Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , відділу реєстрації Харківської міської ради та , з урахуванням уточнень, просила визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] від 17.12.2015 р., укладені між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луніною Т.А., за реєстровими № 2046, № 2048, витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/10 частку жилого будинку, з незаконного володіння [PERSON]-9/10 частини житлового будинку, визнати право власності за [PERSON] на зазначений житловий будинок . Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначала, що перебувала з гр.[PERSON] з 1993 р. по 2008 р. в зареєстрованому шлюбі. 29.07.1996 р. чоловік подарував, а [PERSON] прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], з правом довічного проживання [PERSON] у житловому будинку, після чого переоформила на своє ім'я особові рахунки, пов'язані з платежами, у тому числі комунальними, земельним податком) та продовжувала постійно проживати в будинку, в якому дотепер мешкає та зареєстрована. 29.03.2016 р., їй на роботу зателефонувала сусідка та повідомила, що незнайомі особи намагаються проникнути у житловий будинок. Приїхавши за місцем проживання та викликавши поліцію, які оглянули документи цих осіб , з'ясувалося, що вони є власниками будинку, в якому проживає позивач [PERSON]. Того ж дня, за зверненням позивача про злочин до районного управління поліції, були внесені відповідні відомості до ЄРДР, позивач визнана потерпілою у кримінальному провадженні. [PERSON] посилається також на те, що в ході розслідування було встановлено, що 17.12.2015 р. колишній чоловік [PERSON] уклав два договори купівлі-продажу житлового будинку по ? частині з [PERSON] У п. 1.3 цих договорів зазначено, що продавцю належить на праві особистою приватної власності спірний будинок на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, хоча, як зазначає позивач, власником будинку з 1996 р. є вона Право власності відповідача [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 09.02.2016 р. [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання, у зв'язку зі зміною власника на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Вважає , що укладений її колишнім чоловіком [PERSON] договір купівлі-продажу недійсним, був спрямований на незаконне заволодіння належним позивачу майном, оскільки [PERSON] достеменно знала про укладений раніше договір дарування, жодного разу не була у будинку, його не оглядала, не спілкувалась з особами, що в ньому мешкають, у тому числі з [PERSON] Позивач указує, що в подальшому, [PERSON] що спірний будинок перепродала своїм родичам [PERSON], [PERSON] ( а.с. ( а.с. 48-52). У позові [PERSON] просила також зобов'язати відділ реєстрації Харківської міської ради поновити реєстрацію її місця проживання в будинку та стягнути з відповідачів судові витрати. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістили, відзиву на позов не подали. Представник [PERSON] -[PERSON], представник [PERSON]- [PERSON] проти позову заперечували, посилаючись на те, що право власності на будинок за [PERSON] не було зареєстровано, а тому [PERSON] мав право укласти договір купівлі-продажу. Представник Департаменту реєстрації Харківської міської ради надіслав заперечення по справі, вказуючи, що Жовтневим РВ у м.Харкові ГУДМС України в Харківській області 09.02.2016 р., у звязку зі зміною власника домоволодіння, було знято з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. До розгляду судових спорів, предметом яких є питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання /перебування, та які виникли до моменту передачі повноважень з реєстрації органам місцевого самоврядування, залучення Департаменту реєстрації Харківської міської ради можливо лише в якості третьої особи. Представник також у письмових запереченнях наголошує на тому, що однією з підстав проведення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання осіб є відповідне судове рішення, яке набрало законної сили. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 р. частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 09.02.2016 р. про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та зобов'язано поновити реєстрації місця проживання [ADDRESS]. ( а.с. 112-115) Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 07.02.2017 р. , за заявою позивача, позов [PERSON] в частині вимог до Департаменту ( відділу) реєстрації Харківської міської ради про зобов'язання поновити реєстрацію місця проживання залишено без розгляду. У зв'язку зі смертю [PERSON], що настала 01.12.2016 р., його, за заявою позивача, виключено зі складу відповідачів по справі ( а.с. 124-125, 134). За клопотанням позивача, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 07.02.2017 р. забезпечено позов шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] та заборонено ПАТ «Харківміськгаз», КП «Харківводоканал», АК «Харківобленерго» здійснювати відключення житлового будинку від газопостачання, водопостачання, електропостачання до вирішення справи по суті ( а.с. 136-137). Ухвалою суду від 06.09.2018 р., за клопотанням представника відповідача [PERSON] витребувана з КП «Харківське міськБТІ» інформація щодо звернення [PERSON] із заявами про реєстрацію житлового будинку та з Жовтневого відділення полції Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області дані з приводу проведення почеркознавчої експертизи ( т. 2 а.с. 30). Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши як свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.04.1993 р. , проживали та були зареєстровані в [ADDRESS], який на праві власності належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою 02.10.1992 року за реєстром №4-4712, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 31.01.1996 р. під №26800 ( а.с.23,24). На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.07.1996 року, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар жилий будинок з надвірними будівлями , що находиться по [ADDRESS] на земельній ділянці пл.503 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу. Згідно примітки договір посвідчено з тим, що гр.[PERSON] залишається довічно проживати у жилому будинку ( а.с. 12-13). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК України ( в редакції на час укладення договору) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 і цього Кодексу ( ч.3 ст. 244 ЦК України), які передбачають, що договір повинен бути нотраіально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Договір підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Матеріали справи свідчать про те, що договір дарування від 29.07.1996 р. посвідчений державним нотаріусом 5-ї Харківської державної нотаріальної контори Одринською О.В. Договором передбачено, що він підлягає реєстрації у Харківському міському бюро технічної інвентаризації. Факт прийняття дарунку від дарувальника обдарованому підтверджується фактичними обставинами справи та не оспорюється відповідачами. Суд відхиляє доводи представників відповідачів щодо того, що позивач [PERSON] не набула права власності на спірне нерухоме майно, оскільки після укладення договору дарування у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності в Харківському міському бюро технічної інвентаризації не грунтуються на законі. Державна реєстрація права власності на житлові будинки регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. Заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1996 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. №56, Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затв.наказом Держкомітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 р. № 56, якими державна реєстрація здійснювалась бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів. З аналізу нормативних актів вбачається, що виникнення права власності на будинки не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 03.10.2018 р. № 10962/04-13, при здійсненні КП власних повноважень з реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна до 01.01.2013 р. тобто до зміни порядку реєстрації права власності, [PERSON] не зверталась із заявою про реєстрацію нерухомого майна. В матеріалах інвентаризаційної справи мається заява позивача від 01.04.2016 р. щодо реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями згідно договору дарування, посвідченого 29.07.1996 р. 5-ю Харківською державної нотаріальною конторою № 2-3338. ( т. 2 а.с. 42). Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України право власності ( право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Цією спеціальною нормою закону визначений момент набуття обдарованим права власності на дарунок з моменту його прийняття. Отже, в день укладення договору дарування 29.07.1996 р. у [PERSON], яка прийняла дарунок, набула право власності на спірний житловий будинок по [ADDRESS]. За таких обставин, право власності на будинок [ADDRESS] набуто правомірно на підставі договору дарування , а відсутність реєстрації нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації не позбавляє позивача права власності на цей будинок. За договорами купівлі продажу від 17.12.2015 р., посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луніною Т.А. за № 2046 , №2048 [PERSON] продав ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, посвідченого [PERSON] -державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори від 02.10.1992 р. № 4-4712, спадкова справа № 480, дублікат видано [PERSON] 26.10.2015 р. реєстровий № 7-530. Право власності на житловий будинок за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексним номером [NUMBER] від 23.11.2015 р., номер запису про право власності [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Пунктом 1.4 договорів купівлі-продажу встановлено: продавець свідчить, що ? частина житлового будинку, яка є предметом договору до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під забороною ( арештом), заставою, не перебуває, унаслідок укладення договору не порушуються права та законні інтереси інших осіб. Продавець свідчить, що частина житлового будинку, що відчужується є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на цю частину житлового будинку, у тому числі й відповідно до ст.ст. 65,74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні, про що нотаріусу подано відповідну заяву ( п. 1.8 договору). Вартість житлового будинку, що відчужується, становить 423 085 грн. ( а.с. 15-21). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що за даними договорами [PERSON] відчужив майно, яке він не мав права відчужувати, оскільки на 17.12.2015 р. не був його власником. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. За вимогами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З наданих суду матеріалів, висновку судово-почеркознавчої експертизи, пояснень [PERSON], що дані у кримінальному провадженні вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.10.2008 р. шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано. Вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 07.08.2016 р. [PERSON] визнано винним за ч.2 ст. 125 КК України у нанесенні [PERSON] двох колото-різаних поранень грудної клітини.( а.с. 119, 120). Згідно з характеристикою дільничного інспектора СП ПП Новобаварського ОП ГУ Національної поліції у Харківській області, за життя [PERSON] зловживав спиртними напоями, вів антисоціальний спосіб життя ( а.с. 122). Зазначені обставини підтвердила також свідок [PERSON] Як випливає з пояснень [PERSON] , він з листопада 2014 р. в будинку не проживав через конфлікти з дружиною, познайомився з особами, що обіцяли допомогти йому з офтальмологічною операцією, забрали паспорт, потім супроводжували до деяких організацій, де він ставив підпис, а взамін лікування треба було переоформити будинок, проте житло не мав намірів продавати, ніяких грошей не отримував, документи, що підписував , не читав через вади зору. У січні 2016 р. на нього напали, розбили битами голову, після чого його доставлено до лікарні ( а.с. 192-193 196). З довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна випливає, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано 08.04.2016 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за договором дарування від 08.04.2016 р. за [PERSON]-1/10 частина, інші 9/10 за [PERSON] ( а.с. 53). В судовому засіданні представник [PERSON] підтвердив, що вона подарувала житловий будинок своїй доньці , а частину-[PERSON] Позивач вважає, що належний їй житловий будинок по [ADDRESS] вибув з її володіння поза її волею, що є підставою для визнання недійсними угоди, укладеної між [PERSON] і [PERSON], витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на спірний житловий будинок. Унаслідок укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна порушені права власника будинку [PERSON], оскільки фактично майно, яке є предметом відчуження за цими договорами, перебуває у її власності, вона проживає постійно в будинку дотепер, зареєстрована в ньому . Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. В пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Судом встановлено, що спірний будинок вибув із володіння власниці [PERSON] поза її волею, тому наявні правові підстави для витребування житлового будинку. Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України). За наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обгрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню. За правилами ст.ст. 133,141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені, підлягають стягненню з відповідача в сумі 4230,90 грн. Оскільки [PERSON] не доплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру, такі витрати необхідно стягнути з [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved