Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач 26.07.2016 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Державного Казначейської служби України, прокуратури Полтавської області ,третя особа з боку відповідача слідчий прокуратури Полтавської області [PERSON] про стягнення моральної шкоди в сумі 328 860,00 гривень , завданої внаслідок моральних страждань у зв»язку з безпідставними незаконними рішеннями та бездіяльністю слідчих прокуратури Полтавської області та процесуального керівника прокуратури Полтавської області щодо дотримання процесуальних норм по здійсненню контролю за дотриманням законності при проведенні досудового розслідування по кримінальному провадженню № 42012220090000005 Зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що проти нього було незаконно порушено кримінальну справу, протягом досудового розслідування його безпідставно оголосили в розшук, тримали в слідчому ізоляторі, з»явилися до його квартири з обшуком, розторощили його житло, знущалися над ним, який переніс онкологічну операцію та над членами його сім»ї, що привело його до моральних страждань, своїми діями та бездіяльністю прокуратура Полтавської області неодноразово принизила його честь та гідність. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, пояснив в судовому засіданні, що він є інвалідом 2 групи, переніс операцію відносно онкологічної хвороби, протягом майже 4 років намагається справедливого рішення з боку відповідача [PERSON] Полтавської області відносно колишніх співробітників СУ УМВС України у Полтавській області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У відповідності зі ст. 6 Конвенції «про захист прав людини та основних свобод» 1950 року, яку ратифікувала Україна в 1997 році має право на розгляд справи в розумні строки, але прокуратура Полтавської області протягом всього строку чинить перешкоди йому в тому, що запанувала правда. Кримінальне провадження №42012220090000005 штучно затягується слідчими спочатку Горячун, потім [PERSON], а потім [PERSON], ніякі слідчі дії не виконуються, кримінальне провадження неодноразово та безпідставно закривалося, постанови про закриття провадження були скасовані слідчими суддям Октябрьского районного суду м. Полтави. Всі відмови в проведенні слідчих дій ним неодноразово були оскаржені в порядку ст.303 КПК України. Його клопотання по проведенню слідчих дій слідчим Сорокіним не були розглянуті протягом 10 місяців ,не зважаючи на вимоги ст.220 КПК України . Вважає, що ні слідчими прокуратури Полтавської області ні процесуальними керівниками над провадженням не було вжито ніяких заходів відносно прискорення щодо досудового розслідування. Це стало підставою для того, що й без того не дуже гарний стан його здоров»я іще більш погіршився, він змушений їздити до м. Полтави , проводити розгляд справ в режимі відео конференцій, у порядку КПК України ним було подано понад 60 скарг, які розглянуті слідчими суддями Октябрьского районного суду м. Полтави. 21 листопада 2016 року було задоволено його скарги та від розгляду справи усунуто слідчого Сорокіна І.В. та процесуального керівника [PERSON]. Пояснив , що вважає, що виконав всі вимоги КПК України, але той факт, що він діє в рамках закону не спонукає прокуратуру Полтавської області діяти в рамках КПК України. Крім відповідей ,які йому надсилаються з затримкою понад 20-30 календарних днів ,результатів досудового розслідування не вбачається. Він вже звертався до ЄСПЛ та отримав рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Ісай лов проти України» , йому здається, що прокуратура Полтавської області навмисно спонукає його захищати своє право на справедливість саме в Європейському суді. Представник відповідача - [PERSON] Полтавської області за дорученням [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, просила відмовити в їх задоволенні, пояснивши, що позивачем не наведено жодного доказу, який би вказував на невиконання прокуратурою Полтавської області вимог Закону України «Про прокуратуру» та Кримінально-процесуального Кодексу України. Представник відповідача Державної Казначейської служби України в судове засідання не зявився, причину неявки суду не сповістив , про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, повернуті на адресу суду. Третя особа по справі - слідчий прокуратури Полтавської області [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини: Позивач [PERSON]звернувся до прокуратури Полтавської області з заявою про внесення в ЄРДР відомостей щодо злочину, який стосовно його було скоєно неправомірними діями колишніх співробітників СУ УМВС України у Полтавській області [PERSON] ,[PERSON] та [PERSON]О, відомості були внесені до ЄРДР та було розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженню№42012220090000005 Підставами для початку досудового розслідування були наступні події: 21 липня 2011 року ст. слідчим СУ УМВС України у Полтавській області майором міліції [PERSON] було винесено постанову про закриття кримінальної справи № 10231067 відносно [PERSON] за п.2 ст.213,ч 2 ст6, ст..67,130 КПК України 1960 року (том справи 1 арк.справи7-13), тобто за відсутністю у його діях ознак інкримінованих злочинів. Знятий арешт з його майна. Прийняте рішення про повернення вилучених особистих речей. Винесенням цієї постанови передували наступні обставини: 13.09.2010 року старшим слідчим СУ УМВСУ в Полтавській області Дичук І.А. було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України. 05.11.2010 року старшим слідчим СУ УМВСУ в Полтавській області Лоскот С.С. порушено кримінальну справу відносно позивача за ознаками частин 2,3 статті 358 КК України. 