Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

07 липня 2014 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що між нею та відповідачем 20 квітня 1991 був укладений шлюб, від якого у них народився син [PERSON] народився [INFO]. У подальшому їх шлюб було розірвано. Одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS], є відповідач [PERSON]. Відповідно до довідки від 01 липня 2014 року про склад сім'ї, виданої КП "Житлове господарство Красногвардійського району», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Її колишній чоловік [PERSON] і по теперішній час зареєстрован за адресою: [ADDRESS], хоча ще до офіційного розірвання шлюбу, тобто ще з червня 2007 року він перестав проживати за даною адресою і підтримувати з нею і з їхньою спільною дитиною сімейні відносини, і таким чином протягом тривалого періоду часу не виконує свої обов'язки пов'язані з проживанням за місцем реєстрації, тобто не оплачує комунальні послуги, не підтримує будинок в належному стані і т.д. Додатково повідомляє, що згідно з вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2012 року відповідач - [PERSON] був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 170000 грн. Відповідно до постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2012 року замінити [PERSON], засудженого вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2012 року, несплачений штраф у розмірі 170 000 грн. на три роки чотири місяці і двадцять чотири дні позбавлення волі. Відповідно до ЗУ «Про амністію у 2014 році» (Верховна Рада України; Закон від 08.04.2014 № 1185-VII) Відповідач в червні 2014 року звільнений від відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі місцезнаходження відповідача їй і членам її сім'ї невідомо і в Красногвардійському районному відділі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області жодних відомостей про вибуття та зняття з реєстраційного обліку або про нове місце реєстрації відповідача немає. Таким чином, відповідач, починаючи з 2007 року, без поважних причин і не повідомляючи про своє місцезнаходження, більше шести місяців не проживає за адресою, за якою зареєстрован. Просила: визнати відповідача [PERSON], особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Красногвардійський районний відділ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області та КП «Житлове господарство Красногвардійського айону» Дніпропетровської міської ради зняти з реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] громадянина [PERSON] як особу що втратила право користування житловим приміщенням У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином через засоби масової інформації (газета «Вісті Придніпров'я» № 65-66 (1558-1559) від 28.08.2014 року). Справа розглянута в порядку ст. 224 ЦПК України. У судове засідання представник Красногвардійського районного відділу Головного Управління Державної Міграційної Служби України у Дніпропетровській області не з'явився, надав лист в якому просить провести розгляд справи за його відсутності та винести рішенні у відповідності до діючого законодавства. Інші сторони у судове засідання не з'явилися. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Як встановлено у судовому засіданні, 20 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції міста Дніпропетровська (а.с. 10). Від подружнього життя сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, запис № 626 (а с. 12). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER] виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 11). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 3105809 від 18 березня 2004 року Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" на підставі договору купівлі продажу Серії ВВВ № 662413, реєстр № 208 від 11 лютого 2004 року одноосібним власником квартири за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 14,15). Згідно з довідкою від 01 липня 2014 року, виданої Комунальним підприємством "Житлове господарство Красногвардійського району», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], 1971 року народження, [PERSON], 1971 року народження, [PERSON], 2009 року народження, [PERSON], 1992 року народження (а.с. 13). З 2007 році відповідач покинув житлове приміщення за адресою [ADDRESS], комунальні послуги не сплачує, перешкод у проживанні відповідачеві ніхто не чинить. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Житловим Кодексом України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 - річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). У разі подачі заяви законним представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу законного представника; документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, крім випадків, коли законними представниками є батьки (усиновлювачі). Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У відповідності до Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно - правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72,116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до матеріалів справи, а саме довідки від 01 липня 2014 року, виданої Комунальним підприємством "Житлове господарство Красногвардійського району», за адресою: [ADDRESS] зареєстрований безпосередньо [PERSON], 1971 року народження, однак з 2007 року за вказаною адресою не проживає, що підтверджується матеріалами справи та наданими позивачкою доказами і дослідженими у судовому засіданні, а також поясненнями у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які, кожний окремо, пояснили, що відповідач понад рік за вказаною адресою не проживає, особистих речей відповідача там не має, допомоги щодо утримання квартири та оплати комунальних послуг не надає. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача та його син. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України визначено, що до членів сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користується нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Якщо особи, зазначені в ч.2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщені, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружини, чоловіка, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи вселенні в якості членів сім'ї, набувають рівних прав користування житлового приміщення з іншими членами сім'ї, якщо при вселені між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які приживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст.33 Конституції України, кожному, хто на законним підставах перебуває на території України, гарантується свободі пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишать територію України. Згідно зі ст. ст.71,72 ЖК України, особу може бути судом визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо вона понад шість місяців не проживає у спірному будинку без поважних причин. Відповідно до ст.. 106 Житлового Кодексу України вказано, що члени сімї наймача вправі вимагати визнання його наймачем житлового приміщення замість попереднього наймача у разі смерті або втрати ним права на жиле приміщення. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верхового суду України від 03.04.1987 року №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо особа відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Оскільки, законність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову відповідає вимогам чинного законодавства і обґрунтована на обставинах справи та доказах, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачкою доведені обставини викладені у позовній заяві, натомість відповідачем викладені обставини не спростовані, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]; зобов'язати Красногвардійський районний відділ Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO] - у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO] (ІН [NUMBER]) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп. В решті заявлених позовних вимог слід відмовити у зв'язку з відсутністю їх обґрунтування.

Outcome: partial