяви в частині про збільшення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України то в цій частині відмовлено. Так як ч. 2 ст. 31 ЦПК України визначено, що крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підстави позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. При цьому даною нормою права не передбачено збільшення позовних вимог. 11.02.2015 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою про залучення до участі у справі в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача служби у справах дітей Луцької міської ради. Судом до участі у справі залучено службу у справах дітей Луцької міської ради в якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у відповідності до положень ч. 6 ст. 130 ЦПК України (а.с. 74). 20.04.2016 року позивачем до суду подано заяву (доповнення позовних вимог), у заяві просить суд виселити [PERSON], [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] (а.с. 91). При цьому позивачем у даній заяві не наведено обґрунтування даної заяви та взагалі не зазначено норми права, які застосовано позивачем при складанні даної заяві і подачі її до суду. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України в попередньому судовому засіданні якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову. Судом встановлено, що дана цивільна справа ухвалою суду від 11 лютого 2016 року судом була призначена до судового розгляду після проведення попереднього судового засідання (а.с. 74). Таким чином, чинним ЦПК України не передбачено можливості уточнення позовних вимог позивачем під час розгляду справи судом по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали з підстав викладених як в позовній заяві так і заявах про збільшення і доповнення позовних вимог. Представники відповідачів, зокрема кожен окремо, в судовому засіданні заявлений позов не визнали з підстав викладених в письмових запереченнях на заявлений позов (а.с. 146-147) та пояснили, що між сторонами існує конфлікт, що є поважною причиною відсутності за місцем реєстрації. Представник третьої особи вважає, що заявлений позов до [PERSON] та [PERSON] не підлягає до задоволення, щодо решти осіб, покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом при розгляді справи встановлено обставини і визначених відповідно до них правовідносини. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то вона підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Судом при розгляді справи встановлено і цього не заперечувалося сторонами, що на підставі ордера на вселення у житлове приміщення № 496 від 11.04.1985 року, який виданий [PERSON] (а.с. 59). [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселилися у квартиру [ADDRESS], як члени сім'ї основного квартиронаймача. За положеннями ч. ч. 1, 2, п. 3 ч. 3, ч. 5 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад 6 місяців у випадку тимчасово виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. У випадках, передбачених п.п.1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом 6 місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 2 ст.107 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. З урахуванням зазначеної норми член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.04.85 №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст.107 Житлового кодексу Української РСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Судом при розгляді справи встановлено і це підтверджується показами свідків, однак заперечується представником цих відповідачів, що [PERSON] не проживав у спірному житловому приміщенні більше п'яти останніх років до часу звернення позивача до суду, однак приходив лише в гості до [PERSON]. А [PERSON] не проживав у спірному житловому приміщенні більше трьох з половиною останніх років до часу звернення позивача до суду і також приходив в гості до [PERSON]. Отже, відповідачі утратили інтерес до спірної квартири як до місця свого проживання. Оскільки кожен з них окремо проживав за іншими адресами, які встановлені судом в ході судового розгляду справи по суті та підтвердженні стороною відповідачів. Також судом достовірно встановлено і це підтверджується показами свідків, що у спірному приміщенні відсутні будь-які особисті речі відповідачів, дане твердження сторони позивача та свідків не спростовано стороною відповідача. При цьому судом не приймається до уваги твердження представника відповідача, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у цій квартирі не проживали у зв'язку з виїздом за кордон, що підтверджується штампами митних постів про перетин кордону України. Відповідно до ст.60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, котрі беруть участь у справі, виникає спір. На підтвердження того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживали в спірній квартирі понад 6 місяців з поважних причин, суду не надано офіційних документів, якими підтверджується їх працевлаштування за кордоном. Так як не надано навіть довідки з місця їхнього працевлаштування та роботи за кордоном, яка не потребує легалізації згідно з ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року (Гаазька конвенція), до якої приєднались Австрія та Україна, п. 1.4 Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 4.06.2002 року №113. При цьому судом не приймається до уваги твердження представника відповідача, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не могли потрапити до квартири. Так як стороною відповідачів суду не надано будь-яких доказів на підтвердження даного факту. Також жоден із свідків не підтвердив даних обставин. Однак [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження того, що він не проживав у спірному житловому приміщенні більше п'яти останніх років до часу звернення позивача до суду з вказаним позовом та звертався до компетентних органів із метою усунення перешкод у користуванні квартирою. Таких доказів не надав суду і [PERSON]. При цьому судом не приймаються до уваги докази, які надані відповідачами суду на підтвердження того, що вони безпосередньо зверталися до компетентних органів із метою усунення перешкод у користуванні квартирою. Так як позивач звернувся до суду з вказаним позовом після того, коли довела до відома відповідачів про те, що вона буде звертатися до суду з позовом. Відповідно до ст. 30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Недоторканність житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою. Згідно зі ст.12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Таке саме положення міститься у ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966 року, який набув чинності для України 23.03.1976 року. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканності й іншого володіння особи. Отже, в Конституції України та інших законах не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч.2 ст.30 Конституції України. Слід зазначити, що недоторканність житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканність приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві. Так, згідно з ч.2 ст.233 КПК України (в редакції закону № 4651-17 від 13.04.2012) під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться в постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов'язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (ст.ст.317, 395 ЦК України). Виходячи з принципу недоторканності житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в ч.2 ст.233 КПК України, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов'язаним, так і не пов'язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ). Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема, поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року). А тому наявність спору щодо визнання осіб такими, що втратили право користування спірною квартирою не виключає права фактичного володіння та користування квартирою позивачем [PERSON]. В якій вона постійно проживає із сім'єю, та незважаючи на наявність судового спору, фактично користується і утримує квартиру. При цьому проникнення, яке здійснили відповідачі, на територію квартири без дозволу володільця [PERSON] і без законних на підстав, в тому числі з подоланням перешкоди заміною замка, є порушенням недоторканності іншого володіння особи, Також судом не приймається до уваги твердження відповідачів, що ними сплачувалися грошові кошти за житлово-комунальні послуги. Так як це не може свідчити про їх користування спірною квартирою [ADDRESS]. Оскільки внесення плати за житлово-комунальні послуги на ім'я померлої [PERSON] не є підтвердженням того, що саме відповідачі перераховували кошти. Оскільки особовий рахунок відкрито не на них і до цього часу не змінений на будь-кого з них, а проводити оплату міг будь-хто із членів сім'ї основного квартиронаймача та померлої [INFO] [PERSON] Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] понад 6 місяців без поважних причин були відсутніми у квартирі [ADDRESS]. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення даної позовної вимоги та визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Щодо позовної вимоги про виселення [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] то вона не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 116 Житлового кодексу Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: 1.систематичне порушення правил співжиття; 2.а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. При цьому під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачів. Відповідно до п.17 постанови Пленуму ВС України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що стороною позивача на засадах змагальності сторін суду не доведено та не надано доказів на підтвердження наявності в діях [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] систематичного порушення правил співжиття та чи застосовувались до них заходи попередження та громадського впливу.Отже з'ясування саме цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору. Судом при розгляді справи встановлено і це підтверджується письмовими матеріалами справи та не заперечується сторонами, що безпосередньо відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. ст. 55, 58 Житлового кодексу Української РСР вселився у квартиру (а.с. 59). При цьому стороною позивача суду не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що таке вселення є незаконним, оскільки вселення [PERSON] у спірну квартиру відбулося на підставі ордера, який у встановленому законом порядку не визнано недійсним, та зі згоди на той час власника житла. Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство, якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'їнаймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім"і, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що [PERSON] був вселений в спірне житлове приміщення як член сім'ї наймача на підставі ордера, у зв'язку з чим передбачені законом підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні. Судом встановлено, що безпосередньо відповідачем [PERSON] не було дотримано порядку вселення [PERSON] та неповнолітнього [PERSON]. Так як позивачем [PERSON] та її повнолітніми членами сім'ї не надавалося письмової згоди на вселення вказаних осіб. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього кодексу. Зміст вказаної норми ЖК України не передбачає визнання колишнього члена сім'ї власника таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Судом встановлено і це підтверджується письмовими матеріалами справи (а.с. 150), що відповідач [PERSON], як колишня дружина [PERSON], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Також за вказаною адресою зареєстрований і [PERSON]. Таким чином нормами ЖК України чітко визначено, що [PERSON], як колишня дружина [PERSON] і [PERSON] мають право на користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Їхнє проживання у спірній квартирі є похідним від права [PERSON]. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що позивачем на засадах змагальності сторін суду не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON], [PERSON] та неповнолітній [PERSON] систематичного порушували правила співжиття, чи застосовувались до них заходи попередження та громадського впливу. Окрім того [PERSON] був вселений в спірне житлове приміщення як член сім'ї наймача на підставі ордера, у зв'язку з чим передбачені законом підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної вимоги. При цьому судом не приймається до уваги посилання сторони відповідача на рішення суду від 26 липня 2007 року. Так як рішення ухвалено між [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом з підстав передбачених п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України - жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було понесено та документально підтверджено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487,00 гривень (а.с. 37). А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору в сумі - 487,20 гривень.

Outcome: partial