Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Новомосковське автотранспортне підприємство»: не виплаченої при звільненні суми в розмірі 16041 грн., що складається з заборгованості по заробітній платі в розмірі 2700 грн., компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5400 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2700 грн., оплати по лікарняному листу в розмірі 1800 грн., матеріальну допомогу при достроковому припиненні контракту в розмірі 3 мінімальних заробітних плат; середнього заробітку за час затримки розрахунку (на 07 травня 2015 року) - 119790 грн. і по день винесення рішення судом; компенсації за спричинену моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 жовтня 2010 року наказом № 156 ПАТ «Новомосковське АТП» позивача призначено на посаду Голови Правління ПАТ «Новомосковське АТП». 28 листопада 2010 року ПАТ «Новомосковське АТП» укладено зі позивачем Контракт №185, строком до 27 листопада 2013 року, який згідно п.1.2 Контракту є трудовим договором. 26 серпня 2011 року наказом №131 ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство» позивача звільнено від обов'язків голови правління ПАТ «Новомосковське АТП» з 26 серпня 2011 року. 29 серпня 2011 року наказом №131 ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство» позивача звільнено з 29 серпня 2011 року. Накази про звільнення прийняті і підписані головою наглядової ради ПАТ «Новомосковське АТП» Павленко В.І. Позивач ознайомлений з обома наказами 19 вересня 2011 року, оскільки з 29 серпня 2011 року по 18 вересня 2011 року перебував на лікарняному. 19 вересня 2011 року позивач не допущений на своє робоче місце. За час відсутності відповідач змінив замки на дверях робочого кабінету. Після повідомлення про поважні причини неявки на роботу відповідач не прийняв для оплати лікарняний лист, не видав трудову книжку в день розрахунку і по час звернення з позовом, не виплатив суми належні при звільнені. обґрунтовуючи моральну шкоду позивач вказує, що відповідачем порушено його законні права на своєчасне отримання розрахунку при звільненні і ці порушення продовжуються. Неправомірні дії відповідача вимагають додаткових зусиль для організації мого життя, з вини відповідача позивач вимушений витрачати свій час на судову тяганину для захисту своїх прав, що порушує нормальний спосіб життя, заставляє нервувати, коригувати життєві плани, докладати додаткових зусиль для організації життя. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову. Вказали, що підписи від імені позивача, виконані у відомостях про отримання грошових коштів № ВЗП-000168 та ВЗП-000172 за серпень 2011 року позивачу не належать та виконані не ним. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову. Вказав на те, що відповідач повністю розрахувався з позивачем, про що свідчить підписи позивача у платіжних відомостях № ВЗП-000168 та ВЗП-000172 за серпень 2011 року. 14 вересня 2011 року комісією підприємства складений акт про одержання позивачем наказу про звільнення та наказу розпорядження про припинення контракту, а також в зазначеному акті вказано, що від одержання трудової книжки позивач відмовився. Таким чином позивачу достовірно відомо про його звільнення, припинення з ним контракту, крім того позивач свідомо відмовився від отримання трудової книжку. Вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку не можуть бути задоволені, оскільки вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення не є вимогою про оплату праці, а тому позивач пропустив тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Щодо вимог про виплату на користь позивача матеріальної допомоги у розмірі 3-х мінімальних заробітних плат при достроковому розірванні контракту, відповідач зазначив, що така виплата передбачалась трудовим контрактом лише у разі хвороби чи інвалідності, що перешкоджає виконанню обов`язків позивача. Вимоги позивача щодо стягнення на його користь виплат по лікарняному листу не підлягають задоволенню, оскільки останній звільнений з посади з 26 вересня 2011 року. Поданий суду лікарняний лист має дату складання 30 серпня 2011 року, що свідчить про його видачу вже після звільнення. щодо вимог про стягнення моральної шкоди відповідач зазначив про пропуск строку звернення до суду. Щодо вимог позивача про виплату на його користь компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5400 грн., то у відповідності до п.3.4 Контракту позивач зобов'язаний повідомити Наглядову Раду про дату і строк відпустки, надати Наглядовій Раді графік відпусток і погодити відповідний графік з Наглядовою Радою, але ані повідомлення про період відпустки, ані графіка відпустки Наглядовій Раді не надано. Крім того, відповідач подав заяву про застосування до спірних відносин позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізнався у вересні 2011 року. В справі проводилась судова почеркознавча експертиза підпису позивача, в якій повідомлено про неможливість виконання в зв`язку з ненаданням оригіналів досліджуваних документів - платіжних відомостях № ВЗП-000168 та ВЗП-000172 за серпень 2011 року /а.с.133-135/ через повідомлення про проведення з означеними матеріалами судово-економічної експертизи у кримінальному провадженні /а.с.138-139/. також, призначена судом судова почеркознавча експертиза отриманих копій платіжних відомостей вказала на неможливість проведення експертизи підпису на підставі копій документів /а.с.157-160/. Розглянувши матеріали справи, дослідивши пояснення учасників цивільного процесу, суд доходить наступного. 21 жовтня 2010 року наказом № 156 ПАТ «Новомосковське АТП» позивача призначено на посаду Голови Правління ПАТ «Новомосковське АТП», правонаступником якого є відповідач /а.с.38-40, 41/. 28 листопада 2010 року ПАТ «Новомосковське АТП» укладено з позивачем Контракт № 185, строком до 27 листопада 2013 року, який згідно п.1.2 Контракту є трудовим договором /а.с.7-8/ та у відповідності до якого позивача призначено на посаду Голови правління ПАТ «Новомосковське АТП». 26 серпня 2011 року наказом № 131 Голови наглядової ради ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство» позивача на підставі рішення Наглядової Ради звільнено від виконання обов'язків Голови правління ПАТ «Новомосковське АТП» з 26 серпня 2011 року /а.с.5/. 29 серпня 2011 року наказом № 131 Голови Наглядової Ради ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство» з позивачем припинено трудовий договір з 29 серпня 2011 року. У відповідності до наданої копії трудової книжки, підставою для звільнення зазначено ч.3 ст.147-1 та п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. 14 вересня 2011 року комісією в складі голови правління ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство», інспектора кадрів ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство», бухгалтера ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство» складено акт про вручення [PERSON] наказу №131 від 26 серпня 2011 року та наказу № 131 від 29 серпня 2011 року. [PERSON] відмовився від одержання трудової книжки та підписів в одержані наказів /а.с.35/. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2012 року провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Новомосковське автотранспортне підприємство» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито /а.с.60/. У відповідності до індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON], щомісячна заробітна плата позивача в 2011 році нарахована відповідачем (код 03113450) складала 2750,00 грн. В серпні 2011 року позивачу нараховано 2561,95 грн. /а.с.73/. У відповідності до довідки про нарахування заробітної плати [PERSON] за серпень 2011 року вих. № 160 від 19 червня 2015 року, наданої відповідачем, [PERSON] нараховано: за відпрацьований час 1714,29 грн., лікарняні - 676,25 грн., доплата згідно штатного розпису - 171,43 грн., разом - 2561,97 грн. Відраховано: прибутковий податок 372,08 грн., єдиний внесок 81,41 грн., профспілковий внесок 25,62 грн., разом - 479,11 грн. Сума до видачі - 2082,86 грн. Згідно п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Матеріали справи містять копії платіжних відомостей № ВЗП-000168 та ВЗП-000172 за серпень 2011 року, у відповідності до яких позивачу нараховано та виплачено 2082,83 грн. /а.с.87, 88/. Водночас, в порушення вимог ст.64 ЦПК України, доказів того, що позивачем отримано означені грошові кошти, належні йому при звільненні і підписи на оригіналах наданих документів належать саме позивачу суду не надано, внаслідок чого суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визначаючи розмір не виплаченої позивачу заробітної плати, суд, з урахуванням наданих сторонами доказів виходить з того, що позивач вказуючи на необхідності стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 2700 грн., жодним чином означений розмір заробітної плати не доводить, вказуючи що не виплачено лише заробітну плату за серпень 2011 року та не оскаржує нарахований відповідачем розмір заробітної плати, внаслідок чого в цій частині позов в частині стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати підлягає задоволенню в розмірі 2082,86 грн. - суми наданої відповідачем, як належної для виплати позивачу згідно наданої суду довідки № 160. При цьому, оскільки відповідачем позивачу нараховано, однак не виплачено заробітну плату за означений період, про що свідчить зокрема і довідка ПФУ від 06 лютого 2013 року, строк позовної давності до вимог про стягнення нарахованої однак не виплаченої заробітної плати застосований бути не може. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5400 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення Відповідно до ч.1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. П.3.4 контракту № 185 визначено, що керівнику надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів із збереженням щомісячної середньої заробітної плати… При виході у відпустку Керівнику надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку одночасно з наданням щорічної відпустки. Контракт № 185 укладений з позивачем 28 листопада 2010 року. Відтак, позивач з дня укладання контракту пропрацював 271 день. При розрахунку кількості днів щорічної відпустки, з часу укладання контракту розмір невикористаної щорічної основної відпустки позивача з розрахунку 30 календарних днів на рік становить 23 календарні дні (271 / (365 / 30). Водночас, умовами п.3.4 Контракту № 185 передбачається, що керівник на свій розсуд визначає час і порядок використання відпустки …. попередньо погодивши з Наглядовою радою товариства. Доказів наявності визначеного позивачем графіку відпустки, перебування позивача у відпустці, або того, що відпустка позивачем не використана суду не надано. Проте, згідно зі ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Внаслідок чого позовні вимоги в частині наявності у позивача права на отримання компенсації за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення є обґрунтованими. Однак, матеріали