Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

25.03.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що їй на підставі договору купівлі продажу № 2341, посвідченого приватним нотаріусом Мацокіною Н.О. 24.12.2015 р. на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої головою квартального комітету кварталу № 16 від 12.03.2021 р. в будинку [ADDRESS] , крім неї зареєстровані громадяни: мати [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 2015 року; її сини - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 2015 року та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 2018 року. На даний час в неї дуже складне матеріальне становище, на її утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Не бажання допомагати в сплаті комунальних послуг та утриманні будинку відповідач аргументує тим, що за адресою: [ADDRESS] у неї в приватній власності знаходиться житловий будинок, куди вона виїздить і може там перебувати до шести місяців, та на утримання якого їй необхідні кошти. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Вказує, що останнім часом проживання разом з матір`ю в одному будинку стало зовсім нестерпним. Між нею та відповідачем часто відбуваються різного роду словесні конфлікти та сварки як на побутовому, так і особистому ґрунті. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно. Їй неодноразово доводилося викликати поліцію аби захиститися від її нападів. Відповідач ображає її як в присутності дітей, так і у присутності сторонніх осіб чи сусідів. Разом з тим розповсюджує поміж знайомих неправдиві відомості щодо її поведінки в родині та побуті. Поширює серед правоохоронних органів та органів державної влади завідомо неправдиві вигадки, що ганьблять її як матір та особистість. Вказана поведінка відповідача негативно відображається на психоемоційному стані дітей. Через вказану поведінку відповідача в неї розпалася родина, через що 25.02.2021 р. розлучилася з чоловіком [PERSON] , а діти залишилися без батька. Просить суд виселити відповідача [PERSON] , [INFO] з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації місця проживання у цьому будинку. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи в її відсутність. Просила позов задовольнити. Відповідача [PERSON] , в судове засідання не з"явилася надала заяву пророзгляд справи без її участі в якій заперечувала проти позову. Пояснила , що житло вона купила за свої гроші, але оформила на доньку, яка тепер її виганяє та чинить сварки. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12\~ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У відповідності до положень статті 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.\~\~ Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Згідно зі статтею 109\~ЖК України (УРСР), виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті). У статті 114\~ЖК України (УРСР) передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.\~310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставою для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Згідно з п.4 ст.\~31\~ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. Статтею 9\~ЖК України (УРСР) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Таким чином законодавство встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад встановлені законом строки, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Мацокіною Н.О., зареєстровано в реєстрі за № 2341, та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2015 року, номер запису про право власності 12719372, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 79151263104, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями. (а.с.6,7). Згідно довідки про склад сім`ї голови квартального комітету № 16 [PERSON] від 12.03.2021 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.8). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ участі не приймає, вона позбавлена можливості оформити субсидію, між ними часто відбуваються різного роду словесні конфлікти та сварки як на побутовому, так і особистому ґрунті, відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, ображає її як в присутності дітей, так і у присутності сторонніх осіб чи сусідів, розповсюджує поміж знайомих неправдиві відомості та завідомо неправдиві вигадки, а відтак підлягає виселенню та зняття її з реєстрації місця проживання. Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Самов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, сам факт припинення трудових відносин з власником житла, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс-19). Отже, в даному випадку, зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] шляхом її виселення, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та оцінки добросовісності дій позивача, внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого житла взагалі. На думку суду, це може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, створить їй перешкоди у житті, оскільки відповідач також зареєстрована та проживє у спірному будинку. Позивач вказує, що небажання допомагати в сплаті комунальних послуг та утриманні будинку відповідач аргументує тим, що за адресою: [ADDRESS] у неї в приватній власності знаходиться житловий будинок, куди вона виїздить і може там перебувати до шести місяців, та на утримання якого їй необхідні кошти, але підтверджуючих документів не надала. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить будь-які перешкоди позивачу у здійсненні права власності житловим спірним житловим будинком позивачем суду не надано, та не було їх встановлено і під час розгляду справи. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 387 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України, та\~ст. 150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.\~321\~Цивільного кодексу\~України (ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право на захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник вправі вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22.06.2017 року у справі №6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109\~ЖК Української\~РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116\~ЖК Української\~РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до ч. 3 ст.\~98\~ЖК УРСР тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється з підстав статті 109\~ЖК УРСР та інших, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення (ст.\~391\~ЦК України у поєднанні зі ст.109 ЖК УРСР). При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захисту не є взаємовиключенням. Згідно ч. 1 ст.\~109\~ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81\~ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. \~Позивачем не доведено, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її будинком, документів про те, що відповідач має у власності житло, позивачем не надано, також не надано доказів здійснення щодо відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ, а також заходів громадського впливу. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed