Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Білоцерківська міська рада Київської області (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, [PERSON] , [PERSON] (далі - «Відповідачі») про визнання рішення ради недійсним та витребування земельної ділянки. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Шкарівська сільська рада Білоцерківського району Київської області всупереч ст.ст.12, 80, 83,116, 118, 122 Земельного кодексу України, незаконно розпорядилася земельною ділянкою комунальної власності, кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, площею 0,0328 га. Відповідно до генерального плану міста та іншої містобудівної документації, дана земельна ділянка розташована по [ADDRESS] і знаходиться в межах червоних ліній магістральної дороги. Внаслідок неправомірних дії Шкарівської сільської ради порушено права територіальної громади міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради. За таких обставин Позивач був вимушений звернутися до суду та просив визнати недійсним рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.11.2014 року за №44-506 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] на користь Білоцерківської міської ради земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 10837184 від 18.08.2015 року, підставою виникнення якого є договір договору дарування за № 1925 від 18.08.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., індексний номер рішення 23738535 від 18.08.2015 року. Ухвалою суду від 14.05.2020 року було прийнято до свого провадження даним складом суду та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.195). Розгляд справи неодноразово відкладався як за клопотанням представника Позивача так і за клопотаннями Відповідачів, а також у зв`язку з неявкою сторін та їхніх представників у судові засідання. 09.02.2021 року засобами поштового зв`язку представником Відповідача [PERSON] -адвокатом Червінчиком Е.Є. було подано відзив на позовну заяву разом з підтвердженням направлення його Позивачу. У відзиві той зазначив, що дії Шкарівської сільської ради щодо передачі земельної ділянки у власність Відповідачу [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому просив у задоволенні позову відмовити (т.2 а.с. 23-27). Також представником Відповідача [PERSON] адвокатом Червінчиком Е.Є. було подано клопотання про закриття провадження по справі, яке вмотивовано тим, що 25.10.2020 року створена Білоцерківська міська об`єднана територіальна громада до складу якої увійшло 11 населених пунктів, в тому числі с.Шкарівка. Спірна земельна ділянка на даний час знаходиться в межах Білоцерківської міської об`єднаної територіальної громади, а тому відсутній спір щодо її приналежності (т.2 а.с.44-45). 09.02.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у задоволенні вищезазначеного клопотання про закриття провадження у справі відмовлено та призначено справу до розгляду по суті (т.2 а.с.48-49). 18.05.2021 року через канцелярію суду від Відповідача - Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області було подано заяву про визнання позову у цій справі. Заява вмотивована тим, що Шкарівська сільська рада приймаючи оскаржуване рішення, керувалася новим генеральним планом села, проте на цьому генеральному плані вказана лише проектна межа села, а не фактична. Отже, Шкарівська сільська рада визнала, що оскаржуване рішення прийнято помилково (т.2 а.с.80). 10.08.2021 року через канцелярію суду від Білоцерківської міської ради надійшла заява про стягнення судових витрат у вигляді судового збору в сумі 3 842,00 грн. (т.2 а.с.123). В судових засідання представник Позивача підтримав заявлені вимоги, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. 15.09.2021 року у судове засідання представник Позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Засобами електронного зв`язку на адресу суду надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі представника Позивача, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі (т.2 а.с.129-130). 15.09.2021 року у судове засідання інші учасники судового розгляду черговий раз не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили (т.2 а.с.107-119). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Рішенням 44 сесії 6 скликання Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.11.2014 року за №44-506, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , кадастровий номер 3220489500:02:026:0213 площею 0,0328 га. для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] . В подальшому ця земельна ділянка за договором дарування №1925 від 18.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., була подарована [PERSON] , запис № 10837184 від 18.08.2015. Втім, судом встановлено та не оспорювалося Відповідачем - Шкарівською сільською радою, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради і відноситься до земель загального користування, розташована в межах червоних ліній магістральної дороги, а тому її відчуження Шкарівською сільською радою порушує публічний порядок та його права як землевласника. Відповідно до ст.13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Право на землю має конституційну основу, адже стаття 14 Основного Закону визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Безпосередньо Земельний кодекс України сформулював загальні правила виникнення прав на землю, відповідно до якого громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ст.3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно ст.80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Статтею 83 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття рішення) визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність. Частиною 4 цієї ж статті визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об`єктами повітряного і трубопровідного транспорту. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтею 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Із матеріалів справи убачається, що земельна ділянка площею 0,0328 га, кадастровий номер 3220489500:02:026:0213, розташована в [ADDRESS] . Зазначена вище земельна ділянка входила до земель Радгоспу «Білоцерківський» (центральна усадьба), які були приєднані до земель міста Біла Церква на підставі наступних рішень: 18 вересня 1958 року було прийнято рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих «Про адміністративно територіальні зміни», внаслідок чого села Заріччя і Роток включені в межу міста Біла Церква, а Зарічанська і Ротоцька сільські ради Білоцерківського району ліквідовані. Тобто, цим рішенням землі Радгоспу «Білоцерківський» (центральна усадьба) були включені до міста Біла Церква. Вказане вище рішення прийняте відповідно до Постанови президії Верховної ради Української РСР «Про передачу деяких адміністративно-територіального поділу на вирішення виконавчих комітетів обласних Рад депутатів трудящих» від 29 вересня 1956 року. 22 жовтня 1958 року прийнято рішення виконкому Білоцерківської міської Ради депутатів трудящих №658 «Про віднесення приєднаних околиць Заріччя і Роток в смугу міста Біла Церква по нарахуванню земельної ренти». 25 липня 1962 року Постановою Ради Міністрів УРСР від №819 затверджено будівництво потужного хіміко-технологічного комбінату в м. Біла Церква, в складі будівництва трьох заводів: заводу по виробництву шин, заводу гумо-технічних виробів, та заводу гумо-азбестових виробів. 17 липня 1963 року Розпорядженням Ради Міністрів УPCP за №1024-р територія розміром 220,0 га була відведена під будівництво комбінату гумово-технічних виробів в м. Біла Церква Київської області, за рахунок земель відділу «Роток» Білоцерківської дослідно-селекційної станції Всесоюзного науково-дослідного інституту цукрових буряків. 28 грудня 1963 року Постановою Ради Міністрів УРСР №1407 дозволено розміщення комбінату гумово-технічних виробів на відстані 100,0 м від осі автодороги Ленінград-Київ-Одеса. Враховуючи значні зміни території міста (внаслідок включення нових територій) 21 жовтня 1964 року було прийнято рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради депутатів трудящих №570 «Про погодження генерального плану міста». 27 травня 1965 року рішенням Київського облвиконкому №413 було затверджений Проект детального планування промислового району м. Біла Церква. 19 лютого 1966 року було прийнято рішення виконавчого комітету Київської обласної Ради депутатів трудящих №97 яким затверджено Проект планування/корегування м. Біла Церква 1964 року. Площа міста згідно цих документів зросла, зокрема за рахунок земель: 1) Білоцерківської дослідно-селекційної станції (відділення «Роток») Всесоюзного науково-дослідного інституту цукрових буряків - 511.0 та; 2) сільськогосподарської артілі ім. Дімітрова с. Піщана - 238.0 га; 3) Білоцерківської птахофабрики - 32,0 га; 4) радгоспу «Білоцерківський»: а) центральна усадьба площею - 56,0 га; б) відділення «Заріччя» площею - 430,0 га; 5) Учбового господарства Білоцерківського сільськогосподарського інституту ім. Погребняка - 438.0 га. 6) сільськогосподарської артілі ім. Ватутіна с. Шкарівка- 520,0 га; 7) експериментальної бази «Терезине» - 78,0 га; 8) Державного лісного фонду - 136,0 га. Згаданий вище проект посилається на попередній Проект планування і забудови міста складений 1955 році, так акцентується увага, що у зв`язку із значними змінами наявні міські межі потрібно розширити/коригувати за рахунок збільшеної території (аркуш Проекту 200-201). Міська межа встановлювалась на той час на підставі пунктів 146-156 Земельного кодексу УССР від 29 листопада 1922 року (який діяв до 30 вересня 1971 року), (тобто на підставі генеральних планів, планів забудови територій, втому числі проектів забудови територій за межами населених пунктів). Відповідно до п.8 Указу Президії Верховної ради Української РСР від 28 червня 1965 року «Про порядок найменування і перейменування областей, районів, міст та інших населених пунктів і вирішення деяких питань адміністративно-територіального поділу в Українській РСР», зміна меж районів у зв`язку з передачею території сільських і селищних Рад та окремих населених пунктів до складу інших районів або в підпорядкування міських Рад в межах області, віднесення населених пунктів до категорії селищ міського типу і зміна їх меж, утворення нових, об`єднання і ліквідація існуючих сільрад, визначення і перенесення їх адміністративних центів і зв`язане з цих найменування і перейменування сільрад, а також об`єднання населених пунктів сільської місцевості і виключення з облікових даних сіл та селищ провадиться виконавчими комітетами обласних і міських (міст республіканського підпорядкування) Рад депутатів трудящих. Таким чином, відповідно до норм пунктів 146-156 Земельного кодексу УССР межа м. Біла Церква була встановлена відповідно до рішення виконавчого комітету Київської обласної ради депутатів трудящих 18 вересня 1958 року № 791 «Про адміністративно територіальні зміни» та Проекту планіровки міста Біла Церква, що виконаний Українським Державним інститутом проектування міст «ДІПРОМІСТО» (м.Київ) в 1963-1964 pоку, який був затверджений рішенням Київського облвиконкому за №97 від 19.02.1966 року. Згідно цих документів була встановлена міська межа, яка станом на сьогодні є чинною. Із 1970 року діяла інша редакція Земельного кодексу - Земельний кодекс УРСР від 08 липня 1970 року (вводився в дію з 01 січня 1971 року та діяв до 01 січня 1992 року). Зокрема, ст.ст.9, 16, 20, 21, 37, 39, 84, 85, 87, 90, 96 Земельного кодексу УРСР регулювалися правовідносини щодо розпорядників земельних ділянок, порядку вилучення земельних ділянок тощо. Так, статтею 85 Земельного кодексу УРСР передбачалося що межа міста - зовнішня межа земель міста, яка відмежовує їх від інших земель єдиного державного земельного фонду і визначається на основі генерального плану або техніко-економічних основ розвитку міста. 18 грудня 1990 року прийнято нову редакцію Земельного кодексу України (введений в дію 15 березня 1991 року та діяв до 01 січня 2002року). Статтею 63 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 р.) встановлено, що межа міста - зовнішня межа земель міста, що відокремлює їх від земель іншого призначення і визначається проектом планировки та забудови міста або техніко-економічним обґрунтуванням розвитку міста. Окрім того, статтею 63 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 р.) визначено, що до земель міста належать усі землі в межах міста. 24.08.1991 року було проголошено незалежність держави Україна. Після цього, вказаний ЗК 1990 був прийнятий у новій редакції, яка набрала чинності з 13.03.1992. Відповідно до ст.4 ЗК 1990 в цій новій редакції саме з 13.03.1992 року: «У державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають: - Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; - Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; - обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності."» Одночасно ч.3 ст.78 цього Кодексу у первісній редакції визначила, що: «Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.» Таким чином, саме з 01.01.2002 року відбувся розподіл окремих понять «землі державної власності» та «землі комунальної власності». Відмежування поняття земель державної власності від земель комунальної власності відбулося з 01.01.2002 року. Відповідно до ч.ч.1-4ст. 63 ЗК 1990: «До земель міста належать усі землі в межах міста. Землі міста перебувають у віданні міської Ради народних депутатів. Межа міста - зовнішня межа земель міста, що відокремлює їх від земель іншого призначення і визначається проектом планировки та забудови міста або техніко-економічним обґрунтуванням розвитку міста.» Аналіз зазначених норм свідчить, що зазначена нова редакція ЗК 1990, прийнята після проголошення незалежності держави України, розмежувала поняття «державна власність» та такі її складові як «загальнодержавна власність» та «землі державної власності, що перебувають в межах територій певної адміністративно-територіальної одиниці, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності». Поряд з цим, ще з 15 квітня 1991 року набув чинності Закон Української РСР за N 697-XII «Про власність» від 07 лютого 1991 року (далі - Закон). Відповідно до ст.9 вказаного Закону у первісній редакції: «Земля, її надра, повітряний простір, водні та інші природні ресурси її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони є об`єктами права виключної власності народу України.» Згідно з ст.31 цього Закону: «До державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно територіальних одиниць (комунальна власність).» Відповідно до ст.32 Закону: «1. Суб`єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради Української РСР. 2. Суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.» Отже, ще до проголошення незалежності держави України вказаний закон розділив поняття «загальнодержавна» та «комунальна» власність та визначив суб`єктів права загальнодержавної (республіканської) та права комунальної власності. Після проголошення незалежності держави Україна, з 04.06.1993 вказана ст.32 Закону була доповнена частиною 3, яка визначила: «Суб`єктами права державної власності на землю виступають: - Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; - Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; - обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.» Статтею 34 вказаного Закону землю було віднесено до об`єктів загальнодержавної власності, проте, статтею 35 до об`єктів комунальної власності - ні. Разом з тим, наведена ч.3 ст.32 Закону фактично розділила: «- і землі загальнодержавної власності та землі державної власності, що перебувають в межах територій певної адміністративно-територіальної одиниці, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності; - і суб`єктів розпорядників цих земель, а саме Верховну Раду України та Верховну Раду Республіки Крим, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів.» При цьому, незважаючи на те, що статтею 35 землю до об`єктів комунальної власності прямо не було віднесено, виходячи з логіки ст.31 та ч.ч.1, 2 ст.32 Закону, землі державної власності, що перебувають в межах територій певної адміністративно-територіальної одиниці, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності, було ототожнено з землями комунальної власності. З 01.01.2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III. Частинами 1-3 ст.83 вказаного Кодексу (у первісній редакції) передбачала, що: «1. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. 2. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. 3. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність.» Відповідно до ст.13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Право на землю має конституційну основу, адже стаття 14 Основного Закону визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Безпосередньо Земельний кодекс України сформулював загальні правила виникнення прав на землю, відповідно до якого громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до п.а) ч.4 ст.83 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення), до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Відповідно до ч.3. ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка до набуття її в приватну власність Відповідачем [PERSON] та Відповідачем [PERSON] належала до земель комунальної власності, що перебувають в межах території певної адміністративно-територіальної одиниці, а саме міста Біла Церква Київської області, право розпорядження якою належить територіальній громаді міста Біла Церква в особі Білоцерківської міської ради, а тому приймаючи оскаржуване рішення Шкарівська сільська рада безпідставно розпорядилася та передала у власність [PERSON] спірну земельну ділянку, чим порушила права Позивача стосовно розпорядження, володіння і користування вказаною земельною ділянкою, у зв`язку з чим вимога про визнання недійсним оскаржуваного рішення Шкарівської сільської ради є доведеною, обґрунтованою, Відповідачами не спростованою, а відтак підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги судом задоволені, то розмір судового збору, який необхідно стягнути з Відповідачів на користь Позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, складає - по 1 280,67 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved