Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 14 вересня 2016 року Рівненським районним судом Рівненської області ухвалено рішення про стягнення з відповідача на її користь аліменти на дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі по 800 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 30 червня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду набрала законної сили. Є обов`язковим до виконання. Змінилося законодавство щодо мінімального розміру аліментів. Законодавець визначив цей мінімум на рівні 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Змінилося матеріальне становище. Відповідач є дієздатною особою, має можливість сплачувати аліменти. Просила збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Рівненським районного суду Рівненської області від 14 вересня 2016 року та стягнути з [PERSON] , [INFO] аліментів на користь [PERSON] , [INFO] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частина від доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття та судові втрати покласти на відповідача. Позивачка [PERSON] подала до суду письмову заяву згідно якої просила справу розглядати без її участі, позов підтримала в повному обсязі. Проти розгляду справи у відсутність відповідача з постановленням заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] , будучи попередженим про день, час та місце слухання справи належним чином рекомендованною кореспонденцією, в судове засідання не з`явився. З заявою про розгляд справи в його відсутність не звертався, причину неявки суду не повідомив. Письмового відзиву на позов не подав. За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів з постановленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280- 282 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до задоволення . Судом встановлено, що рішенням Рівненського районного суду від 14 вересня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі по 800 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 30 червня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Свідоцтвами про народження [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , підтверджується, що їхніми батьками є [PERSON] та [PERSON] . З довідки про склад сім`ї № 8346 від 05.02.2019 р. вбачається, що позивачка [PERSON] з дітьми: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою матері в [ADDRESS] . Відповідно до вимог частини першої статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до вимог частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно ЗУ від 17.05.2017р. В обгрунтуванні підстав звернення до суду [PERSON] посилається саме на положення закону щодо мінімального розміру аліментів на дитину, який було змінено Законом України і є обов"язковим до виконання. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада - 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4) Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. За наведених обставин, враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, а також приймаючи до уваги положення частини другої статті 182 СК України, суд вважає необхідним та доцільним змінити розмір аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням законної сили , визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним. При ухваленні рішення, враховуючи зміст позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути аліменти саме не менше розміру 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи ту обставину, що розмір прожиткового мінімуму постійно змінюється, стягнення аліментів у такий спосіб позбавить позивача необхідності повторних звернень до суду з позовами про збільшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною розміру прожиткового мінімуму. Суд також враховує, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дітей за рішенням суду від 14.09.2016 року (800 гривень на кожну дитину) на теперішній час є значно меншим від мінімального розміру аліментів, встановленого частиною другою статті 182 СК України. Оскільки судом встановлено наявність рішення Рівненського районного суду про стягнення аліментів у цивільній справі № 570/3320/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, то за зазначеним виконавчим документом слід припинити виконання. В разі наявності заборгованості за вказаним виконавчим документом, проводити стягнення нарахованої заборгованості по аліментах до повного виконання. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача в прибуток державного бюджету України. На підставі ст.ст. 180, 182, 184 СК України,

Outcome: approved