Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, обгрунтувавши свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 25 січня 2011 року було укладено договір позики, відповідно до якого ним було надано відповідачу грошові кошти у сумі, що еквівалентна 30 000 євро під відсотки 2,5% у місяць, а відповідач зобов'язався повернути вказані кошти у строк до 31 грудня 2011 року. 25 січня 2011 року відповідачем було отримано кошти у сумі 30 000 євро. Вказані обставини підтверджуються розпискою, складеною відповідачем та переданою позивачу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином між сторонами виникли правовідносини позики, передбачені параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи те, що сума позики перевищує визначений законом розмір, сторонами було укладено договір позики у письмовому вигляді, що підтверджується розпискою. Отже, форма укладеного договору відповідає цивільному законодавству. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Враховуючи викладене сторонами було визначено розмір процентів, які має сплачувати відповідач за користування позикою - 2,5% в місяць від суми позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Станом на дату повернення позики, визначену сторонами, а саме 31 грудня 2011 року, ані позика, ані проценти за користування позикою, йому повернуті не були. Разом з тим, як вбачається з Довідки ПАТ « Укрсиббанк» № 57-3-54-07/07 від 16 січня 2015 року курс євро, встановлений Національним банком України на даний час складає 18,496260 грн за один євро. Отже застосуванню має підлягати курс, встановлений НБУ 18,496260 грн за один євро. Таким чином, розмір заборгованості, який підлягає стягненню складає 30000 євро х 18,496260 грн.= 554887,80 грн. Розрахунок суми нарахованих процентів має складати за період з лютого 2011 року по грудень 2014 року включно. Розрахунок суми нарахованих процентів: 30000 євро х 2,5% = 750 євро ( сума процентів за один місяць) х 47 місяців ( період з лютого 2011 року по грудень 2014 року включно) = 35250 євро. 35250 євро х 18,496260 грн ( за курсом НБУ) = 651993,16 грн. Таким чином просить стягнути з відповідача розмір заборгованості за договором позики 554887,80 грн, нараховані проценти у сумі 651993, 16 грн, а всього 1206880, 96 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.19). 21 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі, з участю його представника - адвоката - [PERSON] ( а.с. 30). Представник позивача - адвокат [PERSON], який діє на підставі Договору про надання юридичної допомоги від 14 листопада 2014 року до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.20). 21 січня 2015 року адвокат [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі ( а.с. 25). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.21-22). 22 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без його участі ( а.с. 34). Також відповідач [PERSON] направив на адресу суду Заперечення проти позову, де вказав, що він не визнає позовні вимоги [PERSON] з наступних підстав « В позовній заяві вказується, що 25 січня 2011 року було складено договір займу між [PERSON] та [PERSON]. Фактично даний договір було складено під психологічним тиском, в результаті тривалих погроз з боку [PERSON] в мою адресу. Передумовою цього стали наступні обставини. З [PERSON] я знайомий більше 20-ти років. Неодноразово мав з ним спільні комерційні інтереси та позитивно реалізовані бізнес проекти. В кінці 2010 року між мною та [PERSON] була укладена усна ділова угода, метою якої було відкриття ряду магазинів з продажу косметичної продукції у великих торгівельно - розважальних центрах м. Києва (в процесі реалізації проекту були відкриті два магазини під торгівельною маркою «Stephania»: в ТРЦ «Большевик» та ТРЦ «SkyMall»). В якості учасника даного проекту з мого боку була розроблена концепція, бізнес -план проекту, залучені зі сторони спеціалісти з дизайну, маркетингу, марчендайзенгу та ін. В свою чергу [PERSON] були внесені грошові кошти в розмірі, еквівалентному 30000,00 євро (тридцять тисяч), передбачених для придання обладнання, товарно - матеріальних цінностей, оренду торгівельної площі та ін. у січні 2011 року, коли гроші вже були в роботі, [PERSON] став вимагати від мене документ в формі боргової розписки. При цьому вимагав вказати, що я зобов'язуюсь сплатити певний процент за користування кредитом. Я відмовився, так як даний комерційний проект цього не передбачав. З боку [PERSON] послідували спочатку натяки на можливі неприємності для мене, моєї сім'ї, а потім прямі погрози в мою адресу. Будучи знайомим з [PERSON] тривалий час і знаючи природу виникнення його капіталу, я змушений був відступити і сам того не бажаючи, написав розписку під його диктовку. Вважаю, що у випадку, якщо б [PERSON] дійсно рахував проценти на позику, вказані в розписці законними, заздалегідь обговореними та погодженими сторонами, він би надав в позовній заяві розрахунок, який включав би всі отримані від мене суми з розбивкою на суми тіла позики та залишку позики, а також надав би копії декларацій про доходи за періоди, коли отримував суми по відсоткам, а також документи, які засвідчують факт виплати до бюджету ПДВ з суми, які розглядаються [PERSON] в якості відсотків, у відповідності з діючим податковим законодавством. Також, вважаю, що факт наявності в тексті згадування присутності моєї дружини, [PERSON], при написанні розписки та відсутність при цьому її підпису (фактично при написанні розписки її не було і про існування розписки вона дізналася значно пізніше) зайвий раз говорить про те, що дана розписка була написано мною під тиском з боку [PERSON] Розуміючи, що подальша співпраця між нами більше не є добровільною та плодотворною, але не маючи можливості вийти з комерційного проекту я, по мірі можливості почав погашати вищезазначену суму частинами. За період з 27 липня 2011 року по 22 жовтня 2013 року мною та моєю дружиною на належну [PERSON] платіжну карту в КБ «ПриватБанк» було перераховано 306340,00 (триста шість тисяч триста сорок гривень 00 копійок), що з врахуванням поточних, на момент проплат курсів НБУ складає 29088,55 євро. Сума вказана виходячи з мого обліку проплат. Вважаю, що більш точні цифри, вказані у виписці рахунку, до якого прив'язана платіжна карта [PERSON] Через необхідність виплат сум [PERSON] спільно розпочатий проект був фактично скинутий на мене одного, як фінансово так і організаційно, що призвело в умовах фінансової кризи до повного провалу проектів та закриттю магазинів, а мій бізнес до передбанкрутного стану. У липні 2014 року мною була офіційно зупинена робота компанії. Внаслідок відсутності коштів до існування та знаходження в зоні безпосередньо бойових дій я вимушений був покинути м. Донецьк, де я тимчасово мешкав в цей час, і з дружиною переїхати в м. Київ. На теперішній час знаходжуся в якості біженця в м. Київ, мешкаю у свого сина, [PERSON], який є воєнним кореспондентом в зоні АТО. Я та моя дружина повністю знаходимося на його утриманні, тимчасово не працевлаштовані. З приводу залишку суми неповернутої мною [PERSON] (різницею між виплаченою мною сумою та сумою, що еквівалентна 30000,00 євро, вказаній в розписці) я неодноразово поясняв йому, що на теперішній час знаходжуся без засобів до існування, заощаджень не маю, але у зв'язку з наявністю розписки, від необхідності повернути їх при першій можливості, повністю або частинами - не відмовляюсь. ( а.с.38). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обгрунтованість. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позичкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В судовому засіданні встановлено, що 25 січня 2011 року між [PERSON], як позичкодавцем та [PERSON], як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі, еквівалентній 30000 євро під відсотки 2,5% на місяць, які [PERSON] зобов»язувався повернути [PERSON] до 31 грудня 2011 року. Суд не може погодитися з ствердженнями відповідача [PERSON] в тій частині, що 25 січня 2011 року він фактично не укладав з позивачем договору займу грошових коштів, не отримувала в цей день від нього гроші в сумі еквівалентній 30000 євро під відсотки 2,5% на місяць, Розписку написав під психологічним тиском позивача, в результаті тривалих погроз з боку позивача [PERSON] на його адресу, оскільки, ніяких передбачених законом доказів, які б підтвердили ці ствердження відповідача, він суду не надає та на їх наявність не посилається. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позичкодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення Договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позичкодавцем визначеної грошової суми або невизначеної кількості речей. На підтвердження укладення Договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов»язань і отримання грошей у сумі еквівалентній 30000 євро ( тридцять тисяч євро) під відсотки 2,5% на місяць відповідачем [PERSON] 25 січня 2011 року власноручно складено розписку, відповідно до якої, він, [PERSON], в присутності дружини - [PERSON] взяв в борг у [PERSON] суму, еквівалентну 30000 ( тридцять тисяч) євро під 2,5% ( два з половиною) на місяць. Гарантує повернення вищевказаної суми в строк до 31 грудня 2011 року ( а.с. 7, 29). Суд приходить до обгрунтованого висновку, що цією Розпискою відповідач [PERSON] власноручно посвідчив факт передання йому позивачем грошових коштів у сумі еквівалентній 30000 євро під відсотки 2,5% на місяць (а.с.7). Оригінал Розписки від 25 січня 2011 року, написаний власноручно відповідачем [PERSON], що не спростовується самим відповідачем, був представлений в судове засідання представником позивача та досліджений судом. ( а.с.29). У Розписці, яку власноручно написав відповідач, що ним не заперечується, від 25 січня 2011 року зазначені: сторони зобов»язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, суд приходить до обгрунтованого переконання, що розписка, написана власноруч відповідачем, є фактом укладання 25 січня 2011 року договору позики між [PERSON] та позивачем [PERSON] і фактом передачі йому грошових коштів. Також в судовому засіданні встановлено, що з моменту укладення Договору позики та прийняття кожним із них ( позивачем та відповідачем) відповідних зобов»язань і отримання відповідачем грошових коштів у сумі еквівалентній 30000 євро під відсотки 2,5% на місяць, а також написання Розписки, тобто з 25 січня 2011 року відповідач не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів, тому суд не вбачає правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми за договором позики. Суд не приймає до уваги пояснення відповідача в тій частині, що вказана Розписка від 25 січня 2011 року написана ним під психологічним тиском з боку позивача, оскільки ніяких переконливих доказів цього факту відповідач суду не надав, а також не вказує, що в період часу з 25 січня 2011 року до теперішнього часу він звертався до правоохоронних органів з заявою на будь-які неправомірні дії відносно нього з боку позивача [PERSON] У відповідності до Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за 2 півріччя 2013 року від 01 лютого 2014 року «Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте у визначений Розпискою кінцевий строк 31 грудня 2011 року та до теперішнього часу суму позики відповідач не повернув. Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов»язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов»язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобов»язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Суд також не може погодитися з ствердженнями відповідача [PERSON] в тій частині, що повертав грошові кошти у рахунок погашення суми боргу частинами і за період часу з 27 липня 2011 року по 22 жовтня 2013 року ним та його дружиною на приналежну [PERSON] платіжну картку в КБ «ПриватБанк» було перераховано 306340,00 грн, що з урахуванням теперішнього курсу Національного Банку України становить 29088, 55 євро. Оригінал боргового документу, тобто Розписка відповідача [PERSON] від 25 січня 2011 року до суду надана представником позивача, тобто кредитором, оригінал цього боргового документу долучений до матеріалів справи ( а.с.29). На Розписці від 25 січня 2011 року напис про повернення боргу, або повернення будь- якої частини боргу за Договором позики від 25 січня 2011 року відсутній. Наявність боргового документа - Розписки у кредитора підтверджує факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов»язань за договором позики від 25 січня 2011 року ( а.с. 29). «Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування невиконаного зобов»язання. Передаючи кошти особі, яка не є стороною договору позики, позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов»язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. (Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-24 цс 12, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.)». Окрім того, у відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позичкодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте при укладанні Договору позики 25 січня 2011 року між позивачем та відповідачем не було передбачено такої умови договору - порядку повернення грошових коштів, як перерахування на банківську карту КБ «ПриватБанк», про що свідчить оригінал Розписки від 25 січня 2011 року. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору( а.с. 29). У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з Довідки ПАТ « Укрсиббанк» № 57-3-54-07/07 від 16 січня 2015 року курс євро, встановлений Національним банком України на даний час складає 18,496260 грн за один євро. Отже застосуванню має підлягати курс, встановлений НБУ 18,496260 грн за один євро ( а.с. 28). Таким чином, розмір заборгованості, який підлягає стягненню складає 30000 євро х 18,496260 грн.= 554887,80 грн. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що за Договором позики від 25 січня 2011 року [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі, еквівалентній 30000 євро, що на день ухвалення рішення складає 554887,80 грн, суд вважає за необхідне повністю задовольнити позовні вимоги [PERSON] в цій частині, стягнувши з відповідача [PERSON] суму боргу за Договором позики від 25 січня 2011 року у розмірі 554887,80 грн. У відповідності до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України «Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.» Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Положення цієї статті застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов'язання в не залежності від наявності вини в його діях. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено і належним чином не спростовано відповідачем, що 25 січня 2011 року між [PERSON], як позичкодавцем та [PERSON], як позичальником було укладено договір позики грошових коштів, на підставі якого [PERSON] позичив грошові кошти у сумі, еквівалентній 30000 євро під відсотки 2,5% на місяць, які [PERSON] зобов»язувався повернути [PERSON] до 31 грудня 2011 року. Розрахунок суми нарахованих процентів має складати за період з лютого 2011 року по грудень 2014 року включно. Розрахунок суми нарахованих процентів: 30000 євро х 2,5% = 750 євро ( сума процентів за один місяць) х 47 місяців ( період з лютого 2011 року по грудень 2014 року включно) = 35250 євро. 35250 євро х 18,496260 грн ( за курсом НБУ) = 651993,16 грн. Таким чином суд приходить до обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача розміру заборгованості за договором позики 554887,80 грн, нарахованих процентів у сумі 651993, 16 грн, а всього 1206880, 96 грн. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України „ Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. " Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-V11 мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2014 року складала 1 218 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп. (а.с.9). Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення суми боргу. З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 3654 грн. 00 коп., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 3654 грн. 00 коп. і тому з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 3654, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved