Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Відповідач за первинним позовом - [PERSON] - позовні вимоги не визнав, пред'явив зустрічний позов, яким просив визнати за ним право власності на весь житловий будинок, розташований по [ADDRESS], вважає, що спірний житловий будинок належить йому, як спадкоємцю після смерті свого діда, підтвердив, що він перебуває у шлюбі із [PERSON] з 1988р., за цей час вони спільно значно поліпшили житлові умови, у зв'язку із чим вартість будинку істотно збільшилася, але наполягає на тому, що дані обставини не являються підставою для визнання за його дружиною права спільної сумісної власності. На задоволенні зустрічних позовних вимог - наполягав, просив про розгляд справи без його участі. [PERSON], діюча через свого представника - [PERSON], зустрічні позовні вимоги визнала частково, вважає, що має право, як дружина, на ? частину спірного домоволодіння, яке її чоловік [PERSON] отримав у спадок. [PERSON], її представник просили про розгляд справи без їхньої участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] із [PERSON]; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку із надвірними спорудами від 08.06.2018р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія заповіту від 19.06.1989р., складеного на ім'я [PERSON]; копія довідки Лиманської сільської ради Ренійського району від 21.06.2011р. про склад сім'ї [PERSON]; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.02.2016р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] є онуком [PERSON], померлого [INFO], [PERSON] являється дружиною [PERSON] За життя [PERSON] на праві власності належав житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Право власності на вищевказану нерухомість не було належним чином зареєстровано, підставою належності нерухомості [PERSON] є дані погосподарської книги (770) виконавчого комітету Лиманської сільської ради Ренійського району. За життя [PERSON] розпорядився належним йому майном, 19.06.1989р. склав заповіт на ім'я свого онука - [PERSON], [INFO] - помер. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Проте, останні роки перед смертю діда - [PERSON], позивач за зустрічним позовом мешкав разом із ним, доглядав його, як онук. При зверненні [PERSON] до нотаріальної контори для оформлення прийняття спадщини, в отриманні свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок, про що 11.02.2016р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Необхідні нотаріусу документи [PERSON] надати не може у зв'язку із тим, що за життя його дідусь належним чином не зареєстрував право власності на нерухомість на своє ім'я. З вищенаведеного виходить, що після смерті [PERSON] вирішити питання про отримання необхідного правовстановлюючого документу у позасудовому порядку неможливо, за визнанням права власності на житловий будинок, як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець в судовому порядку. Незважаючи на перешкоди, позивач прийняв спадщину за заповітом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Позивачка за первинним позовом - [PERSON] у своїх вимогах зазначила, що вона з 07.10.1988р. перебуває у шлюбі із [PERSON], після укладення шлюбу вони, як подружжя, мешкали у будинку [ADDRESS]. Спірний будинок належав дідусеві її чоловіка, на ім'я якого дід склав заповіт. Після смерті [PERSON] його єдиним спадкоємцем став [PERSON] Вже досить тривалий час [PERSON] періодично виїжджає на заробітки за межі України, за рахунок зароблених коштів (у тому числі), що заробляє, вона із чоловіком значно поліпшили стан житлового будинку (замінено дах, виконані зовнішні та внутрішні роботи, замінені вікна, підведений водогін, забезпечено водовідведення та ін.), внаслідок чого істотно збільшилася вартість житлового будинку. Тому, як вважає [PERSON], спірний житловий будинок в порядку ст. 62 СК України може бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності і вона, як один з подружжя, має право на ? частину в ньому. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що первинні позовні вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Що стосується зустрічних позовних вимог, - суд задовольняє їх частково. У зв'язку із тим, що за черговістю виникнення відносин з приводу права власності на житловий будинок із надвірними спорудами по [ADDRESS] спочатку виникло право власності у [PERSON], у першу чергу слід розглядати вимоги його зустрічного позову. Отже, позивач за зустрічним позовом - [PERSON] просив визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок в порядку спадкування після смерті його діда. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ст. 1269 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як було встановлено судом, [PERSON] у справі є спадкоємцем за заповітом. У передбачений законом строк для прийняття спадщини [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою для прийняття спадщини за заповітом. Проте він постійно мешкав із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Лиманської сільської ради, про відмову від спадщини не заявляв. Як зазначив [PERSON], після смерті дідуся у нього були відсутні правовстановлюючі документи на спадкову нерухомість. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво [PERSON] не має можливості у зв'язку із відмовою нотаріуса з причини відсутності правовстановлюючих документів. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку [PERSON] прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання правовстановлюючих документів на нерухомість, розпорядження щодо її цільового використовування, догляд за будинком та підтримання його у належному стані тощо). Таким чином, [PERSON] прийняв спадщину за заповітом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] є суб'єктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Отже, житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] після смерті [PERSON] перейшов у спадок до його онука - [PERSON] та став належати йому. Вирішуючи питання з приводу первинних позовних вимог, які були пред'явлені [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] у 1988р. уклали шлюб між собою. Після реєстрації шлюбу [PERSON] прийняла прізвище «[PERSON]». На момент смерті [PERSON], померлого у [INFO], [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Як було встановлено судом при розгляді даної справи, житловий будинок із надвірними спорудами, розташований в с.Лиманське Ренійського району перейшов у власність [PERSON] в порядку спадкування [PERSON] Як виходить зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначила у позовній заяві [PERSON] та не заперечувалося [PERSON], після смерті свекра ([PERSON]), позивачка стала працювати за межами України, заробляти матеріальні кошти, які вкладала у благоустрій будинку, його ремонт (внутрішній і зовнішній), заміну вікон, підведення до будинку інших зручностей. Внаслідок цього вартість домоволодіння значно збільшилася. Ці обставини [PERSON] не заперечував, визнавав їх, однак вважав їх такими, що не являються підставами для виникнення права власності у дружини, що протиріччить положенням ст. 62 СК України. Отже, набута [PERSON] нерухомість входить до обсягу майна подружжя і належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що за [PERSON] в порядку спільної сумісної власності подружжя треба визнати право власності на ? частину житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS], що рахувався оформленим за [PERSON], померлим [INFO], та перейшов у спадок до [PERSON], виділивши цю частку як частку у спільній сумісній власності подружжя. З метою недопущення неточності та неконкретності судового рішення, усунення протиріч та забезпечення безперешкодного виконання рішення під час проведення державної реєстрації прав власності сторін, суд зазначає, що право власності після смерті [PERSON] [PERSON] набув в порядку спадкування за заповітом на весь житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS]. Однак, з вищевказаних причин та у зв'язку із недопущенням питань, пов'язаних із подвійною реєстрацією права власності за стороною, суд не вказує в резолютивній частині рішення про визнання права власності за [PERSON] на весь будинок, а встановлює право власності за сторонами за фактом пред'явлених ними вимог щодо ідеального виділу часток.

Outcome: partial