Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

[PERSON] 27 лютого 2020 звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути із відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 44 083,56 грн. та 2500 грн. витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 07.10.2008р. по 20.08.2019р. працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». Наказом від 02.10.2008р. № 512-к прийнятий слюсарем з ремонту устаткування котелень (черговим) по п`ятому розряду. Наказом від 09.06.2015р. №381-к переведений в групу з ремонту та монтажу поверхонь нагріву котельного та турбінного устаткування цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, будівель і споруд Теплоелектроцентралі-1. Згідно наказу від 20.08.2019р. № 483-к звільнений за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Починаючи з 01.01.2010 року відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства і він був 08.07.2019 року звернутися в суд з позовом про стягнення недонарахованої заробітної плати. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.08.2019р. у справі №462/4386/19 на його користь із відповідача вирішено стягнути 48801, 10 грн. недорахованої заробітної плати та 61341,29 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 110 142, 39 грн., а також стягнуто витрати на професійну допомогу в сумі 3000 грн. Вказане рішення не оскаржувалось та 12.09.2019 року набрало законної сили. 20.12.2019 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснило фактичний розрахунок з ним. Оскільки відповідач у день його звільнення не здійснив всіх розрахунків, тому, згідно норм чинного законодавства має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 21.08.2019р. по 19.12.2019р. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 28.02.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. 02.04.2020 року представник відповідача діючи на підставі довіреності подала до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечує та просить відмовити у задоволенні позову у зв"язку з пропуском строку позовної давності. Окрім цього, у запереченні вказала, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку необгрунтована, а також на те, щоб суд звернув увагу щодо застосування принципу співмірності, оскільки різниця недонарахованої зарплати (згідно рішення суду) становить 15% від загальної суми нарахованої заробітної плати у розмірі. 10.04.2020 року представник позивача - адвокат Мандюк О.О. подав відповідь на відзив та 15.05.2020 року письмові пояснення, у яких зазначив, що відповідачем у відзиві в абзаці 7-9 на сторінці 2 зроблено хибний висновок що згідно рішення суду розмір недорахованої позивачу зарплати становить 15%. При цьому, при визначенні розміру недоплаченої зарплати в сумі 48801,10 грн. відповідачем не враховано компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати (яка є частиною заробітної плати), тому розмір недоплаченої заробітної плати позивача становить 110 142,39 грн. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити в повному обсязі та стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. Судом відмовлено у задоволенні клопотань учасників справи про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] з 07.10.2008р. працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». Наказом від 02.10.2008р. № 512-к прийнятий слюсарем з ремонту устаткування котелень (черговим) по п`ятому розряду. Наказом від 09.06.2015р. №381-к переведений в групу з ремонту та монтажу поверхонь нагріву котельного та турбінного устаткування цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, будівель і споруд Теплоелектроцентралі-1, а 20.08.2019 року звільнений за угодою сторін, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, наказ від 20.08.2019р. № 483-к (а.с. 10-13) Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.08.2019р. у справі №462/4386/19 на його користь із відповідача вирішено стягнути 48801, 10 грн. недорахованої заробітної плати, 61 341,29 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, всього стягнуто - 110 142, 39 грн., без відрахувань податків та обов`язкових платежів та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Вказане рішення 12.09.2019 року набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, тому ця обставина не потребує додаткового доведення. 20 грудня 2019 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» позивачу було виплачено недораховану заробітну плату та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, що пітверджується випискою по картці АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] , сформованої 24.12.2019 р. (а.с. 14). Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком, який міститься у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-116цс15. Беручи до уваги, що повний розрахунок з [PERSON] був проведений 20 грудня 2019 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 21 грудня 2019 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 27 лютого 2020 року не пропустив тримісячний строк звернення до суду. За таких обставин, суд вважає некоректним твердження представника відповідача про те, що у позові має бути відмовлено у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, та не бере ці твердження до уваги. Позивач звертаючись до суду із позовом, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2019 року по 19 грудня 2019 року у розмірі 44 083,56 грн. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи, що відповідачем 20.12.2019 року виплачено позивачу недораховану заробітну плату та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку. Згідно розрахунку позивача, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2019р. по 19.12.2019р. становить 44 083,56 грн. (65,02 грн. середньогодинна заробітної плати х 678 робочих годин). Такий розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 8 лютого 1995 року. Вказаний розрахунок відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а отже такий приймається судом до уваги (ч.1 ст.82 ЦПК України). Натомість відповідач не погоджується із розміром відшкодування та з врахуванням принципу співмірності просить зменшити такий. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» було роз`яснено, що у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц прийшла до висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При цьому, установивши, що під час звільнення [PERSON] відповідач не провів з ним розрахунок у повному обсязі, при цьому взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати перевищує розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також те, що з даним позовом до суду позивач звернувся протягом шести місяців після звільнення, тому суд дійшов висновку, що немає підстав зменшувати розмір відшкодування. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі та з відповідача на користь позивача слід стягнути 44 083,56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 серпня 2019 року по 19 грудня 2019 року, без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків. Зі змісту ч.2 ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З долучених до матеріалів справи договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 27.12.2019р., акта виконаних робіт з надання правової (професійної правничої) допомоги [PERSON] від 03.04.2020 р. та квитанції до прибуткового касового ордера № 24 про сплату коштів від 03.04.2020 року вбачається, що позивач уклав з адвокатом Мандюк О.О. договір про надання правничої допомоги та здійснив оплату за послуги адвоката у розмірі 2500 грн. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 2500,00 грн. витрат на правничу допомогу адвоката. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved