Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

21 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що йому на підставі договору дарування житлового будинку від 10.09.1986 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної міської нотаріальної контори, належить ? частина житлового будинку по [ADDRESS]. Від другого шлюбу, який був розірваний близько 30 років тому, він має сина [PERSON] Відповідач спочатку проживав разом із своєю матір'ю, потім переїхав навчатися до м. Харкова, останні 10 років проживав у м. Москва. В 2015 році [PERSON] переїхав назад до м. Охтирка, де без дозволу позивача оселився в належному йому житловому будинку, зайнявши найбільшу кімнату. Відповідач у спірному будинку не зареєстрований, ніде не працює, комунальні платежі не сплачує, має сварливий та гонористий характер. Кімнату, в якій оселився, відповідач зачиняє на замок, постійно чинить перешкоди в доступі до житла, створює позивачу незручності, псує майно, створює нестерпні умови для проживання та користування будинком. На зауваження позивача, [PERSON] починає кричати нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою. Декілька разів [PERSON] звертався до відділу поліції Охтирського ГУНП з метою виселення відповідача. Добровільно виселитися відповідач не бажає. В зв'язку з чим, просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком з боку [PERSON], шляхом виселення останнього з житлового будинку, розташованого [ADDRESS], та стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, пояснив, що в серпні 2015 року приїхав з Москви до матері. Позивач сам запропонував йому прийти жити до нього, віддав ключі, а сам поїхав в смт. Котельву, Полтавської області спів мешкати з іншою жінкою. Оскільки у батька із тією жінкою стосунки не склались, він повернувся згодом додому. Крім того, він за свої кошти проводив ремонт в будинку (замінив проводку, встановив бойлер) та інше. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку позивача та його представника, відповідача, свідків, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 10.09.1986 року, посвідченого державним нотаріусом Охтирської державної нотаріальної контори, належить 86/175 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованих по [ADDRESS], зареєстрованого 17.03.1987 року в реєстровій книзі за №7369 (а.с. 7-8). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За правилами ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З положень ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Однак зазначене право позивача не є абсолютним. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Судом встановлено, що [PERSON] є рідним батьком [PERSON], що не заперечували сторони в судовому засіданні та підтверджується записом акта про народження №549 від 25.01.1975 року. Згідно довідки виконавчого комітету Охтирської міської ради №368 від 06.12.2016 року, [PERSON] зареєстрований та фактично проживає [ADDRESS], разом з ним фактично проживає, однак не зареєстрований за вказаною адресою, [PERSON] (а.с. 15). За відомостями з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 19.01.2017 року, інформація про зареєстроване місце проживання [PERSON] [INFO], - відсутня (а.с. 30). Також судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], який є його сином, в 2014 році була усна домовленість про його проживання у будинку та зберігання у ньому особистих речей на конкретно не обумовлений період часу. Твердження позивача про те, що відповідач вселився до будинку самостійно, без його дозволу, суд не бере до уваги, оскільки той у судовому засіданні сам підтвердив пояснення відповідача про те, що впустив сина проживати в будинку, коли сам переїхав до смт Котельва проживати із іншою жінкою. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, членами сім"ї власника вважаються особи (зокрема батьки), які спільно проживають, пов'язані спільним побутом з власником та мають взаємні права та обов'язки. Тільки за наявності сукупності попередніх ознак, зазначені особи являються членами сім'ї власника будинку. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що відповідач [PERSON] вселився до зазначеного будинку та проживає у ньому саме як член сім'ї позивача. Про наявність сімейних відносин між сторонами свідчать також твердження позивача про те, що від надавав синові кошти на придбання у складчину побутової техніки для використання у побуті під час спільного проживання. Із пояснень учасників процесу вбачається, що після того, як у позивача не склались стосунки із жінкою, з якою він спів мешкав у смт Котельва, останній був вимушений повернутись до власного будинку за значеною адресою. Між ним та сином під час спільного проживання почали виникати побутові конфлікти на ґрунті визначення порядку користування житловим приміщенням. Із цього приводу 18.08.2016 року [PERSON] звертався до Охтирської місцевої прокуратури із заявою по факту протиправних дій його сина [PERSON] За результатами звернення позивача, Охтирським відділом поліції (м. Охтирка) Головного управління Національної поліції в Сумській області 23.08.2016 року складено висновок, яким встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини по факту розподілу помешкання за адресою: [ADDRESS]. З [PERSON] проведена профілактична бесіда (а.