Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

15.01.20219 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерний банк «Укргазбанк», треті особи - [PERSON] , [PERSON] в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір від 24.03.2008 року № 24/08/840, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що 15.03.2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір № 24/08/840, на забезпечення якого в цей же день між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, а також між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки. Стверджує, що відповідно до п. 1.1. Кредитного договору - Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 1 000 000 (один мільйон) доларів США 00 центів. Відповідно до п. 3.1.1. Кредитного договору - Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] , з якого надання кредитних коштів здійснюється на поточний рахунок № [NUMBER] . Відповідно до п. 3.1.2. Кредитного договору - надання кредитних коштів в межах кредитної лінії здійснюється траншами, підставою для видачі кожного з яких є окрема письмова заява Позичальника. Таким чином, згідно умов Кредитного договору Банк був зобов`язаний відкрити [PERSON] позичковий рахунок з якого за письмовими заявами [PERSON] перераховувати на поточний рахунок кредитні кошти в межах суми 1 000 000 доларів США, а [PERSON] був зобов`язаний сплачувати проценти за користування фактично отриманими на свою вимогу коштами. Як вказує у позовній заяві представник позивача, в 2018 році [PERSON] стало відомо про те, що з 2015 року в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває справа № 757/31758/15-ц про стягнення на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» з [PERSON] коштів за Кредитним договором №24/08/840. Довідкою АБ «Укргазбанк» від 02 лютого 2018 року № 5-52/78/2018 виданою на запит [PERSON] йому повідомлено наступне: «25 березня 2008 [PERSON] був наданий кредит у розмірі 1 000 000 (один мільйон) доларів США терміном по 25 березня 2028 року під 15% річних, згідно кредитного договору № 24/08/840. Станом на 02 лютого 2018 року заборгованість по тілу кредиту становить 706 335,06 доларів США та 366 603,81 доларів США заборгованості по відсоткам», та надано додатки - виписки по рахункам № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] з яких неможливо встановити природу формування вказаної Банком заборгованості. [PERSON] вважає, що кредитний договір № 24/08/840 від 25 березня 2008 року суперечить вимогам діючого в Україні законодавства, як на момент його укладення, так і на даний час, що є підставами для визнання Договору недійсним, оскільки надані до листа Банку від 02 лютого 2018 року виписки по рахунках не відповідають вимогам щодо первинної бухгалтерської документації, та не містять доказової інформації щодо факту отримання [PERSON] кредитних коштів. Посилається, що перед підписанням спірного кредитного договору його не було повідомлено про істотні кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки та орієнтовну вартість подорожчання кредиту і реальну відсоткову ставку. Вказує, всупереч чинному законодавству та всупереч усталеній судовій практиці з цих питань, перед підписанням спірного кредитного договору [PERSON] не було повідомлено про істотні кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки та орієнтовну вартість подорожчання кредиту і реальну відсоткову ставку. Дані порушення вимог законодавства України, допущені зі сторони Відповідача при підписанні спірного договору суттєво порушили права [PERSON] , як споживача банківських послуг, а саме : права на свободу обрання більш вигідних умов кредитування, які б відповідали принципам розумності та добросовісності, економічної доцільності, справедливості. Так, внаслідок допущених Відповідачем порушень вимог законодавства України, Позивач був схилений до підписання завідомо невигідного кредитного договору, позбавлений можливості брати більш вигідну та справедливу форму кредитування, в тому числі отримання кредиту в національній валюті України на споживчі потреби. Крім цього, [PERSON] не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, та реальну процентну ставку, тобто фактично введено його в оману щодо дійсної вартості кредитного договору, з метою схиляння до його підписання. На думку представника позивача викладеного вище випливає, що кредитний договір № 24/08/840 вл 25 березня 2008 року, суперечить положенням діючого законодавства України, в тому числі Конституції України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЦК України, а також з огляду на порушення Відповідачем законодавства про захист прав споживачів під час укладення цього договору, з метою ввести в оману, схилити до укладення договору та подальшому вимагати повернення фактично не отриманих коштів, а відтак він підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦПК України. З урахуванням викладеного вище представник позивача просив суд позов задовольнити. 15.01.2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.01.2019 року розгляд справи було призначено у судовому засіданні із викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року розгляд справи було призначено у судовому засіданні із викликом (повідомленням) сторін. 06.09.2019 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечив. Вказує, що положеннями статті 215 ЦК України встановлено перелік підстав за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним. Крім того, звертає увагу суду на те, що частина друга статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» передбачає, що в разі ненадання вищезазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто, ненадання кредитором такої інформації позичальнику не тягне за собою такого наслідку як визнання недійсним кредитного договору. Банк наголошує на тому, що при укладенні Кредитного договору було дотримано усіх вимог чинного на той момент законодавства України. Зазначає, що відповідно до пункту шостого статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції що діяла на момент підписання договору, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. Аналогічні положення містяться в розділі 3.4. Кредитного договору. Разом із тим стверджує, що Позичальник не скористався своїм правом, передбаченим вищезазначеною нормою, чим підтвердив, що погоджується із умовами Кредитного договору та на момент підписання договору, вони його влаштовували повністю. Крім того, з моменту укладення Кредитного договору Позивачем здійснювалось погашення заборгованості за Кредитним договором. Стверджує, що при укладенні Кредитного договору Банк і Позичальник досягли згоди з усіх істотних умов договору, а саме: визначили суму кредиту, плату за кредит, строки погашення кредиту, процедуру видачі кредиту і тому Кредитний договір вважається укладеним. Крім того, Позичальник отримав повну інформацію як про істотні умови кредитування так і про тип відсоткової ставки. За таких обставин, на думку представника відповідача, відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору укладеного між АБ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] . Також представник відповідача вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення із даним позовом до суду та відповідно просив відмовити у задоволенні позову, також з вказаних підстав. З урахуванням викладеного вище просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. 20.12.2019 року представником позивача було подано відповідь на відзив на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, проте їх неявка не є перешкодою для розгляду справи. Суд вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, 25 березня 2008 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 24/08/840 (а.с. 12-17). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору - Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 1 000 000 (один мільйон) доларів США 00 центів. Згідно із п. 3.1.1. Кредитного договору - Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] , з якого надання кредитних коштів здійснюється на поточний рахунок № [NUMBER] . Як на підставу визнання кредитного договору недійсним, представник позивача посилався на ту обставину, що відповідачем не виконано умови кредитного договору та не надано позивачу грошові кошти, передбачені п. 1.1. Кредитного договору. Таким чином представником позивача не оспорюється факт підписання Кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином вбачається, що чинним законодавством встановлено вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним. При цьому, невиконання відповідачем умов Кредитного договору може бути підставою для розірвання кредитного договору, проте не може бути підставою для визнання Кредитного договору недійсним, а тому посилання представника позивача у цій частині суд відхиляє. Крім того, як свідчать матеріали справи позивач погодився з умовами укладеного спірного договору та здійснював дії щодо отримання кредитних коштів, так і щодо виконання взятих на себе зобов"язань по повернення щомісячних платежів, що підтверджується наданими виписками по рахунках позивача № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] ; № [NUMBER] (19-71). У позовній заяві позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір також із тих підстав, що відповідачем перед підписанням спірного кредитного договору не було повідомлено позивача про істотні кредитні умови, зокрема: про наявні форми кредитування, їх недоліки та переваги, тип відсоткової ставки та орієнтовну вартість подорожчання кредиту і реальну відсоткову ставку. Разом із тим, суд не може погодитися із такими доводами, оскільки у п. 1.1. Кредитного договору вказано строк на який надається кредит, а саме: із 25.03.2008 року по 25.03.2028 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 15,0 % річних (а.с. 110-118). Даний графік платежів був погоджений та підписаний особисто позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Як вбачається з умов кредитного договору, відповідач надав позивачу кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Як вбачається із Кредитного договору № 24/08/840 від 25.03.2008 року, він був особисто підписаний позивачем, що не оспорювалося сторонами у справі, а тому суд приходить до висновку, що позивач засвідчив свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він їх справедливими по відношенню до нього. Таким чином вбачається, що позивач ознайомився та погодилася із усіма істотними умовами Договору та підписав його. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу, тобто щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, позивачем не надано доказів в підтвердження того, що на момент укладання спірного кредитного договору відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, суд вважає, що волевиявлення позивача на укладення кредитного договору підтверджується матеріалами справи та не спростовано останньою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що укладений між сторонами кредитний договір є таким, що вчинений під впливом обману, є безпідставними та недоведеними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним Кредитного Договору № 24/08/840 від 25 березня 2008 року. З урахуванням вищенаведеного, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовит, як необгрунтованого. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову позивача по суті заявлених вимог, правових підстав для відмови у заволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, суд не вбачає. За вкзаних вище обставин, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, задоволенню не підлягає. На підставі викладено та

Outcome: dismissed