Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

17.11.2015 року позивач звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі Ярівської селищної ради Краснолиманського району Донецької області, треті особи [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку в порядку спадкування. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала повністю і суду показала, що 29.04.2014 року помер її батько [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, у тому числі і 1/2 частина житлового будинку, розташованого по вул..Підлісна,17 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, та земельна ділянка площею 0,1650 га кадастровий номер 1423056600:02:000:0450, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по вул.. Підлісна, 17/2 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області. Вона являється єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановленому порядку. 13.01.2015 року по реєстрам № 26-29 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтва про прийняття спадщини на все майно, за виключенням вказаного вище. У видачі свідоцтв про право на спадщину на вказане майно постановою нотаріуса їй було відмовлено у зв»язку з тим, що правовстановлюючі документи на 1/2 частину вказаного житлового будинку та на земельну ділянку площею 0,1650 га, видані спадкодавцю органами державної влади, не відповідають нормам законодавства - зареєстроване право власності на житло не узгоджується з зареєстрованим правом власності на земельну ділянку, яка фактично надана для його будівництва та обслуговування, бо в свідоцтві про право власності на спадкове житло воно зазначено як квартира, а не як 1/2 частина будинку, а в державному акті на право приватної власності на землю та надана для обслуговування та будівництва не квартири, а будинку. Враховуючи те, що спадкове житло відповідно до будівельних норм не може вважатися квартирою і органом приватизації під час видачі свідоцтва було допущено помилку, яку виправити у інший спосіб у зв»язку зі смертю власника вже не можливо, просила позов задовольнити. Треті особи [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. В судове засідання не з»явилися. [PERSON] просила справу розглянути за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що 24.04.2014 року помер батько позивача [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з вкладу, земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,1916 га, 0,7253 га, 3,5852 га, розташованих на території Новоселівської та Ярівської селищної ради Краснолиманського району, Донецької області, та 1/2 частини житлового будинку, розташованого по вул. Підлісна,17 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, і земельної ділянки площею 0,1650 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташованої по вул.. Підлісна,17/2 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області(а.с.14-18,21,27,29,32,33,35). Єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця на вказане майно на підставі заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Ярівської селищної ради, Краснолиманського району, Донецької області 11.09.2003 року по реєстру № 9, являється позивач(а.с.34,72). Позивач своєчасно звернулася до Краснолиманської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 13.01.2015 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори було посвідчено свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,1916 га, 0,7253 га, 3,5852 га, розташовані на території Новоселівської та Ярівської селищної ради Краснолиманського району, Донецької області, і грошовий вклад (по реєстру № 26-29), що залишилися після смерті [PERSON]Г.(а.с.27-34,72). В цей же день постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у посвідченні свідоцтв про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,1650 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану по вул. Підлісна,17/2 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, та на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по вул.. Підлісна,17 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, у зв»язку з тим, що в правовстановлюючих документах на житло при виготовленні таких було допущено помилку таке помилково названо квартирою, замість 1/2 частини будинку. Все це призвело до того, що право власності на житло не узгоджується з правом власності на земельну ділянку, яка може бути надана лише під обслуговування житлового будинку, а не квартири(а.с.20). Допущення помилки у правовстановлюючому документі спадкодавця підтверджується наступним. Відповідно до розпорядження начальника відділу з приватизації та управління комунальною власністю виконавчого комітету Краснолиманської міської ради № 98 від 07.09.1993 року було задоволено заяву [PERSON] про приватизацію 1/2 частини житлового будинку, розташованого по вул.. Підлісна,17 в с. Олександрівка Краснолиманського району Донецької області, і передано йому у приватну власність 1/2 частину житлового будинку, розташованого [ADDRESS], про що 08.09.1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло загальною площею 55,0 кв.м, розташоване за адресою [ADDRESS]. Вказане свідоцтво зареєстровано в Слов»янському БТІ 11.10.1993 року по реєстру № 20(а.