Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання спільною сумісною власністю її, та відповідача, житлового будинку з господарськими спорудами № 52-А по вулиці Олеся Гончара ( колишня назва вул.. Енгельса) в м. Полтава та визнання за нею права власності на ? частину цього будинку. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 6 вересня 1986 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2012 року. Спірний будинок належав [PERSON], яка мала похилий вік та потребувала стороннього догляду. [PERSON] попросила їх здійснювати за нею догляд та уклала з відповідачем договір довічного утримання. На виконання договору довічного утримання вона робила все по догляду, що не міг робити її чоловік, а саме здійснювала усі процедури особистої гігієни , готувала їжу , прала речі, їхні діти доглядали за садом та городом, чоловік за будинком. Зазначала, що договір довічного утримання чоловік уклав в інтересах сім»ї, а тому спірний будинок є їхньою спільною власністю та вона має право на його половину. У судове засідання позивач не з»явилась, у попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримувала, просила їх задовольнити. Представник позивача підтримала позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у судове засідання не з»явились, у попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнавали. Відповідач пояснив, з часу укладання договору довічного утримання вони з позивачем мали сім»ю, спільний бюджет, позивач здійснювала догляд за [PERSON], виконувала роботу як жінка, готувала їжу, купала бабцю , прала речі, прибирала в будинку. Однак позивач вважає, що він докладав більш зусиль для догляду,бо він доглядав за будинком, ремонтував будинок та виконував усю чоловічу роботу. Вважав, що позивач не має права на спірний будинок, так як договір довічного утримання був укладений із ним. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази суд дійшов до наступних висновків. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1986 року, що був юридично оформлений в міському [PERSON] шлюбів в м. Полтава, актовий запис № 2320, який був розірваний рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2012 року( а.с. 20). 30 липня 2004 року відповідач уклав з [PERSON] договір довічного утримання на підставі якого за ним було зареєстроване право власності на житловий будинок з господарськими спорудами № 52-А по вулиці Олеся Гончара (колишня назва вул.. Енгельса) в м. Полтава.( а.с. 19-20, 75-76 ). 15.01.2010 року [PERSON] померла. Згідно з ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У ст.746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 746 ЦК України , якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обовязок перед відчужувачем є солідарним. Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обовязку за вказаним договором перед відчужувачем. У ст.749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч.1 цієї статті). Згідно із ч.1 ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст.61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду справи судом встановлено, що догляд за [PERSON] за договором довічного утримання здійснював не тільки відповідач по справі, з яким був укладений вказаний договір, а і позивач по справі. Так із пояснень відповідача у судовому засіданні убачається, що на час укладання договору довічного утримання та його виконання він перебував з позивачем у зареєстровану шлюбі, вів з позивачем спільне господарство, мав спільний бюджет, на утримання [PERSON] витрачався їхній спільний бюджет подружжя, позивач здійснювала догляд за [PERSON], а саме виконувала усі роботи, які стосувались готування їжі для [PERSON], прибирання будинку, прання, купання та виконання усіх іншіх гігієнічні процедури щодо [PERSON] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що за [PERSON] здійснювали догляд усі члени сім»ї [PERSON]. Отже визначаючи правовий режим спірного будинку, який набутий відповідачем за договором довічного утримання (догляду), укладеного ним під час перебування у шлюбі з позивачем , слід дійти до висновку про те, що цей договір укладений саме в інтересах сімї; а позивач, яка не визначена у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконувала обовязки за таким договором солідарно з відповідачем. За таких обставин позовні вимоги про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін підлягають задоволенню. Оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, то відповідно до вимог ст.. 70 СК України розмір частки позивача у спільній сумісній власності на спірний будинок становить ? частку, на яку суд визнає з право власності за позивачем. Щодо заперечень відповідача з приводу пропуску позивачем позовної давності , то вони не заслуговують на увагу, оскільки позивачем позовна давність не пропущена, так як про порушення свого права вона взнала після відмови відповідача визнати за нею право власності на частку спірного будинку, який був їхньою спільною сумісною власністю. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені позивачем у зв"язку з розглядом справи , які полягають у сплаті судового збору та отримання позивачем правової допомоги. .

Outcome: approved