Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

21.04.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним наказу про звільнення від 13.03.2015 року № 19 та наказу від 23.03.2015 року № 24; зміну формулювання причини звільнення з пункту 4 статті 40 КЗпП України (звільнення за прогул) на статтю 38 КЗпП України (звільнення за власним бажанням); стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої за період з 15.10.2014 року по 13.03.2015 року заробітної плати в сумі 16685 грн 51 коп., а також грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір яких не визначив. В обґрунтування позову зазначив, що у відповідача не було законних підстав для його звільнення з роботи за прогул, оскільки він прогулу не скоював, а складені відповідачем документи, які начебто підтверджують скоєння прогулу, є сфальсифікованими. Ухвалою суду від 01.10.2015 року прийнято відмову позивача від позовних вимог про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку, а провадження в справі в цій частині закрито. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав і наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача позов не визнала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд дійшов наступного висновку. Позивач працював у відповідача на посаді заступника директора з аграрних питань. Наказом відповідача від 13.03.2015 року № 19 позивача звільнено з роботи за прогул, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України, при цьому днем його звільнення визнано 14.10.2014 року. Як слідує з мотивувальної частини цього наказу, позивач був відсутній на роботі з 15.10.2014 року по 13.03.2015 року без поважних причин. Наказом відповідача від 23.03.2015 року № 24 змінено дату наказу про звільнення позивача з «13 березня 2015 року» на «23 березня 2015 року». Причиною внесення змін у наказ про звільнення було надання позивачем листка непрацездатності, з якого слідує, що в період з 10 по 20 березня 2015 року включно позивач перебував на лікарняному (т.1, а. с. 6-10, 18, 20, 23). Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (далі Кодекс) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В силу положень частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні позивач не заперечував факт відсутності на роботі в період з 15.10.2014 року і до 09.03.2015 року включно, при цьому зазначив, що інколи він зявлявся на роботі, якщо в цьому виникала потреба. Свою відсутність на роботі в цей період позивач пояснював наявністю домовленості з директором товариства з обмеженою відповідальністю «Сіверська Рось» [PERSON] про те, що він буде виконувати свої функціональні обовязки вдома, і буде зявлятися на роботу лише в разі службової необхідності. Позивач стверджував, що починаючи з 15.10.2014 року і до дня звільнення він працював вдома над бізнес-планом товариства з обмеженою відповідальністю «Сіверська Рось», а також здійснював в умовах СТО ремонт закріпленого за ним службового автомобіля марки «Тойота-Камрі». На підтвердження цього позивач надав суду лише макет бізнес-плану, який складається з 1.5 арк. друкованого тексту формату А-4 (т.1, а. с. 176, 177). Доказів здійснення ним ремонту службового автомобіля позивач суду не пред"явив. Спростовуючи доводи позивача, відповідач надав суду табелі обліку робочого часу, доповідні записки працівників товариства та акти про відсутність на роботі (т.1, а. с. 58-77, 79-84, 98-107, 114, 115), які узгоджуються між собою та повністю підтверджують факт відсутність позивача на роботі починаючи з 15.10.2014 року і до дня винесення відповідачем наказу про звільнення позивача. Крім того, як показала допитана судом в якості свідка [PERSON] (заступник головного бухгалтера товариства), у звязку з відсутністю бухгалтера-економіста товариства в період з 15 жовтня по 24 листопада 2014 року вона вела табель обліку робочого часу і щоденно відмічала відсутність на роботі позивача в цей період. Крім того, вона складала в цей період на імя директора товариства доповідні записки про відсутність позивача на робочому місці. В жовтні 2014 року вона телефонувала позивачу для того, щоб зясувати причину його неявки на роботу, проте останній повідомив, що має претензії до керівника, які буде вирішувати з ним особисто. Наприкінці лютого 2015 року позивач вперше зявився на роботі для того, щоб забрати свої речі, при цьому він повідомив, що має намір надіслати поштою заяву про звільнення за власним бажанням. На її прохання повідомити причину звільнення вдруге послався на претензії до керівника товариства. Після цього позивач на роботі вже не зявлявся. Свідок також повідомила, що в її кабінеті влаштована система відеоспостереження і категорично підтвердила факт невиходу позивача на роботу починаючи з 15.10.2014 року і до дня винесення наказу про його звільнення. Свідок показала, що вона здійснює адміністрування електронної поштової скриньки товариства з обмеженою відповідальністю «Сіверська Рось» і, що в період з 15.10.2014 року і до дня видання наказу про звільнення позивача з роботи останньому жодного разу не надсилалися за допомогою електронної пошти доручення, повязані з виконанням ним своїх службових обовязків. Допитана в якості свідка [PERSON] (бухгалтер-економіст товариства) показала, що згідно функціональних обовязків вона веде табель обліку робочого часу. Починаючи з 24.11.2014 року і до дня винесення наказу про звільнення позивача останній жодного разу не зявлявся на роботі та не повідомляв про причини своєї неявки. В звязку з цим, вона щотижнево складала на імя директора доповідні записки про відсутність позивача на роботі. 26.02.2015 року позивач зявився на роботі для того, щоб забрати свої особисті речі, при цьому повідомив їй про те, що має намір надіслати поштою заяву про звільнення за власним бажанням. Після цього позивач покинув робоче місці і до дня винесення наказу про звільнення жодного разу на роботі не зявлявся. Заяву позивача про звільнення з роботи за власним бажанням від 27.02.2015 року відповідачем фактично отримано поштою 28.02.2015 року. 28 лютого і 05 березня 2015 року відповідач двічі направляв позивачу листи з проханням повідомити причину невиходу на роботу, втім, в отриманій від позивача заяві жодних пояснень з цього приводу не було. Свідок [PERSON], який працює в товаристві на посаді заступника директора з економічних питань з лютого 2015 року, показав, що з дня призначення на роботу жодного разу в офісі позивача не бачив. Він повідомив, що за службовими обовязками здійснював складання бізнес-плану товариства на 2015 рік, при цьому позивач особистої участі в його складанні не брав і жодної інформації з цього приводу йому не надавав. Таким чином, і показаннями свідків беззаперечно підтверджується факт відсутності позивача на роботі починаючи з 15.10.2014 року і до дня винесення наказу про його звільнення, а також повністю спростовується дистанційне (вдома) виконання ним своїх трудових обовязків. За таких обставин, виданий відповідачем наказ про звільнення позивача ґрунтується на законі, що виключає можливість задоволення цього позову.

Outcome: dismissed