с.14-15). Але в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за спадкодавцем на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку, розташованого по вул. Підлісна,17 в с. Олександрівка Краснолиманського району Донецької області, а не на квартиру № 2. Та таким же способом зареєстровано і право спільної часткової власності ну другу половину вказаного будинку третіх осіб [PERSON] та [PERSON] - відповідно 1/16 та 7/16 вказаного будинку, а не квартири(а.с.35-36). Крім того, на підставі рішення виконавчого комітету Ярівської селищної ради Краснолиманського району, Донецької області № 57.3 від 26.10.1994 року спадкодавцю як власнику 1/2 частини житлового будинку, розташованого за поштовою адресою вул. Підлісна,17/2, було передано у власність для обслуговування саме житлового будинку та господарських будівель, а не квартири, земельну ділянку площею 1650 кв. м, про що 21.09.1995 року видано державний акт на право приватної власності на землю П-ДН № 148565, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 98(а.с.16,21). Допущення помилки у правовстановлюючому документі спадкодавця на житло, в результаті якого органом приватизації було переплутано юридичний зміст права на житло з поняттям поштової адреси, підтверджується і тим, що відповідно до ст.6 Земельного кодексу України в редакції 18.12.1990 року, котрий регулював земельні правовідносини в період виникнення права власності на земельну ділянку у спадкодавця, громадяни України мали право на отримання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Надання в приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель під багатоквартирними жили будинками(квартирами) нормами вказаного Земельного кодексу України взагалі не передбачено. Незважаючи на те, що в житловому будинку по вул.. Підлісна,17 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, який розділений на 2 частини, фактично облаштовано дві квартири з самостійними входами з вулиці, де 1/2 частина вказаного будинку зареєстрована на праві власності за спадкодавцем, а інша половина будинку на праві спільної часткової власності за [PERSON]К.(7/16 часток) та за [PERSON]М.(1/16 частка), відповідно до ч.2 Державного класифікатора будівель та споруд, затвердженого та введеного в дію вперше наказом Держстандарту України від 17.08.2000 року № 507, вказаний житловий будинок № 17 по вул.. Підлісна в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, являється одноквартирним житловим будинком, бо до таких відносяться «спарені або блочні будинки з окремими квартирами, котрі мають свій власний вхід з вулиці». Саме тому спадкодавцю відповідно до державний акт на право приватної власності на землю П-ДН № 148565 від 21.09.1995 року було передано у приватну власність земельну ділянку площею 1650 кв. м, розташовану по вул.. Підлісна,17/2 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а не квартири. Тому системний аналіз вказаних доказів на погляд суду свідчить про те, що в свідоцтві про право власності на житло спадкодавця від 08.09.1993 року було допущено технічну помилку в зазначенні поштової адреси об»єкта права власності, яким являється 1/2 частина житлового будинку, розташованого по вул.. Підлісна,17 в с. Олександрівка Краснолиманського району, Донецької області. На підставі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов»язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Суд також враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А також ст. 152 ЦК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять всі права та обов»язки, котрі належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А ст.1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов»язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця) до інших осіб(спадкоємців). Та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю згідно ч.5 ст.1268 ЦК України з часу відкриття спадщини. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Надані позивачем докази (копія свідоцтва про право власності на житло від 08.09.2015 року, розпорядження від 07.09.1993 року, рішення виконкому Ярівської селищної ради від 26.10.1994 року № 57.3, державного акту на право приватної власності на землю П-ДН № 148565, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, акт обстеження домоволодіння від 02.11.2015 року), а також пояснення допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON]А та [PERSON], беззаперечно свідчать про те, що 1/2 частина житлового будинку, розташованого по вул.. Підлісна,17 в с. Олександрівка, Краснолиманського району, Донецької області, та земельна ділянка площею 1650 кв.м для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстрована за адресою [INFO], фактично знаходяться за однією адресою, являються єдиним майновим комплексом і належать на праві власності спадкодавцю [PERSON]Г.(а.с.14-16,21,23-26,35-58). Суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, у тому числі і щодо виправлення помилок, допущених в правовстановлюючих документах, які належали спадкодавцю. Але відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів являється визнання права. Саме з метою реалізації вказаної норми права п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Тому суд вважає, що спадкодавець на законних підставах володів спірною земельною ділянкою. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті помилок, допущених свого часу органами державної влади, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. А тому з наведених причин суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved