Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

[PERSON] у поданій ним до суду до ДП "Донецька залізниця» позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2016 року по 06 червня 2016 року в сумі 20894,25 грн, пославшись на грубе порушення відповідачем, на підприємстві якого він працював до 06.06.2016 начальником району контактної мережі структурного підрозділу «Дебальцівська дистанція електропостачання», вимог КЗпП України щодо виплати заробітної плати у строки, встановлені ч.1 ст.115 КЗпП України. Судовою ухвалою від 4 лютого 2020 року (а.с.19-20) відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, справу призначено у судове засідання для розгляду по суті. Судовою ухвалою від 02 березня 2020 року (а.с.24) виправлено описку в ухвалі від 4 лютого 2020 року. Судовою ухвалою від 13 квітня 2020 року (а.с.35) витребувано докази по справі. У судове засідання позивач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у порядку ст.128 ЦПК України належним чином, не з`явився. Відповідач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у порядку ст.128 ЦПК України належним чином, явку представника у судове засідання не забезпечив, відзив на позовну заяву, всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, не подав. З`ясувавши усі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом установлено, що [PERSON] з 15.08.1989 по 06.06.2016 перебував у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», звільнений наказом №32/Ос від 06.06.2016 за ст.38 КЗпП України (копія трудової книжки з відповідними записами - на а.с.10-13). Статтею 43 Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із частиною 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження факту нарахування заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листи, які містять відомості щодо нарахованої і виплаченої зарплати, як це передбачено ст.110 КЗпП і ст.30 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР: «При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати». У наведеній нормі йдеться про обов`язок роботодавця повідомляти працівнику про суми нарахованої зарплати, утримання з неї та суму виплаченої зарплати, тобто - про безумовний обов`язок роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату. На нормативному рівні не затверджена форма «зарплатного» розрахункового листа. Тож цей лист надається у довільній формі. З доданих до позову табуляграм, виданих відповідачем позивачу на виконання ст.100 КЗпП України (а.с.6-9), вбачається, що позивачу: за лютий 2016 року всього нараховано 5811,15 грн, сума до виплати 3707,03 грн, за березень 2016 року всього нараховано 4631,52 грн, сума до виплати 3751,53 грн, за квітень 2016 року всього нараховано 7212,22 грн, сума до виплати 5841,89 грн, за травень 2016 року всього нараховано 2972,13 грн, сума до виплати 2417,88 грн. За цими табуляграмами загальний розмір нарахованої позивачу заробітної плати за період лютий 2016 року - травень 2017 року склав 20627,02 грн, до виплати - 15718,33 грн. Зазначені у розрахункових листах відомості щодо заробітної плати позивача відповідачем не спростовані. Розмір нарахованої позивачу заробітної плати відповідачем не спростований. Згідно з даними Індивідуальних відомостей про [PERSON] як застраховану у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування особу (а.с.46-47) сума фактичного його заробітку/доходу за 2016 рік (01-05.2016) склала 28304,30 грн, зокрема за період лютий-травень 2016 року - 20627,02 грн. З огляду на наведене, окремо на не доведення відповідачем виконання свого обов`язку з оплати праці позивача у спірний період часу, конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. Виходячи з даних про нарахування та виплату позивачу заробітної плати, слід дійти висновку, що відповідачем заробітна плата позивачу у спірний період часу виплачена не у повному обсязі, що відповідачем також не спростовано. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на наведене, а також ту обставину, що належних та допустимих доказів про нарахування заробітної плати позивачу та її розмір за червень 2016 року ним не надано, розмір заборгованості із заробітної плати позивача без утримання обов`язкових податків та зборів визначений судом у загальному розмірі 20627,02 грн за період 01-05.2016, тоді як позивачем заявлена до стягнення сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 20894,25 грн за період 01-06.06.2016. Тож, суд уважає, що позов підлягає частковому задоволенню: стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період 01-05.2016 у сумі 20627,02 грн. В частині вимог стягнення заробітної плати за період з 01.06.2016 по 06.06.2016 у задоволенні позову належить відмовити за недоведеністю. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 840,80 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 2102,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 840,80 грн. (2102,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial