Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

[PERSON] (надалі позивач) 19 серпня 2013 року звернувся до суду із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» (надалі відповідач або Банк) про визнання кредитного договору не дійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 грудня 2012 року відповідно до кредитного договору № 91903959000 він отримав споживчий кредит на 9 926 грн. 67 коп. строком до 25 травня 2015 року. Вважає укладений договір не дійсним, оскільки підписуючи кредитний договір він не був ознайомлений з усією необхідною для його укладення інформацією, що позбавило можливості прийняти свідоме та обмірковане рішення щодо укладення договору. Вважає, що використання факсимільного відтворення підпису при укладенні кредитного договору та щодо виконання зобов'язання за договором порушують його права та суперечить нормам цивільного законодавства. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді в судове засідання з'явився, в судовому засіданні на позовних вимогах наполягає. Позивач та його представник в судовому засіданні на позовних вимогах наполягають, посилаючись на викладені обставини. Інтересі позивача в суді по довіреності представляла [PERSON] Відповідач в судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, про причини неявки суд не повідомив, до суду не надійшло письмових заяв чи клопотань. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «ПрімоКолект. Центр грошових вимог» в судове засідання також не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, до суду надійшли письмове заперечення, в якому проти позовних вимог заперечує, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог та пояснив суду, що банк, як фінансова установа, може здійснювати кредитування відповідно до вимог про надання споживчого кредиту . Заслухавши пояснення позивача та представника позивача та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 11-14, 15, 16, 22, 203- 207, 215-220, 236, 334, 355, 368, 369, 626, 628, 634, 641, 646, 1055 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. ст. 203, 207 ЦК України визначені загальні вимоги до правочинів, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним суд враховує вимоги законодавства, що стосуються їх чинності, зокрема, це: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Однією з істотних умов кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі, та на яку суд звертає увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також і однією з форм цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року між позивачем та ПАТ «УкрСибБанк» було укладено кредитний договір № 91903959000, за яким [PERSON] він отримав споживчий кредит на 9 926 грн. 67 коп. строком до 25 травня 2015 року. Від імені банку ПАТ «УкрСиббанк» договір був підписаний представниками по довіреності Радіним В.М. та Блощаневич О.С., які є повноважними особами відповідача. Судом також встановлено, що сторони уклали кредитний договір, яким оговорили розмір споживчого кредиту, процентів, порядок їх сплати та про заставу рухомого майна. Банком кошти були надані позивачу. Суд дійшов висновку, що позивач своєчасно не повернув кредит та порушив умови договору. Позивачем було отримано повну та необхідну, доступну та достовірну інформацію про укладення Договору, який був особисто підписаний позивачем, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Суд не погоджується з доводами позивача, про те, що кредитний договір є недійсним, оскільки він підписаний не представником банку та містить факсимільне відтворення підпису при укладенні кредитного договору, та приймає до уваги, що в договорі є посилання на довіреності особам від імені банку на укладення договорів, тобто особа мала повноваження на підписання кредитних договорів. Суд дійшов висновку, що кредитний договір був укладений та виконаний Банком. Сторонами дотримано форми кредитного договору. Суд вважає, що позивач ухиляється від взятих на себе зобов'язань по сплаті заборгованості по кредиту. Посилання позивача та його представника, що кредит мав сплачувати [PERSON], а не позивач, не є підставою для звільнення позивача від виконання умов кредитного договору. Суд приймає до уваги, що позивач з березня 2013 року не звертався до суду із вимогами до [PERSON] про вирішення спору, оскільки на звернення до Олександрійського МВ УМВС за постановою від 21 березня 2013 року кримінальне провадження по даному факту було закрито в зв'язку з відсутністю в діянні [PERSON] події кримінального правопорушення. За викладених обставин суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю за недоведеністю, оскільки доводи позивача не ґрунтуються на законі. Судові витрати суд вважає можливим віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed