Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

03 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100000,00 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.11.2017, який було змінено ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 30.01.2018 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п'яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, згідно ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі з випробувальним строком на 3 (три) роки, та стягнуто на користь потерпілої [PERSON], яка є матір'ю позивача, завдану матеріальну шкоду у сумі 12127,04 гривень та моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 14 жовтня 2016 року з вини відповідача позивач отримав тілесні ушкодження, частина яких в своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя в момент спричинення, частина - до категорії ушкоджень середньої тяжкості за ознаками тривалості розладу здоров'я. Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, у розмірі 100000,00 гривень, яка полягає у глибоких фізичних стражданнях та сильних душевних переживаннях, яких він зазнав внаслідок ушкодження здоров'я та отримання ІІ групи інвалідності (а.с. 3-7). Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 11.04.2018 прийнято дану заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 38). В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просить розглянути справу без її участі та без участі позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 96). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином, причин неявки в судове засідання відповідач суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав. Виклики в судове засідання були направлені відповідачу за адресою, згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу, які повернулися до суду з відміткою «за не запитом» та «через не запит» (а.с. 45-77, 89-91, 92-94). Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленого відповідача, відсутність заяви відповідача про розгляд справи без його участі, неповідомлення відповідача про причини неявки до суду, відсутність відзиву відповідача на позов та згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення у справі, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні та представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи дійшов наступного. Судом встановлено, що 03 листопада 2016 року Рубіжанським міським судом Луганської області було постановлено вирок в кримінальній справі № 425/3850/16-к, провадження № 1-кп/425/96/17, відповідно до якого [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п'ять років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням строком на три роки. Цивільний позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] завдану матеріальну шкоду у сумі 12127,04 гривні та моральну шкоду у сумі 50000,00 гривень, а усього на загальну суму 62127,04 гривні (а.с. 13-20). Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 30 січня 2018 року вирок Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.11.2017 стосовно [PERSON], засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України змінено та стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі - 10000 гривень. В решті позовні вимоги потерпілої [PERSON] про відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення за необґрунтованістю. В іншій частині вирок залишено без змін (а.с. 21-32). Як вбачається з вироку Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.11.2017, 14.10.2016, приблизно о 18 годині 30 хвилин, [PERSON], керуючи автомобілем «Mercedes-Benz", державний номер [NUMBER], рухаючись по проїзній частині по вулиці Східній в сторону вулиці Заводська у місті Рубіжному, порушив п. 12.3 ПДР України, при виникненні небезпеки для руху та перешкоди, яку [PERSON] об'єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, в наслідок чого допустив наїзд правою передньою стороною свого автомобіля на праву сторону тулуба пішохода [PERSON] , який переходив проїзну частину вулиці Східна зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тяжкої черепної мозкової травми, забиття головного мозку 1-3 ст., травматичного субарахноїдального крововиливу з проривом крові в шлункову систему головного мозку, перелому акулової кістки зліва, забитої рани верхньої нижньої губи, вушних раковин (копія вироку - а.с. 13-20). Відповідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина відповідача [PERSON] у заподіянні шкоди позивачу встановлена вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 03.11.2017, який було змінено ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 30.01.2018 та який набрав законної сили, та відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно ст. 56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Відповідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з обставин справи, суд вважає, що позивач зазнав моральну шкоду, яка виявилася у фізичному болі та стражданнях, у зв'язку з ушкодженням його здоров'я. Доказів в спростування цього відповідачем до суду не надано, при цьому обов'язок доказування відсутності завдання шкоди покладається згідно ст. ст. 1166, 1167 ЦК України саме на відповідача. Судом встановлено, що в період з 14.10.2016 по 30.12.2016 [PERSON] перебував на лікуванні у травматологічному відділенні Рубіжанської центральної міської лікарні з діагнозами, пов'язаними з ушкодженнями його здоров'я у дорожньо-транспортній пригоді 14.10.2016. Згідно з виписним епікризом, позивачу було проведено операцію та відповідне лікування, по закінченню якого він був виписаний з відділення 30.12.2016 з рекомендаціями - продовжити лікування амбулаторно у невропатолога та травматолога (а.с. 11-12). Згідно копії довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісієї серії 12ААА № 770402 від 02.06.2017, [PERSON], [INFO], встановлена друга група інвалідності з 24.04.2017 на строк до 01.05.2018 (а.с. 9). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер тілесних ушкоджень позивача, тривалість його лікування, перенесення операції під час лікування, встановлення йому інвалідності ІІ групи до 01.05.2018, глибину його душевних страждань з цього приводу та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приходить висновку, що справедливим може бути визнано розмір відшкодування такої моральної шкоди позивачу у сумі 50000,00 гривень, оскільки, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у 100000,00 гривень є, на погляд суду, завищеним, не доведеним та не обґрунтованим. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню на відшкодування моральної шкоди підлягає сума в розмірі 50000,00 гривень.

Outcome: partial