Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовує тим, що 05 вересня 2008 року між нею та [PERSON]Б, що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5428. За цим договором продавець [PERSON] зобов'язався передати у власність, а покупець [PERSON] зобовязалась прийняти у власність придатну для використання за призначенням квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], і сплатити передбачену цим договором грошову суму. Позивачка разом із договором купівлі-продажу підписала договір іпотеки зазначеної квартири, про який їй стало відомо після отримання нею відповідних запитів у нотаріуса. Вважає зазначений Договір іпотеки недійсним, оскільки він був укладений з порушенням норм законодавства, з огляду на наступне: договір іпотеки, що оспорюється, не містить такої істотної умови, як зміст і розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання, із роз'яснення терміну «основне зобов'язання» - «зобовязання іпотекодавця або Боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, за будь-яким кредитним договором або кредитними договорами окремо та/або разом, який (-і) укладений із іпотекодержателем, за яким(и) Боржник або іпотекодавець має грошові зобовязання перед іпотекодержателем, та виконання якого(-их) в повному обсязі забезпечується іпотекою за цим договором», є не коректним, оскільки не відповідає змісту п.3 ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку». Одночасно позивачка зазначає, що на момент укладення договору іпотеки не мала права власності на предмет іпотеки - зазначену вище квартиру, що суперечить ст.5 Закону України «Про іпотеку». Отже, згідно з законодавством України, тільки після 11.09.2008 року, тобто дати реєстрації права класності на нерухоме майно (квартиру), міг бути укладений договір іпотеки цього майна (квартири). Саме тому, 05 вересня 2008 року фактично не міг бути укладений і зареєстрований договір іпотеки нерухомого майна позивачки, а також не могла бути накладена заборона відчуження зазначеної в цьому договорі квартири, бо 05 вересня 2008 року право власності на цю квартиру у позивачки ще не виникло, тому що реєстрація речових прав на це майно ще не відбулася. Крім того, приватним нотаріусом [PERSON] було зареєстровано обтяження зазначеної квартири іпотекою на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ "УкрСиббанк та ПАТ Дельта Банк, № 2949 від 28.12.2011 року, реєстраційний номер обтяження 7860511, іпотекодержатель ПАТ Дельта Банк, код 34047020, 01133 м. Київ. вул. Щорса, 36-Б, що суперечить вимогам ст. 18 ЗУ Про іпотеку, тобто за одним договором іпотеки не може бути двох інотекодержателів, отже подвійна заборона відчуження квартири позивача є незаконною та повинна бути знята. Просить суд визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 05 вересня 2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ УкрСиббанк, зареєстрований в реєстрі за № 5428, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Єдиного державного реєстру іпотек записів про накладення заборони відчуження квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Судовий збір просила стягнути з відповідачів. В судовому засіданні представник позивачки за дорученням позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила суд позов задовольнити. Представник відповідача\~\~ПАТ «Дельта Банк» в судовому засіданні присутній не був, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та заперечення, де зазначив, що позов не визнає. Вказав, що 05.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11391219000, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 37 000,00 доларів США з розрахунку 13.5 % річних на строк з 05.09.2008 року по 05.09.2023 року. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором АГ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до п. 1.2.8 кредитного договору Відповідач зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком №2 до Договору. Відповідно до п.п.1.2.9.,1.2.10., 1.2.11, нарахування процентів за ним договором здійснюється щомісяця в останній робочий день поточного місяця, методом факт/360 відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Розмір ануїтетного платежу складає 485,00 доларів США. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується поруками відповідно до укладених Договорів поруки № 2.27443 від 05.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (поручитель), № 227442 від 05.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (поручитель), згідно з яким поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником зобов'язань за кредитним договором № 11391219000 від 05.09.2008 року. Відповідальність поручителя настає у випадку невиконання боржником зобовязань за договором. Поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Зазначає, що АТ «Дельта Банк» є новим кредитором внаслідок укладання вищезазначеного договору купівлі права вимоги, а отже автоматично стає новим іпотекодержателем, а не другим іпотекодержателем, як це розуміє позивач. Оскільки договором іпотеки від 05.09.2008 року жодна вимога ст. 203 ЦК України не порушується, по усім суттєвим умовам досягнуто згоди, то вищезазначений кредитний договір не може бути визнаний недійсним. Одночасно відповідач просив суд застосувати строк позовної давності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебіг позовної давності щодо визнання недійсним договору іпотеки від 05 вересня 2008 року закінчився 05 вересня 2011 року, оскільки позивач знав про порушення свого права/особу яка його порушила з 05 вересня 2008 року. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та заперечення, де зазначив, що позов не визнає через його безпідставність. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 05 вересня 2008 р. між [PERSON] з одного боку і Акціонерним комерційним інноваційним банком\~\~«УкрСиббанк» з іншого боку було укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11391219000, за умовами якого банк\~\~надав позивачці кредит у сумі 37000 доларів США, що на момент укладення договору еквівалентно 179461,10 гривень,\~\~строком\~\~користування до 05 вересня 2023 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних з цільовим призначенням для особистих потреб позичальника, а саме для купівлі квартири, розмір щомісячного ануїтетного платежу складає 485 доларів США. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 05 вересня 2008 р. між [PERSON] та банком був укладений договір іпотеки, згідно з яким в заставу прийнята придбана нею квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON]А, зареєстровано в реєстрі за номером №5428. Вищезазначені факти були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 09.07.2012 року №2/519/35/12, що набрало законної сили. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Даний факт вказує на те, що під час розгляду справи у позивачки був примірник договору іпотеки, згідно з яким в заставу прийнята придбана нею квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], і суперечить позовним вимогам в частині ненадання їй копії примірника договору іпотеки. Крім того, відповідно до п.7 договору іпотеки вбачається, що договір складений у 3-х примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони та для нотаріуса, даний договір підписано позивачкою власноруч. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Визначення іпотеки міститься і у ст.575 ЦК, згідно з якою іпотека це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що укладений між сторонами договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним з підстав того, що договір не містить такої істотної умови, як зміст і розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання. Як вбачається з ч.2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. За змістом п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір повинен містити такі істотні умови як зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання. Оскаржуваний договір іпотеки містить розділ, в якому визначені терміни, що зустрічаються у тексті договору та визначено їх (термінів) значення у тексті договору. Зі змісту оскаржуваного договору іпотеки та термінів, які використовуються у договорі випливає, що іпотекою за договором в повному обсязі забезпечуються зобовязання, що виникли на підставі кредитного договору - договору про надання споживчого кредиту № 11391219000 від 05.09.2008 р., укладеного між [PERSON] та іпотекодержателем, в забезпечення виконання грошових зобовязань за яким укладено даний договір. Також договір іпотеки містить визначення терміну «Основне зобовязання», а саме - зобовязання іпотекодавця або боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, за будь-яким кредитним договором або кредитним договором окремо та/або разом, який(-і) укладений (-их) з іпотекодержателем, за яким(и) боржник або іпотекодавець має грошові зобовязання перед іпотекодержателем, та виконання якого(-их) в повному обсязі забезпечується іпотекою за цим Договором. Крім того, п. 1.3. договору іпотеки містить наступне застереження: «Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобовязань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобовязань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобовязання. Таким чином, оскаржуваний договір іпотеки містить посилання на основне зобовязання, яке ним забезпечується, а також підтверджує факт досягнення сторонами згоди відносно розміру, строку і порядку виконання кредитних зобовязань, що відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про іпотеку» в частині зазначення усіх необхідних істотних умов у тексті такого договору. Отже, аналізуючи договір кредиту №11391219000 від 05.09.2008 року та договір іпотеки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 05.09.2008 року, можна дійти висновку, що в договорі іпотеки зазначено, що предметом його є вищезазначена квартира, що є забезпеченням виконання грошових зобовязань іпотекодавця за основним зобовязанням за кредитним договором №11391219000 від 05.09.2008 року, в якому зазначені розмір основного зобовязання, строк і порядок його виконання. З огляду на наведене, можна дійти висновку, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Наступним пунктом визнання недійсності договору іпотеки позивачка зазначала те, що договір іпотеки було укладено до того, як вона стала власницею квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Частиною 5 ст.5 Закону України «Про іпотеку», в редакції, що діяла на час укладання договору, зазначено, що предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору. Відповідно до п.2.4.8 договору іпотеки квартири [ADDRESS] від 05.09.2008 року протягом 21 дня від дати укладання цього договору позивачка зобовязується зареєструвати право власності на нерухоме майно, та надати витяг про реєстрацію права власності, виданий комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м.Маріуполя та технічну документацію на нерухомість - квартиру [ADDRESS]. Крім того, у відповідності до положень ч. 3,4 ст. 334 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладання договору іпотеки, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Тобто на час укладання спірного договору законодавцем був встановлений порядок набуття права власності на відчужуване майно, відповідно до якого момент переходу права власності був повязаний з моментом державної реєстрації правочину про відчуження майна, а не з моментом реєстрації права власності на таке майно. Згідно з витягом з Державного реєстру правочинів, який сформований о 9 год. 46 хв. 05.09.2008 р., про державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]), який підтверджує набуття права власності на предмет іпотеки позивачем на вказаний час та дату. Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборона на нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки, зареєстрована о 10 год. 03 хв. 05.09.2008 р. Вказане підтверджує, що на момент укладання спірного договору іпотеки позивач вже була власником нерухомого майна, що є предметом договору іпотеки і могла розпоряджатись даним майном на свій розсуд, в тому числі передавати його в іпотеку. Крім того, Закон України «Про іпотеку» містить спеціальну норму, яка закріплена у ч. 4 ст. 18 даного закону, згідно з якою у разі, якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Отже, дана вимога позивачки також спростовується нормами закону та матеріалами справи. У рішенні Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 09.07.2012 року №2/519/35/12 зазначено, що згідно з укладеним 08 грудня 2011 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком\~\~«УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договором купівлі-продажу прав вимог за кредитами\~\~за зобовязанням, що виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту та заставу майна №11391219000 від 05.09.2008 р. змінений кредитор у зобовязанні на ПАТ «Дельта Банк»(а.с.70-73). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, твердження позивачки, що за одним договором іпотеки не може бути двох іпотекодержателів є хибними, оскільки ПАТ «Дельта Банк» є новим іпотекодержателем, а не другим. Згідно зі ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважним причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник відповідача ПАТ «Дельта банк» наполягав на застосуванні строку позовної давності, який слід відраховувати з 05.09.2008 р., зважаючи на те, що поважність пропуску строку позовної давності не доведена. Оскільки доводи позивачки, наведені в позовній заяві, суд вважає необґрунтованими, позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив позовної давності.

Outcome: dismissed