08.11.2010 року відносно [PERSON] винесена постанова про притягнення в якості обвинуваченого за ч.4 ст.190, ч.2,3 ст.358 КК України і в цей же день він оголошений у розшук. Під час досудового слідства на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Полтави від 02.09.2010 року, був проведений обшук за місцем проживання позивача, за наслідками якого були вилучені його особисті речі. Також, 08.11.2010 року був накладений арешт на майно обвинуваченого [PERSON] Весь цей час позивачем та його адвокатами направлялися чисельні скарги до [PERSON] Полтавської області про ряд порушень з боку слідчих СУ УМВСУ в Полтавській області Лоскот С.С. та Дичук І.А., заявлялися чисельні відводи слідчим, але всі відповіді прокуратури Полтавської області ,як ті, що надані суду позивачем та і ті, що витребувані судом у [PERSON] Полтавської області свідчать, насамперед, про те, що ці відповіді надсилалися виключно з-за потрібності надати письмову відповідь на письмове звернення. Суд прийшов до висновку, що співробітники прокуратури Полтавської області за чисельними скаргами позивача та його адвокатів матеріали кримінальної справи не вивчали, не оглядали і не досліджували. Крім того Ісамайлов протягом 2 місяців утримувався в СІЗО №23 м. Полтави, з якого був звільнений ,бо 26.01.2011 року [PERSON] був звільнений з Слідчого ізолятору, бо 16.01.2011 року збіг 2-х місячний термін його утримання в СІЗО№23 та 25.01.2011 року Апеляційний Суд Полтавської області скасував постанову Октябрського районного суду м. Полтави про продовження строку перебування в СІЗО При зверненні до суду з поданням щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було слідчим Лоскот С.С. скрито від Октябрського районного суду м. Полтави той факт, що [PERSON] В.Ш.08.02.2010 року зробив операцію з видалення онкологічної пухлини, проходив процедури з хіміотерапії та потребував подальшого ретельного лікування Вищевказані обставини підтверджені рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова Справа № 638/2752/14-ц, 2/638/2528/14 від 26.08.2014 року ,яке набрало законної сили та рішення Європейського суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» від 27.11.2008 року №17323/04 На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі вимог ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені рішення суду яке набуло чинності, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, в яких приймають участь ті ж особи чи особа, відносно якої встановлені ці обставини. Відповідно до статті 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до частини 2 статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги з тих підстав, що моральна шкода завдана у зв»язку з безпідставними незаконними рішеннями співробітників прокуратури Полтавської області не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, бо позивачем доведено наданими належними доказами , але всі безпідставні незаконні рішення слідчих прокуратури Полтавської області та процесуального керівника скасовані ухвалами слідчих суддів Октябрьского районного суду м. Полтави. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж ,передбачених ст.303,307 КПК України. Положенням статті 303 КПК України, передбачено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що підлягають оскарженню, а саме на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяв чи повідомлення про кримінальне правопорушення у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодекс, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна; 2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування -потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником ; 3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження -заявником, потерпілим, його представником чи законним представником; 4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження -заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником; 5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим -особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; 6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки -особами, до яких можуть застосовані заходи безпеки, передбачені законом;\~\~ 7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій -особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником; 8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником. Зі змісту ст. 307 КПК України вбачається, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування слідчий суддя може винести ухвалу про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов'язання припинити дію; зобов'язання вчинити певну дію; відмову в задоволенні скарги. У відповідності з вимогами ст.2 КПК України слідчий зобов»язаний своєчасно, в повному обсязі виконати слідчі дії та про всі свої рішення повідомити заявника належним чином. Суд приходить до наступного: Позивач [PERSON] неодноразово оскаржував бездіяльність слідчих спочатку Горячуна, потім [PERSON], а потім [PERSON], процесуального керівника спочатку [PERSON], потім [PERSON] у зв»язку з порушенням норм кримінального процесу України , а саме вимог ст.220 КПК України, слідчими суддями Октябрьского районного суду м. Полтави винесено понад 20 ухвал про покладення зобов»язань щодо виконання вимог ст.220 КПК України в встановлений законом 3-х денний термін, але процесуальні дії виконані належним чином не були, клопотання слідчим Сорокіним І.В. розглянуто несвоєчасно, про що свідчить саме винесення ухвали суддею Октябрьского районного суду м. Полтави від 21.11.2016 року по задоволення клопотання про відвід слідчого Сорокіна І.В. від участі в проведенні досудового розслідування, аналогічне клопотання [PERSON] було задоволено 21.11.2016 року слідчим суддею Октябрьского районного суду м. Полтави стосовно відводу прокурора Реви В.С. (процесуального керівника над провадженням №№42012220090000005 . В ухвалах слідчого судді, які набрали законної сили вказано, що причиною задоволення клопотання про відвід є саме бездіяльність посадових осіб при проведенні досудового розслідування. Суд приходить до висновку, що позивач вжив всі необхідні заходи і використав всі процесуальні можливості для захисту свого порушеного права як потерпілого в кримінальному провадженні, які передбачені саме Кримінально-процесуальним Кодексом України. Позиція про необхідність розгляду справ в розумні строки висловлена Європейським Судом з прав людини у справі « Васильчик проти України» № 31387/05 від 10.05.2010 року та у справі «Аднаралов проти України» № 10493/12 від 27.02.2015 року. Суд приходить до висновку , що бездіяльність співробітників прокуратури Полтавської області при проведенні досудового розслідування встановлена та доведена належними доказами. Порядок захищення порушених прав, обраний позивачем, не суперечить загальним принципам цивільного судочинства, гарантує йому конституційні права на судовий захист цивільного права і інтересу, визначеному статтею 3 ЦК України, тому, у зв»язку з чим, позов [PERSON]Ш.ю підлягає вирішенню саме в порядку цивільного провадження і це не суперечить вимогам ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року , стосовно права кожного на розгляд справи упродовж розумного строку. Суд вважає доведеним, що позивач зазнав моральних страждань у звязку з кримінальним переслідуванням, проведення у нього обшуку, вилученням та утриманням особистих речей, чим були порушені його права відповідно до статті 62 Конституції України та звичайний життєвий уклад, таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважає доцільним та достатнім стягнення на користь позивача моральної шкоди. Посилання представника відповідача на недоведеність позивачем своїх вимог та спричинення моральної шкоди, голослівні, надумані, такі, що суперечать вимогам Закону України «Про прокуратуру» та спростовуються вище приведеними позивачем та дослідженими судом доказами. Крім того, посилання представника відповідача на ті обставини, що на користь позивача вже стягнуто кошти за дії та бездіяльність органів досудового слідства є такими, що спростовуються матеріалами справи, бо на користь позивача стягнуто з держави кошти саме за вимогами ст.1 Закону України від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду". В рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «[PERSON] проти України» йде мова про порушення вимог ст.ст.3,5 Конвенції, а не ст.6 Конвенції ,як вказує позивач. Стаття 1 Закону України № \~266/94-ВР від 1 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" в редакції, що діяла на час перебування під слідством позивача, зі змінами (далі Закон) встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи \~судового \~розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;\~ \~2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України: "Про оперативно-розшукову діяльність" , "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Стаття 360-7 ЦПК України передбачає : «Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом» У відповідності з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України від 25 травня 2016\~року у справі № 6-440цс16 передбачено: Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки у справі, яка переглядається, зясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалою суду протиправна бездіяльність начальника слідчого відділу в частині невиконання своїх службових обов'язків, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Стаття 1174 Цивільного Кодексу України передбачає, що Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Стаття 1176 Цивільного Кодекс України передбачає: 1. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 2. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. 3. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. 4. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. 5. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. 6. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. 7. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Суд приходить до висновку, що ч 6 ст.1176 ЦК України поширюється на відносини які виникли у потерпілого [PERSON] та органів досудового розслідування прокуратури Полтавської області. У відповідності зі ст.23 ЦК України: 1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 2. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. 5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд неодноразово розяснював учасникам процесу вимоги ст..ст..10,11,60 ЦПК України про те, що докази по цивільній справі надаються сторонами, а судом тільки оцінюються. Суд не може погодитися з доводами відповідача в тій частині ,що докази винен надати тільки позивач, бо законодавець поклав цей обов»язок на всіх учасників процесу. Суд вважає, що позивач свої позовні вимоги щодо завдання йому моральної(немайнової) шкоди довів частково, надавши відповідні докази тим обставинам, що йому завдано моральну шкоду психічними переживаннями, понесеними порушенням його права на неупереджене своєчасне досудове розслідування.. Що стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 60\~000,00 гривень, суд виходить з наступного: згідно вимог ст.. 1167 ЦК України 2003 року моральна (немайнова)шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4з змінами , що внесені Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5 Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності(в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Суд вважає позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди обґрунтованими частково та такими, що підлягають задоволенню частково , ураховуючи ступінь вини відповідача. Дослідивши докази по справі в їх сукупності , суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково доведені, частково обґрунтовані та є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial