Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та обґрунтував свої вимоги тим, що 20.02.2015 року між ним та відповідачем ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль „ЗАЗ Vida вартістю 8400 доларів США, в еквіваленті 231000 грн. На виконання умов договору цього ж дня позивач сплатив на рахунок лізингодавця 23100 грн., проте згодом дізнався, що вартість автомобіля становить 9750 доларів США, що, на його думку, є істотною зміною умов договору, тому просив суд розірвати даний договір та стягнути з відповідача сплачені кошти. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апелянта зводяться до того, що судом не повно зясовано обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, зокрема не враховано приписи ч. 12 ст. 10 ЗУ „Про захист прав споживачів. У судове засідання сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору передбачена можливість зміни вартості предмета лізингу, позивачу було відомо про цю умову, і він, підписавши даний договір, погодився з можливими валютними ризиками. Тому підстав для розірвання договору лізингу, передбачених статтями 651, 652 ЦК України, суд не знайшов. З таким висновком не погоджується апеляційний суд, оскільки він не ґрунтується на законі. Судом встановлено, що 20.02.2015 року між [PERSON] та ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль „ЗАЗ Vida вартістю 8400 доларів США, в еквіваленті 231000 гривень (а.с.3-10). Відповідно до даного договору відповідач (лізингодавець) придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його позивачу (лізингоодержувачу) за плату у тимчасове володіння і користування на умовах даного право чину. Н а виконання умов договору цього ж дня позивач сплатив на рахунок лізингодавця адміністративний платіж 23100 грн., що є першочерговим одноразовим платежем, який становить 10 % ціни договору (а.с. 11). Відповідно до прайс-листа, затвердженого Генеральним директором ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс, з 09 лютого 2015 року ціна на автомобіль ЗАЗ Vida становила 231000 грн., з 24 лютого 2015 року 282750 грн., а з 24 квітня 2015 року 214500 грн., що свідчить про постійну зміну ціни предмета договору (а.с. 41-43). Договором фінансового лізингу чітко передбачено, в яких випадках встановлені суми можуть бути змінені, а саме - з підстав, які не залежать від лізингодавця, а також чітко передбачено, що в разі такої зміни між сторонами має бути підписана обовязкова додаткова угода до договору. Пунктом 16.11 договору передбачено, що сторони зобовязуються протягом 10 днів з моменту настання відповідної події повідомляти один одного про зміни, які здатні вплинути на реалізацію виконання зобовязань за умовами даного договору. Відповідно до пунктів 1.7, 1.8 договору початком виконання відповідачем своїх зобовязань по придбанню та передачі в користування [PERSON] предмета лізингу автомобіля є сплата останнім авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив лише адміністративний платіж (10%), який, відповідно до договору сплачується лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (пункт „Визначення термінів договору). Відповідно до п. 3.4.3 договору лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених договором або законом випадках. Пунктом 12.1 договору передбачено право лізингоодержувача розірвати договір за власним бажанням, причому, якщо він сплатив адміністративний та частково або повністю авансовий платіж, то поверненню підлягає 60% авансового платежу, а адміністративний платіж не повертається взагалі. У інших випадках (пункт 12.2 договору) лізингоодержувач має право на розірвання договору виключно з підстав, які передбачені чинним законодавством на момент такого розірвання. Таким чином, оскільки позивач вніс лише адміністративний платіж, а авансового не вносив, то питання розірвання договору має вирішуватись відповідно до п. 12.2 договору, тобто згідно з законом. Статтями 7 та 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено право лізингоодержувача відмовитись від договору лізингу в односторонньому порядку та право вимагати розірвання договору лізингу. У ч. 1 ст. 2 Закону визначено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Так, відповідно до Цивільного кодексу України, а саме статей 806, 807 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про договір поставки. Положення кодексу про договір поставки (ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є, зокрема, розмір лізингових платежів. Останній прямо залежить від ціни предмета лізингу. Крім цього, згідно статей ч. 12 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Таким чином, змінючи ціну предмета лізингу, відповідач тим самим змінював розмір платежів, а отже істотні умови договору, про що зобовязаний був повідомляти позивача. Дані про такі повідомлення у матеріалах справи відсутні. Вказане порушення є підставою для розірвання договору. Крім того, суд бере до уваги, що у звязку з несплатою позивачем авансового платежу ТОВ „Лізингова компанія „Автофінас фактично ще не приступила до виконання своїх основних зобовязань придбання та передачі у користування автомобіля, і таким чином ще не понесла жодних фінансових, часових або трудових затрат. У звязку з цим, враховуючи норми законодавства, суд вважає за можливе, розірвати спірний договір фінансового лізингу та стягнути на користь позивача сплачений ним адміністративний платіж. Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області скасуванню на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України. Підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій (ч.3ст.88 ЦПК України).

Outcome: approved