справи не містять звернення позивача до відповідача або до суду із вимогою про стягнення та виплату компенсації за не використану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення протягом строку, визначеного ст.233 КЗпП України з урахуванням того, що про звільнення позивачу стало відомо 14 вересня 2011 року під час вручення наказів і про нарахування сум, належних до виплати. Доказів того, що позивачу відповідачем відмовлено в наданні розрахунку належних до виплати при звільненні сум або неможливості звернення до органів Пенсійного фонду України, фіскальних органів із заявою про нарахування відповідачем виплат, що б надавало можливість позивачу звернутися до суду або відповідної трудової комісії за оскарженням нарахованих сум суду не надано. Підстав які-б об`єктивно унеможливили вчинення цих дій позивачем матеріали справи не містять, внаслідок чого в цій частині позову позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений ст.233 КЗпП України і поважних причин пропуску цього строку суду не надано, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Щодо стягнення матеріальної допомоги при достроковому припиненні контракту, то п.6.5 Контракту № 185 передбачається виплата матеріальної допомоги в розмірі 3 мінімальних заробітних плат у разі дострокового припинення контракту на підставі п.п. «в» п.6.4 Контракту. П.п. «в» п.6.4 Контракту № 185 передбачає те, що Керівник може за своєю ініціативою розірвати контракт до закінчення строку його дії у разі хвороби чи інвалідності …, що перешкоджають виконанню обов`язків за контрактом. Оскільки матеріали справи підтверджують припинення трудового договору з ініціативи Наглядової Ради Товариства, підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. Щодо стягнення оплати по лікарняному листу в розмірі 1800 грн., суд виходить з наступного. Згідно з п.4.5 Інструкції «Про порядок заповнення листка непрацездатності», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 03 листопада 2004 року за № 532/274/136-ос/1406, у разі помилок у тексті здійснюється виправлення тексту, що підтверджується записом "Виправленому вірити", підписом лікуючого лікаря та печаткою закладу охорони здоров'я "Для листків непрацездатності". Позивачем на підтвердження його хвороби надано листок непрацездатності серія АВТ № 729792 від 30 серпня 2011 року, оригінал якого досліджено в судовому засіданні, який містить виправлення дати видачі виконавчого листа з 30.08.2011 р. на 29.02.2011 р. При цьому, означений листок непрацездатності містить напис з лівої сторони листка - виправленому вірити з 29.08.2011 р. підпис засвідчено печаткою КЗ «Новомосковська ЦРЛ» ДОР «Для листків непрацездатності». Водночас, в означеному листку відтиск печатки КЗ «Новомосковська ЦРЛ» ДОР на підписі особи про виправлення, підпис особи, якою засвідчено запис про виправлення різняться від відтиску печатки установи, що видала листок непрацездатності та якою є КЗ «Новомосковська ЦРЛ» та від підпису особи, якою підписано виправлення. таким чином вбачається, що запис про виправлення виконано іншою установою, ніж та, якою видано листок непрацездатності. Внаслідок чого вбачається, що датою відкриття листка непрацездатності є 30 серпня 2011 року, що, враховуючи дату звільнення позивача та вимоги ст.ст.10, 58, 60 ЦПК України, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені ст. 116 КЗпП України строки, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За таких обставин, оскільки з матеріалів справи вбачається не виплата позивачу заробітної плати за відпрацьований час у серпні 2011 року, та виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню, яка дорівнює 134,15 грн. (5500 грн. / 41 р.д.), те, що станом на 07 травня 2015 року (у відповідності до позовних вимог), період затримки розрахунку при звільненні з 29 серпня 2011 року становить 1348 дн., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням положень п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» становить 180 834,2 грн. (1348 * 134,15), водночас, виходячи з вимог, заявлених позивачем в позовній заяві, які є меншими від суми обрахованої судом, суд вважає задовольнити позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі, на стягненні якого наполягав позивач - 119790 грн. При цьому, строк позовної давності до даних вимог застосований бути не може, оскільки доказів виплати позивачу заробітної плати станом на день звернення з позовом суду не надано. Щодо стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить з наступного. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Водночас, належних та допустимих доказів наявності завданої моральної шкоди, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя суду не надано. Більш того, як вбачається з відомостей ПФУ № 85, позивач в жовтня 2011 року почав отримав дохід в розмірі 571,43 грн., в листопада 2011 р. - 818,18 грн., в грудні 2012 р. - 545,45 грн. Відтак, підстав для стягнення компенсації за спричинену відповідачем моральну шкоду, завдану внаслідок затримки розрахунку при звільненні суд не вбачає. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з того, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», внаслідок чого згідно зі ст.88 ЦПК України, сума в розмірі 243,60 грн. судового збору підлягає стягненню з відповідача на рахунок державного бюджету. Також позивачем здійснено витрати за оплату експертизи в розмірі 590,40 грн. /а.с.127/, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial