Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

14.12.2015 року [PERSON] звернулась до Дружківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, свої позовні вимоги обґрунтовала тим, що їй на праві власності належить будинок № 178 за адресою: вул. Шефская у м. Дружківка Донецької області. В даному будинку крім неї також зареєстровано [PERSON] . Відповідач у будинку не мешкає , комунальні послуги не сплачує, господарством не займається. В будинку не має його речей, але добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. Просить захистити її право на власність та зняти з реєстрації відповідача [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] з"явилась, підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання зявився, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечує знятись з реєстрації та відшкодувати судові витрати позивачці. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок, який розташовано за адресою: вул. Шефська, 178 у м. Дружківка Донецької області належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договіром-дарування від 28 вересня 2000 року (а.с.14) . Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному будинку за адресою: вул. Шефская,178 у м. Дружківка Донецької області, що підтверджується актом від 10 грудня 2015 року, підписаного головою територіального комітету п. Донської [PERSON], згідно якого [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO] відповідно до домової книги, але фактично у будинку не мешкає з 25 липня 2011 року (а.с.13) Відповідно до частини 3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Як вибачається із позовної заяви та не спростовується відповідачем, він з 2011 року не мешкає у будинку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом 14.12.2015 року [PERSON] просила визнати відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житлом, посилаючись на те, що він не проживає у спірному будинку з року, тобто понад три роки. Виходячи із змісту частин 1 ст. 182, частини 3 ст. 640 ЦК України право власності на спірний будинок у позивача [PERSON] виникло з моменту державної реєстрації 15 листопаду 2000 року. Тобто на час звернення власника будинку до суду (14.12.2015 року) з позовом про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в спірному будинку, з зазначеного в позові моменту [PERSON] в спірному житловому приміщенні відсутній понад трьох років, а тому є усі правові підстави для визнання його, таким, що на час звернення позивача до суду втратив право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 ст. 405 ЦК України. Оскільки відповідач не мешкає у будинку № 178 по вул. Шефська у м.Дружківка, не сплачує комунальних платежів, не ведє ніяких господарських робіт, не має права власності на частину вказаного будинку позов підлягає задоволенню. Враховуючи порушення відповідачем права власності позивача, суд вважає, що слід зобов'язати Дружківський міський сектор ГУ Державної міграційної служби у Донецької області виписати відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, судові витрати понесені позивачкою при поданні позову підлягають стягненню з відповідача на її користь (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved