Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права, свободи, ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію, відомості опубліковані на сторінці он- лайн новин обласної газети «Рівне вечірнє» у статті під заголовком « Екс - офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег». Також просить зобов»язати відповідача опублікувати спростування відомостей, поширених ним відносно нього у статті « Екс- офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег» у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, в порядку встановленому законом, стягнути на його користь сплачений ним судовий збір. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, додатково пояснив, що 11.04.2014 року, на сторінці он-лайн новин, обласної газети «Рівне вечірнє» була розміщена стаття під заголовком «Екс - офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег».Зазначає, що викладена у вказаній статті інформація, чітко вказує на те, що йдеться саме про нього і ні в якій мірі не може стосуватися будь якої іншої особи. Так, в вищезазначеній статті вказано, що ідеться про військовослужбовця, який на момент виявлення нестачі пально-мастильних матеріалів (95,708 тонн) в частинах Рівненського гарнізону перебував на посаді начальника групи забезпечення пальним та мастильними матеріалами: Як зазначено в наказі Міністра оборони України від 21.05.2013 року № 337 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (долучений до матеріалів справи) нестача була виявлена 25-26 лютого 2013 року. Відповідно витягу з послужного списку підполковника [PERSON] від 22.04.2013 року № 90 в указаний період, саме він, перебував на посаді начальника групи забезпечення пальним та мастильними матеріалами.Крім того, в статті вказана конкретна стаття, за якою він був звільнений з військової служби, а саме - «звільнили за службовою невідповідністю».Вважає, що відповідачем на сторінці он-лайн новин, обласної газети «Рівне вечірнє» була навмисно, в брутальній та принизливій формі поширена невизначеному колу осіб інформація стосовно нього, якою йому було завдано моральну шкоду, опорочена його честі і гідність. На думку позивача, застосовуючи обман, відповідач намагався переконати значну кількість громадян в корисливих, меркантильних мотивах його діяльності. Так в вищезазначеній статті безпідставно стверджується, що нібито: «знявши офіцерські погони, в нього наразі зникло поняття про офіцерську честь, гідність та і взагалі про загальнолюдські моральні цінності».Вважає, що відомості наведенні та поширенні у статті, щодо моральних, професійних його якостей є негативними, образливими, принизливими та такими, що не відповідають дійсності, що в цілому завдає непоправної шкоди його діловій репутації. Просить суд визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права свободи, ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію, відомості опубліковані на сторінки он-лайн новин, обласної газети «Рівне вечірнє» у статті під заголовком «Екс - офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег».Зобов'язати Відповідача опублікувати спростування відомостей, поширених ним відносно нього у статті «Екс - офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег» у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, в порядку встановленому законом. Витрати пов'язані зі спростуванням відомостей поширених відповідачем відносно нього у статті «Екс - офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег» покласти на відповідача та витрати понесені ним на сплату судового збору за подання позову в розмірі 243,60 грн. стягнути з відповідача. Представник відповідача редактора он- лайн новин обласної газети « Рівне вечірнє» [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і просить суд в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. На заперечення позову посилається на те, що позивач належними та допустимими доказами не довів факт поширення інформації саме її довірителькою. Крім того, зазначає, що відповідачем у вказаному спорі має бути автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб- сайта, однак, позивачем подано позов до редактора [PERSON], яка не є автором чи власником вказаного веб- сайту. Посилається також на те, що якщо і припустити, що висловлювання, які просить спростувати позивач були поширені в мережі інтернет, то вони, а саме заголовок статті « Екс- офіцер через суди намагається спаплюжити своїх колег» та « Мабуть знявши офіцерські погони, наразі зникло поняття про офіцерську честь, гідність та взагалі про загальнолюдські моральні цінності» є оціночними судженнями та не підлягають спростуванню. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв»язку з їх недоведеністю та безпідставністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009р. N1 “Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи” (надалі - Постанова №1) згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Проте, в судовому засіданні позивачем не було доведено факт поширення спірної інформації саме відповідачкою [PERSON] Суд приймає до уваги і ту обставину, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів розміщення спірної інформації на сайті газети “Рівне вечірнє” (http://www.rivnepost.rv.ua/). Відповідно до ст 58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин, покази свідків [PERSON],[PERSON] та [PERSON] не можуть підтверджувати обставину розміщення інформації певного змісту на сайті http://www.rivnepost.rv.ua/, адже покази свідків є неналежними та недопустимими в даній категорії справ. Більше того, вказані свідки не змогли чітко передати суду зміст поширеної інформації та чітко назвати джерело її поширення. Покликання позивача на передрук іншими сайтами спірного матеріалу є безпідставним, адже надані позивачем роздруківки сайтів Метатека (metateka.com) містять лише назву та перший абзац спірного матеріалу (наведеного позивачем у додатку до позовної заяви) та не відтворюють повного його тексту. Відповідно до п. 12 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. №1 належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Однак, в судовому засіданні не здобуто доказів того, що [PERSON] є автором спірного матеріалу або власником веб-сайту http://www.rivnepost.rv.ua/. Покликання відповідача на ту обставину, що [PERSON] є редактором онлайн-новин немає істотного значення для справи, адже така посада не покладає на Відповідачку відповідальність за зміст всієї розміщеної на сайті інформації. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] є безпідставними. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації у статті під заголовком « Екс- офіцер через суди намагається спаплюжить своїх колег та висловлювання « Мабуть знявши офіцерські погони, наразі зникло поняття про офіцерську честь, гідність та взагалі про загальнолюдські моральні цінності» , недостовірною, суд визначає характер такої інформації та з»ясовує, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно зі статтею 47-1 Закону України “Про інформацію”, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лінгенс проти Австрії” суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб»єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно зі ст. 17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Суд звертає увагу на те, що дійсно стиль викладення вищезазначеного матеріалу є доволі нетерпимим, жорстким і таким, що може викликати обурення, почуття образи, але позивач не довів того, що інформація поширена саме вказаним відповідачем та “з явним злим умислом”. У зв'язку з викладеним, суд вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію [PERSON] та вирішуючи спір суд враховує зазначені вимоги закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що межі допустимої критики стосовно політиків, державних службовців, військовослужбовців, що діють як офіційні особи, більше відкриті для прийнятної критики, ніж приватні особи, а спростування відомостей, про які просив позивач, є оціночними судженнями відповідача. Крім того, позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що поширена про нього інформація є відомостями, які містять фактичні дані. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Правильність думок і оцінок автора публікації можуть бути предметом думок та оцінок інших осіб, а не предметом повноважень судової влади, тому що визначати їх правильність у судовому порядку означає втручання в правовий статус громадянина. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду не встановлено факту поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача та порушення його прав, а тому на підставі норм Конституції України, статті 277 Цивільного кодексу України, статті 47-1 Закону України “Про інформацію”, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного процесуального кодексу України, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз"яснити позивачу його право, у разі встановлення належних відповідачів, звернутись до суду із вказаним позовом

Outcome: dismissed