Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

27.04.2015р. позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила надати дозвіл на виїзд дитини - [PERSON], [INFO]., за кордон, надавши їй дозвіл без згоди батька оформити відповідні документи на виїзд з дитиною за кордон в компетентних установах та перетинати кордон України. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що в період з 1999 року по 31.08.2012р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. Донька мешкає разом з нею та знаходиться на її утриманні. В зв'язку з тимчасовою окупацією території їхнього постійного місця проживання вони з донькою перемістилися до м. Харкова. Її рідна сестра [PERSON], яка постійно мешкає в Туреччині, прислала їй та доньці запрошення. Її сестра зобов'язалася забезпечити усім необхідним її та доньку протягом їхнього перебування у неї. Відповідач життям доньки не цікавиться та дозволу на виїзд дитини за кордон не надає. Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, а у разі неприбуття в судове засідання відповідача, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову не подавав. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі статтею 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку. У відповідністю з ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]., яка мешкає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Згідно довідки від 02\\03\\2015 р. №6433010428 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, позивачка разом з дитиною мешкають за адресою: [ADDRESS]. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] направила [PERSON] та [PERSON] запрошення у гості до Турецької Республіки. Згідно вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно вимог чч.1 та 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ч.2 ст.4 За кону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд вважає, що відповідач, не надавши без будь-яких підстав своєчасно дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тітки до Турецької Республіки, порушив права дитини і це суперечить її інтересам.

Outcome: approved