Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" (далі Банк) звернулося в суд з позовом до [PERSON], просить стягнути заборгованість за порушення умов кредитного договору від 28.02.2008 року укладеного сторонами. В обґрунтування вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору б/н від 28.02.2008 року Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,00 % місячних (36% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом із Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні даного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору у цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Особисто підписаною заявою позивач підтвердив той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Однак, всупереч нормам закону та умов договору, відповідач не виконав свої зобовязання за договором, у зв'язку з чим станом на 20.09.2018 року має заборгованість в сумі 13314,94 гривень, з яких: 2653,81 гривень тіло кредиту, 975,67 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 8813,32 грн. нараховано пені за користування кредитом. Крім того, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг за порушення відповідачем строків внесення платежів нараховано штраф у сумі 250 гривень - фіксована частина та штраф у сумі 622,14 грн. процентна складова. У судове засідання представник позивача не зявився, в тексті позовної заяви та у відповіді на заперечення позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розгляд справи проводити без його участі. Зазначає про недоречність посилання відповідачки на постанову ВСУ по справі № 6-16цс15, оскільки на відміну від змісту Постанови відповідача ознайомлено із Умовами та Правилами надання банківських послуг. Своєю заявою [PERSON] зобовязалась самостійно ознайомлюватись зі всіма змінами зазначених Умов та Тарифів на сайті Приватбанку. Тому твердження її про відсутність доказів ознайомлення з Умовами та Правилами не відповідають дійсності, вона особисто підписала анкету-заяву. Оскільки є її особистий підпис і вона взяла зобовязанння на себе слідкувати за змінами Умов та правил надання банківських послуг, то посилання її на рішення ВС України у справі №6-16цс15 є недоречним. В порушенні Умов та Правил вона особисто повідомила свої персональні данні третій особі, тому повинна нести персональну відповідальність за порушення умов кредитного договору. Представлений Банком розрахунок не є первинним документом, а являється інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по угоді та відображає стан нарахувань в певний проміжок часу. Представлена відповідачем виписка по картковому рахунку є первинним документом, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах. Відповідач заперечувала проти позову в судовому засіданні та письмово, посилаючись на те, що вона постраждала від дій шахраїв, які з її кредитної картки викрали кошти, хоча вона не повідомляла їм номер кредитки, а повідомила номер поточної картки, на якій не було коштів, тому її вини в знятті коштів шахраями немає. Послалась на приписи ст.ст. 550 та 617 ЦК України, в яких зазначено, що кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобовязання. Він звільняється від відповідальності, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку, або непереборної сили. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Заперечувала, що 15.02.2017 р. отримала за кредитною карткою кредит 2840,67 грн., та факт його погашення, оскільки Банк самовільно, в порушення українського законодавства, стягував кошти на погашення заборгованості з інших її рахунків. Посилалась на матеріали справи № 670/197/17 Віньковецького районого суду за її позовом до АТ КБ «ПриватБанк», де суд першої інстанції задовольнив її вимоги. Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що заборгованість по кредитній картці «Універсальна» виникла в звязку з шахрайством невідомих осіб в мережі Інтернет 15.02.2017 р. Вважає, що виникла 15.02.3017р. ситуація є нічим іншим ніж форс-мажорною обставиною, «обставиною непереборної сили». Відповідно ч. 2 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначає форс-мажорними обставинами і їх перераховує, про це зазначає і п. 102.6 - 102.7 ст. 102 гл. 9 розд. ІІ Податкового кодексу України, Таким чином, діючим законодавством України визначено поняття форс-мажору, при чому, це поняття ототожнюється з поняттям «обставини непереборної сили», яке вживається у Цивільному та Господарському кодексах України. Особливістю таких обставин є те, що сторона, яка зазнала впливу форс-мажору звільняється від відповідальності за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобовязань, тому просить застосувати аналогію закону. Звертає увагу, що кредитний договір укладається у письмовій формі. У випадку недодержання письмової форми такий договір є нікчемним, що визначено статтею 1055 ЦК України. Вона не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», працівники позивача її з ними не ознайомили. Отже, ці документи не є складовою частиною договору. Така позиція збігається з правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах від 11 лютого 2015р. в справі № 6-240цс14. Крім того, у виписці банку по картці/рахунку є посилання на угоду від 26 грудня 2007 року, а не від 28 лютого 2008 року. В різних судових розглядах по кредитній картці «Універсальна» виданій на її імя АТ КБ «ПриватБанк» посилається на угоди та анкети-заяви, зазначаючи різні дати її підписання. Сама анкета-заява не є договором, а лише пропозицією (офертою) до договору. Звертає увагу суду на те, що Заява від 28.02.2008 року б/н, згідно якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, витяг з якого було надано позивачем по справі, та розрахунок заборгованості по кредиту і на які його представник посилається як на докази в рахунок обґрунтування задоволення своїх вимог, заявлених в позові з підстав передбачених ст. ст. 57, 59, 60 ЦПК України є недопустимим доказом та засобом доказування по справі, оскільки є недостовірним, а тому з підстав передбачених ч. 2 ст. 185 ЦПК суд не повинен приймати його до уваги під час оцінки всіх доказів по справі. Останній платіж по кредитній картці виконаний нею 10.02.2017 року і цим платижем вона повністю виконала всі свої зобовязання перед АТ КБ «ПриватБанк». З 10.02.2017 року жодного платежу, передбаченого договором, вона не проводила, а 15.02.2017р. здійснена несанкціонована транзакція (крадіжка). Повідомила про помилки допущені Банком в розрахунках заборгованості по кредиту, відсотках, пені, не погоджуючись з розрахунком, просить відмовити у позові. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши представлені сторонами докази суд прийшов до наступних висновків. Починаючи з 2008 року [PERSON] користується кредитною карткою «Універсальна» Приватбанку, що не оспорюється. Вона повідомляє, що останній платіж нею здійснено 10.02.2017 року і цим платижем вона повністю виконала всі свої зобовязання перед АТ КБ «ПриватБанк». Говорячи про виконання зобовязання, відповідач сам підтверджує наявність фактичних договірних кредитних відносин з Банком, тому його твердження про нікчемність угоди укладеного кредитного договору судом не приймається. Відповідач отримувала від банка кошти, маючи кредитну картку «Універсальна» і погашала ці кошти протягом 2008 2017 років. Так у справі № 670/197/17 за її позовом до Банку про захист прав споживачів фінансових послуг, у позовній заяві вона констатує: «Я, [PERSON] є клієнтом ПАТ КБ « Приватбанк» та власником кредитної картки «Універсальна». Посилаючись на рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 670/197/17, відповідач наголошує на тому, що цими судами було встановлено, що заборгованість по кредитній картці «Універсальна» виникла в звязку з шахрайством невідомих осіб в мережі Інтернет 15.02.2017 року. Проте, суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду увказаній справі і констатував, що із наданого відповідачем аудіозапису розмови [PERSON], що відбулася 15.02.2017 року із оператором колцентру слідує, що вона повідомила сторонній особі свої персональні дані, номер банківської картки та пароль для підтвердження здійснення грошового переказу, внаслідок чого з її карткового рахунку 15.02.2017 року о 19 год. 40 хв. на сторонньому сайті в мережі Інтернет було проведено грошовий переказ із картки [NUMBER] на суму 2732 грн із комісією у сумі 109,26 грн. Відповідно до ст. 82 ч. 4 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, яке набрало законної сили не доказуються, тобто мають приюдиційне значення для даної справи. Тобто відповідач через власну необачність повідомила третім особам свої персональні дані. Ці особи викрали кошти, які вона зберігала, користуючись кредитною карткою «Універсальна». Списання коштів із карткового рахунку позивача відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, що в розумінні п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», не є неналежним переказом. Згідно з п. 2.1.3.5., п.2.1.3.7. Умов та правил надання банківських послуг, власник Картки зобов'язаний уживати усіх можливих заходів для запобігання втраті Картки /ПІНа /постійного пароля/одноразових паролів. Тому обов'язок користувача надійно зберігати та не передавати стороннім особам електронний платіжний засіб та інші персональні дані, які дозволять за їх допомогою ініціювати та/або санкціонувати платіжну операцію, поширюється як на усі перелічені в цих пунктах дані у сукупності, так і на кожен зокрема. Із змісту судового рішення від 25 червня 2018 року слідує, що [PERSON] допустила недбалість, повідомивши стороннім особам номер кредитної картки, з якої було переказано кошти, тому посилання на форс-мажорні обставини відповідача недоречні. Строк дії її картки скінчився в грудні 2017 року. Банк до суду звернувся 04 жовтня 2018 року, тобто в межах річного строку спеціальної позовної давності, що відповідає приписам ст. 258 ч. 2 п. 1 та 267 ЦК України, тому не застосовується строк позовної давності судом. Отже із досліджених доказів слідує, що між сторонами існував кредитний договір. Зміст цього кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Укладений кредитний договір не суперечить законодавству. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії: заповнена анкета-заява і отримані кошти позивачем та надані кредитні кошти банком. За змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України він є двостороннім кредитним договором, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві (а.с.13, 14). Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] зобов'язалась погашати заборгованість по кредиту, процентами за його використання, за кредитним лімітом, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а відповідно до п. 6.9 у разі виникнення заборгованості за картрахунком у результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках погашати заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Судом встановлено, що відповідач допустила недбалість, чим скористались треті особи, знявши частину коштів із її кредитної картки, що не позбавляє її необхідності дотримуватись умов договору, який не був застрахований , та повертати кредитні кошти позичальнику. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 28.02.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ „ПриватБанк було укладено договір про надання їй банківських послуг у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку „Універсальна у розмірі 4000 гривень з базовою відсотковою ставкою 3,0 % на місяць із розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг і Правил користування платіжною карткою. Відповідно до ст. 1049 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, і не оспорено відповідачем, позивач виконав належним чином свої зобовязання, надавши [PERSON] кредит і вона підтверджує, що погашала його з власної волі, здійснивши останній платіж 10.02.2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У разі порушення позичальником зобов'язань за договором, банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, виплати процентів і виконання інших обов'язків за договором. Згідно з абз. 4 ч. 2 Умов та правил надання банківських послуг (терміни і поняття), сума зобовязань держателя платіжної картки по оплаті встановлених банком тарифами включає в себе проценти за користування кредитом, в тому числі за користування простроченим кредитом, плата за випуск/обслуговування платіжної картки, інших комісій та штрафних санкцій (якщо такі будуть мати місце). Згідно п. 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, про що банк зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема у витягу по Картрахунку відповідно до п. 4.9 цього Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не отримає повідомлення від Клієнта про свою незгоду із змінами, то вважається, що Клієнт приймає нові умови. Відповідно до п. 4.9 Умов та Правил надання банківських послуг банк зобовязаний щомісячно інформувати позичальника про стан платіжної картки у спосіб вказаний в Заяві. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] зобов'язалась погашати заборгованість по кредиту, процентами за його використання, за кредитним лімітом, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а відповідно до п. 6.9 у разі виникнення заборгованості за картрахунком у результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках погашати заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконала свої зобовязання за Кредитним договором, а доводи [PERSON] про те, що вона стала жертвою шахраїв не звільняють її від виконання умов договору. Те, що вона була ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, стверджено її підписом у заяві заповненій нею особисто (а.с.13). Таким чином, відповідач своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування «Приватбанку». Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором від 28.02.2008 року, укладеного між «Приватбанком» та [PERSON], вбачається, що станом на 20.09.2018 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в сумі 13314,94 гривень, у тому числі 2653,81 гривень заборгованість за кредитом, 975,67 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 8813,32 грн. заборгованість попені, 250 грн. штраф (фіксована частина), 622,14 грн. штраф процентна складова. Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного Кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 611 Цивільного Кодексу України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки на день розгляду справи з боку відповідача не надано доказів про виконання свого обовязку в частині сплати заборгованості за Договором в повному обсязі, суд вважає, що позов є обґрунтованим, обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він підлягає до часткового задоволення. При цьому суд бере до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. На обґрунтування доводів позовних вимог банком до суду було надано розрахунок суми заборгованості, підписаний представником банку, який судом визнано належним та допустимим доказом та оцінено у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України. Вимагаючи стягнення подвійної неустойки у виді штрафів 250,00 грн. та 622,14 грн., а також у виді пені 8813,32 грн. позивач недотримується положень статті 61 Конституції України, про те, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. На цьому наголошує Верховний Суд України в правовій позиції по справі № 6-2003цс15 за позовом ПАТ «Анекс-Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором. В постанові він зазначає, що недопускається одночасне стягнення штрафу і пені за кредитним договором. За вказаних обставин суд відкидає вимогу позивача про стягнення заборгованості за пенею 8813,32 грн., як подвійний розмір стягнення і залишає стягнення у виді штрафу в розмірі 250,00 та 622,14 грн. Тому загальна сума стягнення складе 4501,62 грн.=(13314,94 грн.-8813,32 грн.). Доказів, які б спростували банківський розрахунок, відповідачем не надано, а власний його розрахунок неконкретизований, тому суд приходить до висновку, що цей доказ відповідає вимогам процесуального закону і підтверджує обставини, викладені в позовній заяві. Згідно із ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в справі, а саме судовий збір у розмірі 1762 гривень 00 копійок сплачений позивачем при подачі позовної заяви. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 525, 526, 527, 611, 625, 1049, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд ,-

Outcome: partial