Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся в суд з цим позовом до [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір №20/02-02/27 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 26.09.2006 року та договір №20/02-02/31 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 11.12.2007 року, що укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що дані договори укладені з порушенням вимог цивільного законодавства, оскільки у вересні 2006 року та грудні 2007 року Банком не залучалися вклади в іноземній валюті за відсотковою ставкою 25 % річних, а тому такі умови договорів на вклад є нікчемними. Крім того не додержана письмова форма договорів, а прибуткові валютні ордери, надані відповідачем в якості документів, що підтверджують внесення ним грошових коштів на виконання договорів на вклад не відповідають жодній формі касових документів, які передбачені Інструкцією про касові операції у банках України не тільки формально, але і за своїм змістом, реквізитами та способом заповнення. В прибуткових валютних ордерах зазначено рахунки за касовими операціями, які не відповідають вимогам Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України. Договори на вклад були вчинені представником банку [PERSON] з перевищенням її повноважень. На дату укладення договорів вона працювала на посаді начальника Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції ВАТ «[PERSON] [PERSON]», а за спірними договорами на вклад найменування Банку зазначене Акціонерний поштово-пенсійний [PERSON] «Аваль», що не відповідає найменуванню Банку згідно із Статутом, що діяв на час їх укладення Відкрите акціонерне товариство «[PERSON] [PERSON]». Крім того, від імені АППБ «Аваль» діяв Полтавський обласний філіал, в той же час договори скріплений печаткою Миргородського відділення АППБ «Аваль». [PERSON] згідно наданої їй довіреності вправі була підписувати виключно документи, що стосуються діяльності відділення, а не Полтавського обласного філіалу. Договір скріплений печаткою Миргородського відділення АППБ «Аваль», в той час, як станом на час укладення договору вже не існувало Миргородського відділення АППБ «Аваль», адже назва відділення була змінена, а тому печатка вже не використовувалася при вчиненні правочинів. Пролонгація договорів на вклад, шляхом написання у правому верхньому куті договорів рукописного тексту «пролонговано до» суперечить положенню ст. 1059 ЦК України та не підтверджує згоди сторін договору на зміну його істотних умов щодо строку дії вкладів. Представник ПАТ «[PERSON] [PERSON]» [PERSON], який діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 34 /, в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з мотивів, наведених в позовній заяві. Крім іншого зазначив, що банком не був пропущений строк позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду, оскільки про порушення свого права ПАТ «[PERSON] [PERSON]» дізнався лише в грудні 2015 року після звернення відповідача з відповідним позовом до суду та після надходження до позивача документів, які відповідач долучив до позову, зокрема договорів і прибуткових валютних ордерів. Про звернення [PERSON] до Банку з відповідним листом про повернення вкладів цьому представнику нічого невідомо, оскільки відповідачем не надавалося жодних документів, зокрема копій договорів, касових документів на підтвердження цьому, а отже позивачу і не було відомо про порушення його прав. Наявність кримінального провадження стосовно [PERSON] не вказувало порушення прав позивача. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], що діє на підставі відповідних повноважень / а.с.75, 78 /, позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки вони вважають, що позивачеві достовірно було відомо про наявність спірного договору ще в 2009 році, після отримання листа-вимоги [PERSON] про повернення вкладу. Крім того, сторона відповідача вважала, що в задоволенні позову слід відмовити і за безпідставністю позовних вимог, оскільки наявність договірних відносин між сторонами підтверджується договорами №20/02-02/27 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 26.09.2006 року, №20/02-02/31 на вклад Універсальний (без пролонгації) від 11.12.2007 року та прибутковими валютними ордерами до них, які підтверджують внесення 25000 [PERSON] та 38000 доларів США на рахунки банку, з урахуванням попередньої практики Верховного Суду України у справах за аналогічними позовами. При цьому, [PERSON] мав справу безпосередньо з керуючим відділення банку, надіявся на її добросовісність, а тому не повинен був зясовувати її посадові обовязки та повноваження на підписання договорів, а за дії цієї службової особи відповідно до пункту 6.4 укладених спірних договорів несе відповідальність [PERSON]. Заслухавши пояснення сторони позивача і відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні заявленого позову слід відмовити з наступних обґрунтувань. Судом встановлено, що 26 вересня 2006 року між відповідачем [PERSON] та АППБ „ Аваль (надалі перейменованим у ПАТ „[PERSON] [PERSON]) було укладено Договір № 20/02 02/27, за умовами якого відповідач передав позивачу банку терміном на 12 місяців готівкою валютні кошти в сумі 25000 євро з виплатою 25 % річних / а.с. 11 /. Факт передачі відповідачем цих коштів позивачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 17 від 26 вересня 2006 року / а.с. 13 /. Крім того, 11 грудня 2007 року між відповідачем [PERSON] та АППБ „Аваль (надалі перейменованим у ПАТ „[PERSON] [PERSON]) було укладено Договір № 20/02 02/31, за умовами якого відповідач передав позивачу банку терміном на 12 місяців готівкою валютні кошти в сумі 38000 доларів США з виплатою 25 % річних / а.с. 12 /. Факт передачі відповідачем валютних коштів позивачу на виконання умов вищезгаданого Договору підтверджується прибутковим валютним ордером № 58 від 11 грудня 2007 року / а.с. 14 /. Відповідно до довідки ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]» договори на вклад Універсальний (без пролонгації) №20/02-02/31 від 11 грудня 2007 року та №20/02-02/27 від 26 вересня 2006 року в АТ «[PERSON] [PERSON]» не обліковується. У Миргородському відділенні Полтавської обласної дирекції АТ «[PERSON] [PERSON]» зазначені у договорах рахунки №262538291217/27, № 262510825326/62, а також зазначені у прибуткових валютних ордерах рахунки №262538291217, № 262510825326 не відкривалися. Грошові кошти від відповідача [PERSON] на підставі вищезазначених договорів до каси банку не надходили, на рахунки не зараховувалися (а.с.15). Станом на день укладення спірного договору начальником Миргородського відділення Полтавської обласної дирекції Відкритого акціонерного товариства «[PERSON] [PERSON]» була [PERSON], яка мала повноваження визначені довіреністю / а.с.22 /. Розміри відсоткових ставок по вкладах громадян визначалися рішеннями Комітету з управління активами та пасивами банку № КУАП-67/2 від 21.08.2006 року та № 071129/РІ/1 від 29 листопада 2007 року / а.с. 30-31, 32,33 /. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Відповідно до Висновку Європейскього Суду з прав людини у справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив, що на підставі ст.830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави". Намагаючись визнати спірні договори недійсним та відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності відповідачу, позивач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка, у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Зокрема, у ст. 1 Протоколу №1 зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. На підставі ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно з ч. 3 ст. 1058 і ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Пунктами 1.4., 2.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року № 1256/8577, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Додержання письмової форми договору є обов'язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником. Пунктом 8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, яка була чинною на момент укладення договорів банківських вкладів від 29 вересня 2006 року та 11 грудня 2007 року, установлено, що після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Виходячи з положень ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції про касові операції в банках України письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідно до п. 2.1. Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. При цьому ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України встановлюють, що банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Таким чином, згідно з ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України, п. 2.1. Положення відкриття відповідних рахунків та обліковування на них грошових коштів в національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обовязком банку, відповідно до якого банк зобовязаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Поряд із цим, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Частина 2 ст. 1059 ЦК України визначає, що в разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 8 гл. 2 розд. ІІІ Інструкції письмова форма договору банківського вкладу (депозиту) вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, які, у свою чергу, є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. При цьому відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обовязком банку (ч. 3 ст. 1058, ч. 2 ст. 1068 ЦК України). Таким чином, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обовязків за договором банківського вкладу. Невідповідність кредиту рахунків, зазначених у прибуткових валютних ордерах, Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, на що звертає увагу суду позивач в позовній заяві не може безумовно свідчити про недоведеність внесення коштів відповідачем [PERSON] на вкладні рахунки. З цих підстав суд не приймає до уваги копію висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 27.07.2016 року № 11231/1 6 45 / а.с. 93 99 /, наданий стороною позивача на підтвердження заявлених позовних вимог. Крім того, судом констатується та обставина, що такий висновок зроблено не на підставі ухвали суду про призначення експертизи, а особа, яка його робила не попереджена про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. Стосовно завищеного визначення розміру процентів по спірному договору банківського вкладу, суд приходить до наступних переконань. Положеннями статей 6, 627 ЦК України утверджений принцип свободи договору, згідно якого сторони вправі на власний розсуд врегулювати свої відносини за договором, якщо це не суперечить прямій указівці закону, або якщо обов'язковість для сторін певних приписів закону прямо не випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Окрім того, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б безумовно свідчили про те, що керуюча банком [PERSON] мала якісь обмеження або заборони щодо її повноважень як керівника структурного підрозділу у частині визначення та регулювання умов договорів банківського вкладу. Ні Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з фізичними і юридичними особами, ні рішення Комітету з управління активами та пасивами від 21 серпня 2006 року та 29 листопада 2007 року, не містять прямих указівок про незаконність, недійсність або нікчемність умов договорів банківського вкладу у частині визначення розміру процентів, якщо вони перевищують максимальний розмір відсоткової ставки по вкладам. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118ц14, що є обов'язковою для всіх судів України, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Зважаючи на викладене, суд вважає належними доказами, що підтверджують отримання Банком коштів від відповідача прибутковий валютний ордер №17 від 26 вересня 2006 року та № 58 від 11 грудня 2007 року. Згідно з ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК, а саме: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Доказів, які б свідчили про таке спрямування договорів банківського вкладу від 26 вересня 2006 року та 11 грудня 2007 року, позивачем не надано. Працівник Банку [PERSON], якою, як визнає позивач, було укладено спірні договори, не визнана винною у вчиненні будь-якого злочину вироком суду, що набрав законної сили. Зважаючи на вище викладене, відсутні правові підстави для визнання договорів на вклад №20/02-02/27 Універсальний (без пролонгації) від 26.09.2006 року та №20/02-02/31 Універсальний (без пролонгації) від 11.12.2007 року недійсним.

Outcome: dismissed