Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів, посилаючись на те, рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 07.12.2011 року із відповідача на користь позивача стягнені аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], доньки - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму починаючи з 21.11.2011 р. до їх повноліття. Проте, до теперішнього часу [PERSON] аліменти призначені судом не сплачує, так як офіційно не працює та не має заробітної плати. Станом на 01.08.2015 року відповідно до довідки розрахункового відділу ДВС Сахновщинського районного управління юстиції Харківської області за ним склалася заборгованість у розмірі 32461, 00 грн. У зв'язку з чим позивач просить суд змінити розмір аліментів, що стягуються із [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, починаючи з 21.11.2011 р. до їх повноліття на стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 700,00 гривень щомісячно на кожну дитину до їх повноліття. У судове засідання позивач та її представник не з'явилися, надали заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з"явився. Згідно поштового повідомлення вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що відповідає вимогам ст.74 ч.5 п.5 ЦПК України. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 07.12.2011 року з відповідача на користь позивача були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], доньки - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, починаючи з 21.11.2011 р. до їх повноліття. Як вбачається з позовної заяви, відповідач офіційно не працевлаштований та не отримує заробітної плати. [PERSON] аліменти за період з 21.11.2011року по липень 2015 року не сплачував, що підтверджується довідкою розрахункового відділу ДВС Сахновщинського районного управління юстиції Харківської області. [PERSON] звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради за призначенням тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, однак позивачу було припинено виплату тимчасової допомоги з 01.08.2014 року у зв'язку з тим, що [PERSON] має у своєму володінні земельну ділянку (пай), який здає в оренду ТОВ «Агрофірма ім. Петровського». Відповідно до розрахунку сума, яка підлягає поверненню позивачеві станом на 01.08.2015 року становить 32461,00 гривень. Згідно витягу з документації із землеустрою про нормативну грошову оцінку земельної ділянки наданого відділом Держкомзему у Петропавлівському районі Дніпропетровської області від 12.02.2013 року [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 11, 26 га, грошова оцінка якої станом на 01.01.2013 рік становить 203 499,33 гривень. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 05.02.2014 року та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182 - 184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки надані докази, які містяться у матеріалах справи, свідчать про те, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, що унеможливлює стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) батька дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05. 02. 2014 року у справі за № 6-143 цс 13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України постанови Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України при застосуванні одних і тих самих норм матеріального права. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд виходить з того, що відповідач офіційно не працює, а отже не має регулярного доходу, а також з положень СК України та п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" і задовольняє позов, стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 700,00 гривень щомісячно на кожну дитину до повноліття дітей, починаючи з дня набрання рішення законної сили. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved