Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

23.10.2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 16.05.2007 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № PLKPG100003830 для споживчих цілей, а саме придбання квартири. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № PLKPG100003830 від 16.05.2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Зазначає, що умови кредитного договору, є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим просила суд визнати ці договори недійсними.\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У судове засіданні представник позивача не зявилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала та прохала його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про день та час слухання справи, у судове засідання повторно не зявилася, не повідомивши про причини неявки та його поважність, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявних у справі матеріалів відповідно до положень статей 224-233 ЦПК України. Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку , що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядує цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом встановлено, що 16.05.2007 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № PLKPG100003830, згідно якого кредитор надав позичальнику 25505,00 доларів США зі строком повернення до 14.05.2027 року зі сплатою за користування кредитом 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8-10). Для забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № PLKPG100003830 від 16 травня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира [ADDRESS] на 5-му поверсі пятиповерхового цегляного будинку загальною площею 35,9 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м. (а.с.11-12). Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв'язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов'язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 10.10.2014 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що з Кредитного договору № PLKPG100003830 від 16 травня 2007 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також до суду не надано відомостей про надання банком позивачу окремого письмового документу з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача на день розгляду справи відповідач суду не надав. Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Доказів, щодо спростування доводів позивача в цій частині, банком не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Крім того, судом встановлено, що згідно п. 7.1. Кредитного договору, банк зобов"язався надати позичальникові кредитні кошти готівкою через касу банкуз 16.05.2007 року по 14.05.2027 року включно у вигляді простої кредитної лінії (далі кредит) у розмірі 25505,00 доларів США. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 273,05 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с.10). Тоді як, в п. 33.2. Договору іпотеки вказано, що кредит надано в сумі 30705,00 доларів США, а щомісячний платіж складає 341,31 доларів США (а.с.12). Але отримання коштів у розмірі 30705,00 доларів США позива категорично заперечує та будь-яких даних щодо цих розбіжностей банком суду не надано. Отже, із встановлених судом обставин, встановлено, що умови кредитного договору суперечать вимогам Закону встановленим для споживчого кредитування. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема\~\~щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Не зважаючи на це п.7.1 Кредитного договору містить вимогу щодо сплати винагороди за здійснення додаткового моніторингу погашення кредиту, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банкам на останній термін сплати , згідно умов п.6.2 Договору. Враховуючи вимоги закону, суд приходить до висновку, що при встановлених обставинах є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача у цій частині. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рн\\2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що \~позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Питання по судововому збору вирішити на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved