Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

22.01.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 17060 грн. 13 коп. та судові витрати в розмірі 243,60 гривень. Ухвалою суду вказана справа була направлена для розгляду до іншого суду. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 23.01.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованності за кредитом. Кредитний ліміт встановлюється і змінюється за рішенням Банку відповідно до п.3.2 та 3.3 Умов та правил надання банківських послуг. В свою чергу банк свої зобов"язання виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. Відповідач зобов»язався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 31.12.2013 року відповідач [PERSON] має заборгованість 23 037,70 гривень, яка складається з наступного: - 5913,64 заборгованість за кредитом; - 17124,06 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 788,58 - штраф (процентна складова). - від цієї суми віднімається 7 266,15 грн. - сума, яка була задоволена судовим наказом Балаклійського районного суду Харківської області 24.09.2008 року. Отже заборгованість до стягнення становить 17 060,13 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язань, тому позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що ними не пропущено строк позовної давності, так як останній платіж по заборгованості за кредитом [PERSON] здійснив 05.12.2011 року. Відповідач та його представник позов не визнали. Представник відповідача пояснила, що дійсно між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір б/н від 23.01.2006 року, відповідно до якого [PERSON] отримав 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на суму заборгованості за кредитом. Строк дії договору було встановлено до 01.01.2009 року , тобто права позивача на отримання кредитних коштів було починаючи з 01.01.2009 року, з тієї ж дати починає відраховуватись строк позовної давнини 3 роки. 01.01.2012 року сплинув строк позовної давності за вказаним вище договором, а позивач звернувся до суду лише 22.01.2014 року. Крім того зазначила, що судовим наказом, виданим Балаклійським районним судом з [PERSON] 24.09.2008 року вже було стягнуто суму 5913,64 грн. - заборгованість за кредитом. Сума заявлена в позові складається з 17 124,06 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом +500 грн. - штраф (фіксована частина)+788,58 грн. - штраф (процентна складова) =17 060,13 грн. тобто в позові йдеться мова про заборгованість тільки за проценти за користування кредитом та штрафи. До процентів і штрафів застосовується норми ст. 258 ЦК України - спеціальна позовна давність в один рік. Відповідач просив суд застосувати до позовної заяви строк позовної давнини, про що було зазначено в письмових запереченнях наданих до початку розгляду справи по суті. Відповідач пояснив, що отриманий кредит він сплатив в повному обсязі. В 2001 році він влаштувався на роботу і ним була відкрита в «Приватбанку» картка на отримання заробітної плати. Тоді з його картки на отримання заробітної плати банк самостійно відраховував гроші на погашення так би мовити заборгованості за кредитом. Згоди на це він не надавав, крім того неодноразово наполягав на припиненні відрахувань грошей з заробітної плати, однак банк продовжував стягувати кошти, тому він був змушений перевести свою заробітну плату в інший банк. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані сторонами докази по справі суд дійшов висновку що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 23.01.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованності за кредитом . Строк дії договору до 01.01.2009 року (а.с.11). Відповідно до заяви про видачу судового наказу , 24.09.2008 року Балаклійським районним судомХарківської області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] 5913,64 грн. - заборгованість за кредитом та 1352,47 - заборгованості по процентам (а.с. 5, 66 зв.). Зазначене не спростовував і представник позивача. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж був здійснений відповідачем 05.12.2011 року в сумі 89,70 грн. (а.с.9). В судовому засіданні представник позивача підтвердила той факт, що банк має право на утримання коштів самостійно з картки на отримання заробітної плати та перевід цих коштів на кредитну картку. Останній раз ці кошти були утримані банком з заробітної картки [PERSON] 05.12.2011 року. Даних про перевод коштів в 2011 році та 05.12.2011 року саме [PERSON] (копії квитанцій про сплату) представник позивача суду не надала і не спростувала той факт, що 05.12.2011 року Банк міг самостійно стягнути 89,70 грн. з [PERSON] Вищенаведене свідчить про пропуск позивачем строків спеціальної позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов»язанням, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред»явити вимогу про виконання зобов»язання. Судом встановлено, що сума заявлена в позові складається з 17 124,06 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом +500 грн. - штраф (фіксована частина)+788,58 грн. - штраф (процентна складова) =17 060,13 грн. тобто в позові йдеться мова про заборгованість тільки за проценти за користування кредитом та штрафи. Згідно зі ст.257, ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 року №15 - рп/2011 року, кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого сплинув. Оскільки відповідачем було заявлено вимогу про застосування до спірних правовідносин позовної давності, позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» не можуть бути задоволені, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного, керуючить ст.ст. 10, 11, 60, 88, , 212, 215 ЦПК України, ст.ст.256-258, 261, 267, 526, 530, 629, 1054 ЦК України, суд

Outcome: dismissed