Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень від 30 січня 2014 року, просив суд встановити факт, що він не укладав договір поруки №2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року й тому не має зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № 2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року; просив припинити правовідносини сторін щодо стягнення з нього коштів за цим договором; визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» та його представника Янсона Є.В. у вигляді подання в Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська позову, у той час коли справа розглядалась у Жовтневому районному суді м.Дніпропетровська, навмисного приховування від суду цих обставин, необґрунтованої зміни предметної підсудності справи шляхом надання договору поруки із юридичною особою не зазначеної поручителем у кредитному договорі, яка не приймала зобов'язань повної відповідальності та укладала цей договір вже після невиконання боржниками зобов'язання повернути займані кошти з нарахованими процентами, а також у вигляді не визнання вироку суду у кримінальній справі й внутрішньої перевірки служби безпеки банку, які встановили факти надання підробленого договору поруки та у вигляді продовження здійснення процесуальних дій щодо стягнення в судовому порядку коштів з позивача; встановити факт, що договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року був укладений ПАТ КБ «Акцент-Банк» з ПАТ КБ «ПриватБанк» вже після виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року та № 2008-ПМ-10 від 07 лютого 2008 року, в якому він незазначений поручителем та вже після відкриття Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська справи про стягнення заборгованості за цими кредитними договорами, й тому передбачає додаткову відповідальність; стягнути солідарно з ПАТ КБ «ПриватБанк» та його представника Янсона Є.В. на користь [PERSON] завдану їх неправомірними діями моральну шкоду у розмірі 30000,00 гривень, а також усі судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що вироком суду від 21 травня 2013 року у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON], яким було встановлено факт, що вона без відома та згоди [PERSON] підробила його підпис у договорі поруки та надала його банку, що набрав законної сили 06 червня 2013 року. У судовому засіданні представники установи банку наполягають на вимозі стягнути з [PERSON], як поручителя та солідарного відповідача борг за кредитним договором. У зв'язку з чим, позивач зазначає, що підставою його звернення до суду з даним позовом є те, що відповідачі на протязі тривалого часу намагаються безпідставно та незаконно притягнути позивача до відповідальності за підробленими документами та позбавити його власності, грошових коштів та майна. При цьому, як посадовим, так й іншим відповідальним особам банка добре відомо, що позивач не укладав жодних угод та не має ніяких зобов'язань перед банком. Внаслідок таких протиправних дій відповідачів заочним рішенням Індустріального районного суду від 13 липня 2011 року з позивача було присуджено солідарно стягнути непомірні для позивача кошти у розмірі більше, ніж 2 000000,00 гривень. У зв'язку з чим та з метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач і звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами наявними в матеріалах справи. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в позові в повному обсязі. Відповідач Янсон Є.В. в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Представник третьої особи ПАТ «Акцент Банк» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Вислухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 14 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №2007-ПМ-19, згідно п. 1.1 якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 17000,00 доларів США строком до 14 лютого 2009 року з виплатою 16,00 відсотків річних (а.с. 118 - 121). Стороною позивача було надано суду копію договору поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] на забезпечення виконання кредитного договору №2007-ПМ-19 від 14 лютого 2009 року (а.с. 127). 21 травня 2013 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по кримінальній справі № 1-462/11 було визнано [PERSON] винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. Провадження по кримінальній справі у відношенні [PERSON], яка обвинувачується по ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України було закрито на підставі ч. 1 п. 8 ст. 6 КПК України, у зв'язку зі смертю обвинуваченої [PERSON] (а.с. 66 - 70). 06 червня 2013 року вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по кримінальній справі № 1-462/11 набрав законної сили. Відповідно до вищевказаного вироку суду було встановлено, що продовжуючи свою злочинну діяльність [PERSON] 14 лютого 2007 року діючи умисно, повторно, з метою підробки і використання підробленого документа знаходячись в приміщенні відділення "Будинок Губернатора" ПАТ КБ "ПриватБанк", розташованому за адресою: вул. Леніна, 14 в м. Дніпропетровську, без відома і згоди [PERSON] внесла завідомо неправдиві відомості до бланку договору поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року про те, що останній виступає як поручитель за кредитним договором № 2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року та бере на себе встановлену договором відповідальність в разі настання правових наслідків за договором, в якому виконала підписи від імені [PERSON], тим самим підробила документ, який згідно наказу ПАТ КБ "ПриватБанк" "Про затвердження другої редакції Положення про недопущення проблем заборгованості і роботу з нею по кредитах з бізнес - програма мікрокредитування" є обов'язковими для укладення кредитного договору в рамках програми мікрокредитування, та який [PERSON] надала у відділення "Будинок Губернатора" ПАТ КБ "ПриватБанк" для укладення кредитного договору № 2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року. Таким чином, 14 лютого 2007 року [PERSON] повторно внесла завідомо неправдиві відомості до бланку договору поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року про те, що [PERSON] виступає як поручитель за кредитним договором № 2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року і бере на себе встановлену договором відповідальність в разі настання правових наслідків за договором, в якому виконала підписи від імені останнього, тим самим підробила документ і використала його. Крім того, в матеріалах справи наявний лист голови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2012 року, відповідно до якого в провадженні судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. перебувала цивільна справа № 2-2581/11 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням суду від 05 грудня 2011 року позовні вимоги по даній цивільній справі було задоволено частково. Крім того листом повідомлялось, що 12 вересня 2011 року позивачем до суду було надано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої, відповідачів [PERSON], [PERSON] було виключено зі складу відповідачів, оскільки за результатами службового розслідування проведеного СБ банку було встановлено, що договори поруки № 2008-ПМ/10 від 07 лютого 2008 року, № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року, які були укладені з [PERSON] та [PERSON], не були особисто ними підписані, позовні вимоги пред'явлені лише до відповідача [PERSON] Також повідомлялось, що до складу сторін по даній цивільній справі не входило ПАТ «Акцент-Банк» (а.с. 177). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, а також нормами укладеного між сторонами кредитного договору. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій, зокрема просив суд встановити факт, що [PERSON] не укладав договір поруки №2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року й тому не має зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № 2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року та припинити правовідносини сторін щодо стягнення з нього коштів за цим договором. В контексті спірних правовідносин встановлено, що вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року по кримінальній справі № 1-462/11, що набрав законної сили 06 червня 2013 року, було встановлено факт підробки підпису [PERSON] на договорі поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року співробітницею банку, яка працювала там на час виникнення спірних правовідносин. А отже даний факт вже встановлений судом та у відповідності до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню в рамках іншої цивільної справи, що унеможливлює стягнення банком відповідача грошових коштів з позивача, як з поручителя в рамках іншого цивільного провадження. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] та відмовляючи в їх задоволенні суд виходив з того, що стороною позивача було не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Так, в силу вимог ст. 256 ЦПК України виникнення, зміна або припинення правовідносин залежать від юридичних фактів, які необхідно підтвердити документами. Отже, Законом передбачається можливість встановлення юридичного факту. Натомість позивач просить суд встановити відсутність юридичного факту щодо відсутності договірних відносин за договором поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем, що зумовлює відмову у задоволенні позову в цій частині позовних вимог. Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська по кримінальній справі №1-462/11 від 21 травня 2013 року було встановлено, що [PERSON] 14 лютого 2007 року діючи умисно, повторно, з метою підробки і використання підробленого документа знаходячись в приміщенні відділення "Будинок Губернатора" ПАТ КБ "ПриватБанк" без відома і згоди [PERSON] внесла завідомо неправдиві відомості до бланку договору поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року про те, що останній виступає як поручитель за кредитним договором №2007-ПМ-19 від 14 лютого 2007 року та бере на себе встановлену договором відповідальність в разі настання правових наслідків за договором, в якому виконала підписи від імені [PERSON], тим самим підробила документ. Отже, даним вироком суду вже було встановлено відсутність договірних правовідносин за договором поруки № 2007-ПМ/19 від 14 лютого 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», що вказує на відсутність заборгованості у [PERSON] по відсоткам за даним кредитним зобов'язанням. Вирішуючи позовну вимогу № 2 про визнання незаконними дій відповідача щодо звернення останнього з позовною заявою до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у той час коли справа розглядалась у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська, а також вчинення інших процесуальних дій спрямованих на стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, що виступає предметом розгляду по даній справі, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. З огляду на що, суд не може обмежити позивача в праві звернення останнього до суду або визнати таке право незаконним. Інші позовні вимоги [PERSON] є похідними від первинної, а тому також не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результати розгляду, вважає за необхідне судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 10, 57 - 61, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed