Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

27 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року позовну заяву залишено без руху та позивачу встановлено строк для усунення виявлених судом недоліків. На виконання вищевказаної ухвали, позивачем усунуто виявлені судом недоліки та подано до суду позовну заяву із змінами та уточненнями, а саме другим відповідачем за позовом визначено Державну казначейську службу України, саме з якого позивач і просив стягнути на його користь грошові кошти у сумі 1000000 грн. в якості компенсації за нанесену моральну шкоду. Ухвалою суду від 28 березня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі, яку визначено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що влітку 2010 року звернувся до Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві з заявою про шахрайські дії [PERSON] та [PERSON] Одинадцять разів працівники міліції виносили постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які пізніше скасовувалися судом. З грудня 2012 року слідчими СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 42012110030000060 за частиною 4 статті 190 КК України, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань саме за матеріалами дослідчої перевірки по вищевказаній заяві позивача, після набрання чинності нового Кримінального процесуального кодексу України. 02 жовтня 2014 року позивача визнано потерпілим по вказаному кримінальному провадженню. В подальшому зазначене кримінальне провадження декілька разів закривалося слідчими, але постанови про закриття кримінального провадження скасовувалися судом. З метою спонукання слідчих, керівників органу досудового розслідування, та прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво по вказаному кримінальному провадженню, виконувати свої службові обов'язки, позивач звертався до прокуратури Деснянського району міста Києва з заявами на предмет порушення кримінального провадження за статтею 367 (службова недбалість) та за статтею 382 КК України (невиконання рішення суду). 22 квітня 2015 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва своєю ухвалою зобов'язав прокурора Деснянського району міста Києва Антипова внести до ЄРДР відомості за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення і розпочати досудове розслідування. 07 грудня 2015 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва своєю ухвалою зобов'язав відповідну посадову особу прокуратури Деснянського району міста Києва внести відомості до ЄРДР за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення і розпочати досудове розслідування. Крім того, 06 листопада 2017 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва задовольнив скаргу позивача і зобов'язав керівника Київської місцевої прокуратури № 3 внести відомості до ЄРДР відносно начальника Деснянського УП ГУНП в місті Києві Косовського. Також, 22 січня 2018 року слідчий суддя Деснянського районного суду міста Києва задовольнив скаргу позивача і зобов'язав внести відомості до ЄРДР відносно прокурора Байжанова О.А., який є процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні. Разом із тим, всі зазначені спроби позивача спонукати посадових осіб органу досудового розслідування повно, якісно та своєчасне провести досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню не дали результатів, у зв'язку із чим триває безпідставна тяганина по ньому. Окремо позивач зазначає, що протиправними діями відповідача його моральному здоров'ю спричинено значної шкоди, тому що весь період намагання поновити порушені права, його життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок протиправних дій відповідача, йому завдано моральних втрат, які призвели до позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, які він міг би реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв, звернень, скарг та судового позову. Враховуючи присутність травмуючого фактору (неправомірних дій або бездіяльності відповідача), за перенесені ним душевні страждання, просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь грошові кошти у сумі 1000000 грн. в якості компенсації за нанесену моральну шкоду. Нормативно-правовим обґрунтуванням своїх позовних вимог зазначив статтю 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 Цивільного кодексу України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". В судовому засіданні позивач підтримав в повному обсязі вимоги свого позову з викладених в позовній заяві підстав та просив задовольнити їх повністю. Представник відповідача у справі Головного Управління поліції в м. Києві в судове засідання не з"явився, надіславши до суду письмовий відзив на позов, просив проводити судовий розгляд без його участі. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до статті 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду не надіслав. Про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників відповідачів у справі за наявними матеріалами справи. Суд, вислухавши вступне слово позивача, об'єктивно дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно і повно перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що влітку 2010 року позивач у справі [PERSON] звернувся до Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві з заявою про шахрайські дії [PERSON] та [PERSON] По даній заяві працівники міліції проводили дослідчу перевірку в порядку статті 97 КПК України (в редакції Кодексу1960 року) та виносили постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які пізніше скасовувалися прокуратурою та судом, оскільки не було проведено повної, всебічної та об'єктивної перевірки ( а.с.7-9). 24 грудня 2012 року, у зв'язку із набранням чинності змін до Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 року), вказані матеріали дослідчої перевірки було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42012110030000060, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України ( а.с.10). 12 лютого 2013 року старшим слідчим прокуратури Деснянського району міста Києва Шевченком В.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42012110030000060 від 24.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, яку 12 квітня 2013 року скасовано слідчим суддею Деснянського районного суду міста Києва з направленням матеріалів кримінального провадження для організації проведення подальшого досудового розслідування. Підставою скасування наведеної постанови про закриття слідчим суддею зазначено, що провадження закрито передчасно, без всебічного, повного та об'єктивного з'ясування всіх обставин події (а.с.10-11). Пізніше кримінальне провадження для організації проведення подальшого досудового розслідування направлено начальнику СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві, де з літа 2014 року проведення досудового розслідування доручено слідчому вказаного слідчого відділу Кващук А.В. (а.с.14). 26 вересня 2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві Кващук А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42012110030000060 від 24.12.2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, яку 18 березня 2015 року скасовано слідчим суддею Деснянського районного суду міста Києва. Підставою скасування наведеної постанови про закриття слідчим суддею зазначено, що провадження закрито передчасно, без всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин події та без проведення певних слідчих дій (а.с.12). На даний час остаточне процесуальне рішення по вказаному кримінальному провадженню, за доводами позивача, які не спростовані відповідачем, не прийнято. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини 2 статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17. Окрім цього, згідно з частиною 3 статті 19 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Оскільки у справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 березня2015 року протиправна бездіяльність слідчого СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві Кващук А.В.,в частині невиконання своїх службових обов'язків, а саме прийняття рішення про закриття кримінального провадження без всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин події кримінального провадження та без проведення всіх необхідних слідчих дій, а також подальша безпідставна бездіяльність слідчих Деснянського УП ГУНП в місті Києві, що призвела до затягування досудового розслідування кримінального провадження, по якому позивача визнано потерпілим, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Незважаючи на те, що норму матеріального права - статтю 1173 ЦК України, на яку посилається позивач, не можна застосувати до даних правовідносин, суд вважає за можливе самостійно застосувати іншу норму матеріального права - статтю 1174 ЦК України, оскільки позивач не зобов'язаний посилатися саме на ту конкретну норму права, яка підлягає застосуванню, а суд може самостійно застосовувати належну норму матеріального права, виходячи із фактичних позовних вимог, предмету спору та конкретних, встановлених в судовому засіданні обставин справи. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). В судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачеві були спричинені моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм, а тому,

Outcome: partial