Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

13 вересня 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей та встановлення опіки. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є рідною бабусею малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Батьком дітей є її син [PERSON], а матір'ю відповідачка [PERSON], яка підтримувала з її сином фактичні шлюбні відносини. Із самого народження дітей, позивачка постійно проявляла турботу до них і надавала матеріальну допомогу на їх утримання. Оскільки відповідачка не виконувала своїх батьківських обов'язків по відношенню до своїх малолітніх дітей, і залишала їх одних, то з червня 2016 року вони стали постійно проживати разом із позивачкою та з цього часу перебувають на її утриманні і вихованні. [PERSON] не цікавиться дітьми та приховує місце свого перебування. Таким чином, оскільки онуки постійно проживають разом із позивачкою, вона здійснює за ними догляд, турбується про іх здоров'я, фізичний і духовний розвиток, та нею створено належні умови для їх проживання, а відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до своїх дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, вважає, що існують всі підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітніх дітей. У зв'язку із наведеним, просила суд ухвалити рішення яким позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], призначити її [PERSON] опікуном над малолітніми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку. Позивачка [PERSON], будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, подала до суду письмову заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала (а.с. 46). Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за місцем проживання відповідачки було надіслано повідомлення про виклик її до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідачки також було спрямовано листи про необхідність їх явки в судові засідання, із роз'ясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Втім, відповідачка не з'явилась до поштового відділення і не отримала судову кореспонденцію, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах (а.с. 48-49). У зв'язку із чим, про місце, дату та час розгляду справи відповідачку було повідомлено шляхом публікації оголошення про виклик її до суду у засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Втім, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідачка у судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачка, будучи повідомленою у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області Шевченко М.В., який діє на підставі довіреності № 29/01-1760 від 19 вересня 2017 року, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Органу опіки, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с. 43). Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей та встановлення опіки, підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України « Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвами про їх народження (серія: [NUMBER]; серія: [NUMBER]; серія: [NUMBER]). Батьком дитини, відповідно до ст. 135 СК України, записаний [PERSON] (а.с. 4,5,6). Відповідно до договору купівлі - продажу будинку, від 20 вересня 2013 року зареєстрованим в реєстрі за № 2553, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9716712, позивачка [PERSON] є власником житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14,15). Згідно із довідкою про склад сім'ї, позивачка [PERSON], [INFO] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно із актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї складеного керівником мікрорайону «Лимани» 25 травня 2017 року, було встановлено, що за адресою: [ADDRESS], з червня 2016 року проживають також малолітні: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Як видно із довідки комунального закладу Дошкільний навчальний заклад № 33 «Червоне сонечко» від 17 травня 2017 року № 018/17, онуки [PERSON]: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], відвідують КЗ ДНЗ № 33 « Червоне сонечко ». Мати дітей [PERSON] вихованням дітей не займається і дошкільний заклад не відвідує (а.с. 11). Згідно із довідкою про доходи № 6 від 07 червня 2017 року, позивачка [PERSON] працює молодшою медичною сестрою в КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Слов'янська». Загальна сума доходу за період з грудня 2016 року по травень 2017 року склала 15 806,17 коп. (а.с. 12). Згідно із виробничою характеристикою КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м. Слов'янська», [PERSON] за час роботи проявила себе вимогливим, порядним, працелюбним працівником. Її відзначає почуття особистої відповідальності за доручену справу, доброзичливість та виваженість у стосунках з колегами. У роботі досить принципова і наполеглива. Бере активну участь в громадському житті диспансеру. [PERSON] відповідає якостям загальнолюдської моралі, поважає людську гідність, в колективі користується повагою (а.с. 9). Згідно із висновком про стан здоров'я заявника, сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду серія: 12ЯЯФ № 847279, та протоколу засідання КЛПУ «Обласна психіатрична лікарня м. Слов'янська» 3/229 від 16 травня 2017 року, [PERSON] здорова, психіатричних протипоказань для виконання функцій опікуна не має (а.с. 16,17). Згідно із довідкою Департаменту інформаційних технологій МВС України серія: ІАА № 0181857, за обліками МВС, [PERSON], станом на 21 травня 2017 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 10). Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров"я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України „ Про охорону дитинства", кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім"ї мають забезпечуватися на принципах,що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно із ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачка [PERSON] проживає окремо від своїх малолітніх дітей. Матеріальну допомогу дітям не надає, не спілкується із ними, морально не підтримує, участі в їх вихованні не приймає, не цікавиться її схильностями та здібностями. Відповідачка не виявляє щодо своїх малолітніх дітей батьківського піклування, та фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов'язків. Статтею 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні дітей, відповідачка не бере. Всі питання щодо виховання вирішуються їх бабусею - позивачкою по справі самостійно, без участі та підтримки з боку відповідачки, що підтверджено в судовому засіданні об'єктивними доказами. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере жодної участі у вихованні дітей, жодним чином не цікавиться їх життям, не бере ніякої участі в їх розвитку та вихованні, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до п. п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно із висновком Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 10 жовтня 2017 року № 29/01-2002, Органом опіки та піклування Слов'янської міської ради було розглянуто питання позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дітей, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], та встановлено, що відомості про батьків дітей записані відповідно ст. 135 Сімейного кодексу України. Діти проживають разом з [PERSON], [INFO]. [PERSON] визнає, що діти є її біологічними онуками. Мати дітей - [PERSON], добровільно відсторонилась від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дітьми, не цікавиться їх фізичним та розумовим розвитком, здоров'ям. Допомоги на утримання жодної дитини не надає. Мати, [PERSON], веде аморальний спосіб життя, не працює, зловживає алкогольними напоями. У зв'язку із чим, сумісне проживання дітей з матір'ю не відповідає інтересам дітей, несе загрозу їх фізичному та психічному здоров'ю. Вихованням та утриманням дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] займається [PERSON]. Між ними склалися доброзичливі стосунки, які повністю відповідають належному розвитку та вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав [PERSON], необхідно для вирішення подальшої долі дітей та реалізації їх прав. Враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 27 вересня 2017 року, орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки вказаний висновок підписаний уповноваженою особою, зроблений на підставі вивчення всіх обставин справи. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З матеріалів справи не встановлено, що позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав шкодитиме інтересам її дітей. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачкою обов'язків по вихованню своїх дітей, оскільки вона протягом тривалого часу не проявляє відносно них належної турботи та уваги, не приймає участі в їх вихованні та утриманні, не піклується про стан їх здоров'я та розвитку, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, хоча зобов'язана це робити та має таку можливість. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], оскільки це сприятиме інтересам дітей. Згідно із ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування тощо. Згідно із правилами ч. ч. 3, 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою (піклування над неповнолітньою особою), якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна (піклувальника) за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст.62 ЦК України, опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Відповідно до ст. 63 ЦК України, опікуном чи піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Приймаючи до уваги ті обставини, що позивачка [PERSON] має повну цивільну дієздатність, звернулась до суду з позовною заявою про призначення її опікуном над малолітніми, перебуває у родинних відносинах з малолітніми - є їх рідною бабусею, і цей факт не спростовано сторонами по справі, малолітні [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають спільно із нею з червня 2016 року і по теперішній час, та знаходиться на її утриманні, позивачка займається їх вихованням, піклується про стан їх здоров'я, суд приходить до висновку про наявність підстав для призначення [PERSON] опікуном малолітніми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до частин 2,3 статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2.,3 ст. 181 СК України). Згідно із вимогами ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідачка має можливість надавати матеріальну допомогу, стан здоров'я та матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання дітей. За приписами ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Також з урахуванням вимог ч. 2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду. З огляду на викладене, оскільки передбачених законом підстав для звільнення відповідачки від обов'язку утримання дітей судом не встановлено, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, досліджених наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд вважає, що слід стягнути з відповідачки на користь позивачки аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 13 вересня 2017 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття, після чого, аліменти стягувати за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на кожну дитину, яка досягла повноліття, до повноліття останньої дитини. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць, згідно із вимогами ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Ухвалою суду від 14 вересня 2017 року позивачці було відстрочено сплату судового збору за звернення до суду із даним позовом (а.с. 23). Відповідно до ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру яка подана фізичною особою, або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ст. 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць працездатних осіб: з 1 січня 2017 року становить - 1600 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. - за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, та 640,00 грн. за позовну вимогу про стягнення аліментів, оскільки позов судом повністю задоволений. На підставі викладеного,

Outcome: approved