Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.06.2002 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2012 року шлюб між ними розірвано. 01.11.2004 року ними за спільні кошти придбано житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS]. Право власності на будинок зареєстровано на ім`я відповідача. Вважає вказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя, з рівними частками, тому просила визнати за ними право власності на будівлі по ? частині за кожним з припиненням права спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно. Позивач та її представник підтримали заявлені вимоги з наведених підстав. Відповідач позову не визнав, вказуючи, що у позивача є у власності інше майно, коштів у придбаний ними будинок вона не вкладала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2002 року. Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 29.11.2012 року шлюб між ними розірвано. 01.11.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS], вартістю 10708 гривень. Право власності на нерухоме майно на підставі вказаного договору зареєстровано за [PERSON] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.11.2004 року). Згідно вимог ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 та ч.3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.364 ЦК України у разі виділу співвласникам у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у справі спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч.1). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (ч.4). Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦПК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки жодна із сторін не вчинила зазначених дій, а житловий будинок не може бути реально поділений між ними, оскільки згідно технічного паспорта будинок складається з однієї житлової кімнати площею 18,50кв.м., тому слід визначити ідеальні частки сторін у цьому майні. Житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані в [ADDRESS], придбано за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], тому є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки у спільній сумісній власності є рівними по ? частині. За наведених вимог законодавства та встановлених судом обставин заявлені вимоги є обґрунтованими. Враховуючи наведене, ст.ст. 355, 364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved