Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], так як відповідач по справі був чоловіком її доньки, але 06.12.2011 року вони розлучилися, після чого відповідач виїхав проживати в інше місце, але залишився зареєстрований в квартирі, яка належить позвачеві і добровільно знятися з реєстрації не бажає. Оскільки відповідач тривалий час не проживає разом в зазначеній квартирі, не оплачує комунальні послуги не бере участі в її утримані, крім того позбавляє позивача реалізувати своє право власності на квартиру, останній вважає його таким, що втратив право користування вказаним примішенням, а тому просить суд зобов'язати 3 особу Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області зняти з реєстрації в будинку відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлений позов та просить його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, по невідомій суду причині. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судової повістки. Представник третьої особи - Бобринецького районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, по невідомій суду прчині. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Свідок, [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що була в шлюбі з [PERSON], але після розлучення в 2011 року, разом не проживають, відповідач виїхав до себе на батьківщину, і де саме зараз він знаходиться їй не відомо. Свідок [PERSON] по суті справи пояснила, що вона зареєстрована та проживає в багатоквартирному будинку, розташованому [ADDRESS], і по сусідству з нею знаходиться квартира, яка належить позивачу [PERSON], де раніше проживала сім'я [PERSON], але більше 3-х років [PERSON] за зазначеною адресою не проживає і не з'являється, і де він зараз знаходиться їй невідомо. Суд вислухавши сторону, свідків, вивчивши матеріали справи в їх сукупності приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач являється власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.12.2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №2031. Згідно рішення Бобринецького районного суду від 06.12.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно будинкової книги вбачається, що у квартирі, яка розташована [ADDRESS] прописані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню виходячи із наступних підстав. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Зі змісту ч.4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач проживав у квартирі позивача, так як був одружений з його донькою, але після фактичного припинення шюлбних відносин виїхав на постійне місце проживання на батьківщину в м. Гайворон, але добровільно знятися з реєстрації не бажає, а його прописка не дозволяє позивачу розпорядитися своїм майном на власний розсуд та значно обмежує його законі права, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначивши, що відповідач більше 3-х років не проживає в належній позивачу квартирі. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення особи права користування житлом, а тому позовні вимоги в цій підлягають задоволенню. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою (зазначена позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року №6-57цс11, винесеній в порядку глави 3 розділу V ЦПК України). На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання також підлягає бути задоволеною. Судові витрати по справі, вважати фактично понесеними. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 319, 321, 391,405 Цивільного кодексу України, ст.ст.150, 156 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",

Outcome: approved