Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

12 лютого 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстрована її дочка - [PERSON] , яка вже більше двох років в ньому не проживає. Як власник, вона має намір реалізувати своє конституційне право розпоряджатися своєю власністю, а саме розділити його між своєю родиною у рівних частках. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач, не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримувала повністю. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася не повідомивши суд про причину неявки, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд неповідомив. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим Болховітіновою Л.В., державним нотаріусом Глобинської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі 24 квітня 1990 за № 2-388 (а.с. 9-12). Як вбачається із довідки виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області від 27.01.2020 №02-01/1276 про склад сім`ї, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - зять, [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - внук (а.с. 13). Згідно з домовою книгою у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Факт не проживання [PERSON] у вищевказаному житловому будинку близько 2-3 років підтвердили [PERSON] та [PERSON] , які є сусідками [PERSON] , про що надали письмові пояснення. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї у житлі, що належить громадянинові на праві приватної власності за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, через реєстрацію в ньому відповідача, яка фактично, згідно поданої заяви близько 2-3 років за вказаною адресою не проживає, отже втратила право користування вказаним приміщенням, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved