Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

15.04.2019р. [PERSON] через свого представника - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.11.2018р. - а.с. № 17) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення (а.с.№ 3 - 8). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 17.04.2019р. відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання (а.с. № 28). Ухвалою суду від 04.07.2019р. було задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] - [PERSON] о про витребування доказів та витребувано у [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] для огляду судом та долучення до матеріалів справи копії цього свідоцтва (а.с. № 35). В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що [PERSON] та її син (відповідач по справі [PERSON] ) є власниками квартири [ADDRESS] . Дана квартира була придбана за сумісні кошти позивачки та відповідача, та була оформлена на відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бойченко Т.М. Спочатку в даній квартирі були зареєстровані позивачка та відповідач, а в подальшому відповідач, без згоди позивачки, зареєстрував в даній квартирі свою дружину, доньку та сина. З січня 2017р. квартирою користується сім`я відповідача, а позивачка не може проживати в спірній квартирі, оскільки відповідач не дозволяє. Враховуючи викладене, посилаючись на положення ст.ст. 383, 391 ЦК України, позивачка просила усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом її вселення. 08.08.2019р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з огляду на те, що він є єдиним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.06.2006р., витягом з Державного реєстру правочинів, технічним паспортом квартири, а тому твердження позивачки, що вона є власницею квартири, не відповідають дійсності. Зазначив, що вищевказану квартиру відповідач придбав за власні кошти. Додатково повідомив, що позивачка, будучі зареєстрованою в квартирі [ADDRESS] , та не проживаючи в ній з листопада 2013р., жодних комунальних платежів не здійснювала. При цьому, відповідач не намагався вирішити питання щодо зняття з реєстрації позивачки. Вважає, що позов пред`явлено з метою створення перешкод відповідачу, як власнику майна, розпоряджатись майном в подальшому на власний розсуд. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. № 40-42). Ухвалами суду від 11.12.2019р. (постановлені без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було відмовлено в задоволені клопотання представника позивачки від 15.04.2019р. про виклик свідків, з огляду на те, що клопотання не містить посилань на те, які саме обставини у справі можуть підтвердити зазначені свідки, а також долучено до матеріалів справи інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, ЄР заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, ЄР заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] (а.с.№ 69). Підготовче засідання, відповідно до положень ст. 197, п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України, було проведено 11.12.2019р. та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. № 69). Ухвалою суду від 19.02.2020р. провадження у цій справі було зупинене до набрання законної сили заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/12601/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. № 92). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.02.2021р. провадження по справі було відновлено (а.с.№ 97). В наданій суду заяві від 24.03.2021р. представник позивачки - [PERSON] о просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. № 105). Відповідач [PERSON] в судове засідання 24.03.2021р. не з`явився, про дату судового засідання був повідомлений належним чином, за адресою реєстрації його місця проживання (а.с.№12) та яку він зазначав у різних документах, як місце свого фактичного проживання. Втім, конверт із судовою повісткою був повернутий з позначкою „за закінченням терміну проживання" (а.с.№100). Окрім того, про дату судового засідання відповідач та його представник - Данілік І.М. (діє на підставі договору про надання юридичної допомоги від 13.01.2020р. та ордеру - а.с. № 80, 81) були повідомлені шляхом надіслання SMS-повідомлення, які згідно довідок були доставлені останнім 04.02.2021р. (а.с.№ 102,103). Про причини неявки ані відповідач, ані його представник, суд не сповістили, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи або про неможливість явки до суду не надали. Отже, з урахуванням положень ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про дату та час слухання справи. З урахуванням заяви представника позивача та неявки відповідача та у відповідності до положень ст. 223, ч.2 ст. 247 ЦПК України, суд 24.03.2021р. розглянув справу за відсутності обох сторін (їх представників) та без технічної судового процесу технічними засобами. З огляду на те, що відповідачем надано відзив щодо заявлених позовних вимог, підстав для ухвалення по справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність умов, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно довідки № 3976 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.04.2018р. позивачка [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. №12). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.06.2006р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Бойченко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4454, власником спірної квартири за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с.№ 48). Дані обставини підтверджуються і копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно якого єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є відповідач (а.с. № 50,51). Як зазначається по тексту позовної заяви позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] та відповідно до положень ст.ст. 383,3 91 ЦК України, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном. Згідно ч.1 ст. 317, ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Отже положення ст.ст. 383, 391 ЦК України, на які посилається представник позивачки, як на підставу позовних вимог, передбачає наявність у позивачки права власності на спірну квартиру, а саме квартиру [ADDRESS] . Втім, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, долученої до матеріалів справи під час проведення підготовчого засідання 11.12.2019р., станом на 10.12.2019р. за [PERSON] не зареєстровано право власності на нерухоме майно (а.с. № 66). Напроти, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.№ 67). Отже, позивачка [PERSON] не є власницею квартири [ADDRESS] , а тому положення ст.ст. 383, 391 ЦК України, на які посилається представник позивачки, як на підставу позовних вимог, в даному випадку застосуванню не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ставилося питання у судовому порядку про визнання позивачки такою, що втратила право користування спірним житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Так, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2020р. у справі № 201/12601/19 за позовом [PERSON] позивачку [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом зняття її з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] . Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 11.01.2021р. (а.с. № 94-96). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, з наданих сторонами доказів встановлено, що позивачка на день розгляду цієї справи не є власником спірної квартири, на підставі рішення суду, позивачка визнана такою, що втратила право користування спірним житлом, знята з реєстрації, а отже відсутні правові підстави для усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення [PERSON] в спірну квартиру. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Звертаючись до суду із вимогами про усунення перешкод у користуванні власності шляхом вселення (по твердженням по тексту позову, як власниці майна), позивачка з урахуванням загальних принципів судочинства і вимог щодо доведення своєї позиції належними і допустимими доказами, таких доказів суду не надала. З урахуванням обставин встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд робить висновок про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати по справі покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed