Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

10.10.2014 року [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Кримський ТИТАН» (далі - ПрАТ «Кримський ТИТАН») в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, яка виникла внаслідок безпідставної та незаконної невиплати відповідачем компенсації за вимушений прогул пов'язаний з його незаконним звільненням з моменту його звільнення по день фактичного розрахунку з ним, тобто з 27 листопада 2013 року - по день набрання чинності рішенням суду в разі задоволення його позову включно. Стягнути з відповідача на його користь компенсацію за завдану йому моральну шкоду, пов'язану з невиплатою йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, в розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень. Уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивач просив, виходячи з наведеного ним розрахунку, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, яка виникла внаслідок безпідставної та незаконної невиплати відповідачем компенсації за вимушений прогул, пов'язаний з його незаконним звільненням з моменту його звільнення по день поновлення його на роботі та з заборгованості по заробітній платі з моменту поновлення на роботі - по 16.12.2014 року включно в сумі 33361 грн. 92 коп., з яких відповідачу слід утримати єдиний соціальний внесок в розмірі 3, 6 % в сумі 918 грн. 69 коп., податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15 % в сумі 3690 грн. 12 коп., військовий збір 1,5 % в сумі 382 грн. 81 коп., а також утримати з заробітної плати, нарахованої позивачу регресні виплати відповідача на користь Вільногірського міського Центру зайнятості в сумі 11380 грн. 06 коп. Стягнути з відповідача на його користь компенсацію за завдану йому моральну шкоду, пов'язану з невиплатою йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, в розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року визнано незаконним та скасовано наказ розпорядження ПрАТ «Кримський ТИТАН» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» № 405 від 27.11.2013 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] по п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.09.2014 року вказане рішення залишено без змін, 23.09.2014 року позивач звернувся з письмовою завою до філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», в якій просив здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який стався з вини відповідача, який видав незаконний наказ розпорядження про його звільнення. Позивач вважає, що відповідач безпричинно, незаконно і безпідставно не виплачує йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, чим порушує його права. Крім того, відповідач мав виплатити йому заробіток після поновлення на роботі судом, однак заробітна плата не виплачена. З тих підстав, що незаконними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, просив в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 5 000 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов та його обґрунтування підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача позов визнав частково, а саме, в частині стягнення з відповідача на користь позивача 4644 грн. 06 коп. за період після поновлення позивача на роботі та до 19.11.2014 року, коли позивачу пропонували роботу від якої він відмовився. Моральна шкода може бути стягнута, однак у меншому розмірі, ніж вказав позивач. В задоволенні позову в іншій частині заперечував. Пояснив, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Кримський ТИТАН» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат», Наказом № 405 від 27.11.2013 року його звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату робітників. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.09.2014 року залишено без змін рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року, яким визнано незаконним та скасовано наказ розпорядження ПрАТ «Кримський ТИТАН» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» № 405 від 27.11.2013 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] по п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) (а.с. 5-9). Листом ПрАТ «Кримський ТИТАН» філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» від 07.10.2014 року за вих. № 01-28/4770 [PERSON] відмовлено у виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу з посиланням на відсутність такої вказівки в ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області (а.с. 3). 07.10.2014 року позивач звертався до роботодавця з заявою про виконання рішень судів, які набрали законної сили (а.с. 61). Згідно з довідкою про нараховану заробітну плату за № 1633 за період часу з грудня 2012 року - по листопада 2013 року, тобто по час звільнення позивача з підприємства відповідача, йому відповідачем було нарахована та виплачена заробітна плата в розмірі 35953 грн. 64 коп., з яких утримано єдиний соціальний внесок (далі - ЄСВ) та податок на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) в розмірі 15%. При звільненні позивачу було виплачено вихідну допомогу з урахуванням обов'язкових утримань в сумі 2214 грн. 83 коп. За два останні місяці роботи, які передували звільненню позивача, йому була нарахована заробітна плата в розмірі 1546 грн. 30 коп. за вересень 2013 року та 1899 грн. 38 коп. за жовтень 2013 року (а.с. 43). За період з 28.12.2013 року по 01.09.2014 року позивач отримував допомогу по безробіттю, яка склала 11 380 грн. 06 коп., що вбачається з довідки-розрахунку допомоги по безробіттю [PERSON] (а.с. 46). Згідно наказу від 27.10.2014 року № 406 «Про відміну наказу № 405 від 27.11.2013 «Про припинення трудового договору із апаратником-гідрометалургом дільниці гідрометалургії відділення № 1 МВ [PERSON]», вказаний наказ відмінено з 23.09.2014 року (а.с. 57). 19.11.2014 року [PERSON] запропоновано перелік посад від яких він відмовився про що також складено відповідний акт (а.с. 58-59). Відповідачем проведено розрахунок заробітної плати [PERSON] за період з листопада 2013 року по 16 грудня 2014 року, згідно якого заробітна плата до виплати становить 28370 грн. 30 коп. (а.с. 60). Згідно розрахунку середньої заробітної плати, проведеного відповідачем, за період з вересня 2014 року по 19.11.2014 року позивачу належить до виплати заробітна плата в сумі 4644 грн. 06 коп. Вказана сума йому не виплачена, що сторони визнали в судовому засіданні, та в цій частині позов визнано представником відповідача. Сторони також визнали, що позивач перебуває на теперішній час у трудових відносинах з відповідачем, заробітну плату з 23.09.2014 року не отримував, до звільнення позивач працював п'ять днів на тиждень, робочий тиждень був 36 годинний, робочий день з 8 год. 00 хвл. до 16 год. 12 хвл., обідня перерва з 13 год. 00 хвл. до 14 год. 00 хвл. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Згідно ст. 10, ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення ст. 174 ЦПК України особам, які беруть участь у справі судом роз'яснені. Згідно ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постановою Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» в п. 32 роз'яснено, що, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). ( Абзац третій пункту 32 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України N 18 від 26.10.95 ). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 року. У резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року Суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Виходячи з системного аналізу положень ст. 233, 235 КЗпП та вказаного вище рішення Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, зокрема про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду, оскільки він має право на ці виплати відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Хоча при поданні позову про визнання наказу розпорядження про звільнення незаконним [PERSON] не заявив вимогу про оплату вимушеного прогулу, однак, виходячи з положень КЗпП та цивільного процесуального кодексу України це не перешкоджає [PERSON] звернутись з таким позову до суду після поновлення на роботі. Вимушений прогул стягується з моменту звільнення, тобто 28.11.2013 року до моменту поновлення на роботі, тобто до 22.09.2014 року. Заробітна плата за два повністю відпрацьовані останні місяці, що передували звільненню позивача складає 1546 грн. 30 коп. та 1899 грн. 38 коп. Позивач звільнений наказом від 27.11.2013 року, отже середній заробіток за час вимушеного прогулу складає у позивача [PERSON], виходячи з наступного: 3445,68 грн. (заробітна плата за вересень, жовтень 2013 року) : 44 (робочі дні в вересні, жовтні 2013 року при п'ятиденному робочому тижні) = 78 грн. 31 коп. (середньоденна заробітна плата) х 202 (дні вимушеного прогулу з 28.11.2013 року по 22.09.2014 року) = 15 818,62 грн. З урахування отриманого позивачем розміру допомоги по безробіттю, позивачу підлягає до виплати 4438 грн. 56 коп. (15 896 грн. 93 коп. - 11380 грн. 06 коп.). Вказані кошти підлягають виплаті з відрахуванням усіх обов'язкових платежів. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 93 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 КЗпП, ст. 15 і 24 Закону «Про оплату праці») Враховуючи надані суду розрахунки розміру заробітної плати позивача, суд доходить висновку, що за період з 23.09.2014 року по 16.12.2014 року з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі сумі 7 798 грн. 39 коп. з якої відповідачу слід утримати єдиний соціальний внесок в розмірі 3, 6 % в сумі 280 грн. 74 коп., податок на доходи фізичних осіб в розмірі 15 % в сумі 1127 грн. 65 коп., військовий збір 1,5 % в сумі 116 грн. 97 коп. Всього обов'язкових утримань із заробітної плати 1525 грн. 36 коп. Усього до виплати 6273 грн. 03 коп. Доводи представника відповідача про те, що в зв'язку з відмовою позивача від запропонованої роботи 19.11.2014 року у підприємства відсутній обов'язок по сплаті заробітної плати, не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, оскільки позивач до цього часу перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Виплата заробітної плати позивачу відповідає положенням закону, принципам розумності та справедливості. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує положення ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Пленум Верховного Суду України своєю постановою від 25.05.2001 р. № 5 вніс зміни і доповнення до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». На пленумі було викладено пункт 13 в новій редакції: "Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд виходить з доведеності моральних страждань позивача в зв`язку із порушенням його законних прав, спричинення діями відповідача позивачу моральної шкоди і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст. 237-1 КЗПП України, для відшкодування моральної шкоди. Виходячи з викладеного вище, враховуючи роз'яснення щодо порядку визначення моральної шкоди, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн., що на думку суду буде розмірно понесеним позивачем хвилюванням. Підстав для стягнення моральної шкоди в іншому розмірі суд не вбачає. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, виходячи з того, що з 28.11.2014 року по 22.09.2014 року позивачу слід виплати компенсацію за вимушений прогул, з урахуванням отриманих ним сум допомоги по безробіттю, заборгованість по заробітній платі строк з 23.09.2014 року по 16.12.2014 року, компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. В іншій частині позову - відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в загальному розмірі 487 грн. 20 коп. (243, 60 Х 2) судового збору в доход держави, оскільки позивач звільнений від його сплати при поданні позову та ним були заявлені вимоги майнового та немайнового характеру. Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Outcome: partial