с. 14). 15 грудня 2016 року [PERSON] повторно звернувся до Охтирського ВП ГУНП в Сумській області із заявою про проведення перевірки та притягнення до відповідальності [PERSON], який самочинно вселився в його будинок та заважає йому проживати в даному будинку, постійно псує майно, закриває двері до кімнат, чинить психологічний тиск, погрожує фізичною розправою (а.с. 32). За результати проведеної перевірки Охтирським ВП ГУНП в Сумській області 19.12.2016 року повідомлено [PERSON] проте, що між ним та [PERSON] склалися відносини, які регулюються цивільно правовим законодавством, рекомендовано звернутися до суду (а.с.33, 34). Допитана як свідок [PERSON] показала, що бачила незадовільний стан помешкання через проживання у ньому відповідача [PERSON] Останній виселив власника для проживання у приміщення літньої кухні, висловлюється на його адресу нецензурною лайкою. Велика кімната у будинку взагалі закрита на замок внаслідок чого позивач не має туди ніякого доступу. Їй відомо зі слів позивача про те, що [PERSON] вселився в квартиру без його дозволу близько 2 років тому. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що він проживає у іншій частині будинку (кв. №1) та є її власником. У іншій частині проживає його батько, позивач по справі [PERSON]. Відповідач є його братом по батькові. Пояснив, що відповідач після того як вселився до квартири робить все на власний розсуд, нічого не погоджуючи із її власником. При цьому, він взагалі одну із кімнат тримає під замком, не надаючи можливості батькові туди заходити. Він був свідком неодноразових сварок між сторонами. Позивач [PERSON] неодноразово просив відповідача виселитись із квартири та вживав відповідних заходів для цього, однак той будь-яким чином не реагує на це. Суд частково приймає до уваги покази зазначених свідків у частині наявності між сторонами побутового конфлікту, що не заперечував у судовому засіданні і сам відповідач. Однак до показів свідка [PERSON] про самочинне вселення відповідача суд ставиться критично із огляду на вищенаведені обставини. Згідно ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним, інакше як на підставах і в порядку, передбачених законодавством. Норма ст. 157 ЖК УРСР передбачає, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, згідно якої якщо наймач, члени його сім'ї, або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1, ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норми статті 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням або ж систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів. Зі змісту висновків Охтирським ВП ГУНП в Сумській області від 23.08.2016 року, від 19.12.2016 року, що фактів порушення [PERSON] громадського порядку не було виявлено, будь-які заходи впливу до нього не застосовувалися, до адміністративної відповідальності він не притягувався. Самі лише покази одного із свідків про наявність нецензурної лайки відповідача на адресу батька не можуть бути достатнім доказом із цього приводу. До тверджень позивача про постійне псування сином належного йому будинку суд відноситься критично, бо вони належними та допустимими доказами у справі не доведені. Факт монтажу відповідачем на несучій стіні будинку кріплення для супутникових антен суд не вважає таким фактом. Надані позивачем для огляду в судовому засіданні світлини із зображенням розкиданих речей у одній із кімнат також не є свідченням псування чи руйнування належного позивачеві нерухомого майна. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження протиправна антигромадська поведінка відповідача [PERSON] щодо позивача [PERSON], чи псування та руйнування належного йому будинку, суду не надано доказів безпосередньої винності відповідача у створенні неможливих умов для проживання позивача з ним в одному будинку, а також документів про застосування заходів попередження або громадського впливу відносно відповідача, то підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку немає. Разом із тим позивач не позбавлений можливості звернутись до суду із захистом своїх прав на користування будинком у інший спосіб, як-то усунення перешкод (чи забезпечення доступу) у користуванні окремими кімнатами будинку, тощо. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed