Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

21 листопада 2013 року, представник позивачки [PERSON], звернувся до суду з позовом, який в подальшому зменшив, та в якому просив суд, визнати поважною причину пропуску позивачкою [PERSON] строку на подачу позову і поновити цей строк і визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за заповітом від 19.12.2005 р. (реєстр. № 7920), посвідченого 19.12.2005 р. приватним нотаріусом Овідіопольського РНО ГУЮ в Одеській області [PERSON], після смерті [PERSON], померлої [INFO] на земельну ділянку площею 3,8600 га., призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [ADDRESS], яка належала заповідачці (спадкодавцю) [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 861234, виданого Овідіопольською РДА 22.11.2005 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю під № 010552900474, кадастровий № 5123783500010010504 та на земельну ділянку площею 1,7700 га., призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 861244, виданого Овідіопольською РДА 22.11.2005 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю під № 010552900486, кадастровий № 5123783500010010514, мотивуючи неподанням нею письмової заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строку у зв'язку з існуванням іншого заповіту від заповідача [PERSON] на ім.`я відповідача [PERSON] від 21.04.2008 р. про який вона дізналася у березні 2012 р. у зв'язку з порушенням кримінальної справи за фактом незаконного відчуження майна померлої [PERSON] за ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 4 КК України, а також про факт підроблення вказаного заповіту, визнаного недійсним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.12.2013 р., яке набрало законної сили 24.12.2013 р. В судовому засіданні представник позивачки за нотаріально-посвідченою довіреністю повністю підтримав зменшені позовні вимоги своєї довірительки [PERSON] та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за нотаріально-посвідченою довіреністю приймаючи участь в судових засіданнях не визнав як первісний позов, так і зменшений позов, надавши суду свої заперечення та письмові пояснення на позов з посиланням на ст. 1254 ч. 4 ЦК України, однак в подальшому, в судове засідання не з`явився, надіславши до суду письмове клопотання, в якому повідомив про те що він сповіщений про дату, час та місце судового засідання належним чином, позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню та з посиланням на ч. 2 ст. 158 ЦПК України просив суд розглянути справу за його відсутності, ухваливши рішення на розсуд суду (а.с. 204-205). Відповідач [PERSON] в судові засідання повторно, без поважних причин не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у відповідності до ст.ст. 74,76,77 ЦПК України, за останньою відомою судові адресу відповідача, що підтверджується довідками ВАДР ГУДМС України в Одеській області від 29.10.2013 р. та від 28.01.2014 р. і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться - вважається належним сповіщенням відповідача, а також у відповідності до ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі у офіційних виданнях України та Одеської області, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав (а.с. 37,85-87,95,104-106,133-138,158-159,170-174 т. 1). Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи : роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст.ст. 261,267 ЦК України - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності - порушене право підлягає захисту. Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із статтею 1223 ЦК України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як передбачає стаття 1225 ЦК України - право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності зі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ст.1235 ЦК України - заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Стаття 1247 ЦК України передбачає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, яка вказує, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Як вказує ч. 4 ст. 1254 ЦК України - якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст.ст. 225 і 231 цього Кодексу, якими передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Суд встановив, що 19.12.2005 р. [PERSON] склала нотаріально-посвідчений заповіт (реєстр. № 7920), посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського РНО ГУЮ в Одеській області [PERSON], відповідно до умов якого, земельну ділянку площею 3,8600 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Прилиманської сільської ради [ADDRESS], яка їй належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 861234, виданого Овідіопольською РДА 22.11.2005 р. згідно із розпорядженням Овідіопольської РДА № 129 від 01.03.2005 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю під № 010552900474, кадастровий № 5123783500010010504 та земельну ділянку площею 1,7700 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [ADDRESS], яка їй належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 861244, виданого Овідіопольською РДА 22.11.2005 р. згідно із розпорядженням Овідіопольської РДА № 129 від 01.03.2005 р. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю під № 010552900486, кадастровий № 5123783500010010514 - заповідала позивачці [PERSON] (а.с. 6,25,58,59,183-187). Як з`ясував суд, і проти цього не заперечували представники сторін, вказаний заповіт на ім.`я [PERSON] - є чинним і ніким не скасовувався і не був визнаний не дійсним. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.05.2008 р. (а.с. 51). Після смерті [PERSON], позивачка звернулася до приватного нотаріуса Овідіопольського РНО [PERSON], якою був посвідчений вищевказаний заповіт з метою прийняття спадщини, де дізналася від нотаріуса з посиланням на спадковий реєстр, що незадовго до своєї смерті, [PERSON] склала ще один заповіт від 21.04.2008 р. (реєстр. № 38), в якому все своє майно заповідала відповідачу [PERSON], який звернувшись до Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області з відповідною заявою від 06.11.2008 р. та прийняв спадщину після смерті [PERSON], яка залишила заповіт на його ім.`я (а.с. 50-52). У зв'язку з викладеним вище, позивачка [PERSON] не подала свою письмову заяву нотаріусу і не прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON], що відповідало умовам ч.ч. 2,3 ст. 1254 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки повідомив, з чим погодився представник відповідача [PERSON], що у березні 2012 р., правоохоронними органами було порушено кримінальну справу за фактом не законного відчуження майна [PERSON], в тому числі і спірних земельних ділянок, які є предметом спору за ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 4 КК України, в процесі розслідування якої було встановлено, що заповіт на ім.`я [PERSON] був підроблений. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 13.12.2013 р., яке набрало законної сили 24.12.2013 р. - був задоволений позов [PERSON] (сина померлої [PERSON]) та визнано недійсним заповіт, складений від імені [PERSON] 21.04.2008 р. на ім.`я [PERSON] і посвідчений секретарем Полезненської сільради Великомихайлівського району Одеської області (реєстр. № 38) (а.с. 93-94). При чому, у вищевказаному рішенні - суд послався на письмові пояснення та протокол допита свідка [PERSON], яка особисто, як секретар Полозненської с/р 21.04.2008 р. посвідчувала заповіт від імені [PERSON], з яких випливає, що їй був переданий вже складений заповіт, який вона посвідчила за відсутності заповідачки [PERSON] та інших осіб, які були зазначені у вказаному заповіті, не перевірила чи саме цими особами були проставлені їхні підписи в заповіті (а.с. 150-153). Таким чином, суд вважає безпідставними і необґрунтованими посилання представника відповідача [PERSON], під час заперечення їм проти задоволення позову на ч. 4 ст. 1254 ЦК України - враховуючи, що вказана норма Закону застосовується виключно тих випадків, коли заповіт був складений безпосередньо заповідачем, тому й є посилання на ст.ст. 225 та 231 ЦК України, в яких йдеться про правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а також про правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Однак, як слідує зі змісту вищевказаного рішення Овідіопольського райсуду від 13.12.2013 р., яке набрало чинності 24.12.2013 р. - заповіт від імені [PERSON] був складений не нею, а іншою особою, і який вже у виготовленому виді був переданий для його посвідчення секретарю Полозненської сільради [PERSON], яка приймала участь у даній справі у якості 3-ої особи, пояснивши суду, що посвідчила заповіт за відсутності заповідача [PERSON], яку ніколи в очі не бачила. Таким чином, вимоги ч. 4 ст. 1254 ЦК України - в даному випадку не відносяться і не застосовуються до вказаних правовідносин, а тому заповіт на ім.`я [PERSON] є чинним і ніяким чином не скасовується вищевказаним недійсним заповітом на ім.`я [PERSON] Посилання представника [PERSON] під час його заперечень проти задоволення позову на те, що [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі - є хибними і необґрунтованими, беручи до уваги той факт, що саме представник [PERSON] під час всього часу слухання справи в суді категорично заперечував проти задоволення позову, надавши суду письмові заперечення проти позову, вважаючи що заповіт на ім.`я [PERSON] скасовує попередній заповіт на ім.`я [PERSON], за виключенням останнього засідання, в яке надіслав своє клопотання, в якому визнав позов. Також, суд звертає увагу на те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.02.2014 р., яке набрало чинності в день його винесення - було скасовано рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 30.12.2008 р. та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Прилиманської с/р Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом відмовлено (а.с. 62,63,160-163). Крім того, рішенням Овідіопольського райсуду від 19.12.2013 р. [PERSON] був встановлений додатковий строк на прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], а рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.02.2014 р. вказане рішення суд першої інстанції змінено у мотивувальній частині, однак залишена без змін резолютивна частина рішення (а.с. 188-190). 25.02.2014 р., Біляївською ДНК Одеської області прийнята заява [PERSON] про прийняття спадщини. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову, яка була доведена суду документально та необхідності його задоволення, як в частині поновлення позивачці [PERSON] строку на подачу позову до суду, який на думку суду був пропущений позивачкою по поважним причинам, які не залежали від її волі і підлягає поновленню, так і в частині визнання за позивачкою права власності на 2 спірні спадкові земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]

Outcome: approved