Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити юридичний факт. Зокрема, факт неправильності запису про національність його батька , [PERSON] , в актовому записі про народження заявника за № 821 від 20.07.1954р., що був вчинений Шевченківським райбюро ЗАГС у м. Львові . Крім того, просить зобов`язати заінтересовану особу внести зміни до вказаного актового запису, а саме у графі національність батька вказати «поляк», замість «росіянин». Свої вимоги мотивує тим, що він народився [INFO] у м. Львові. Фактично усі його родичі є поляками за національністю, відтак він виховувався відповідно до польських традицій, сповідує римо-католицьку віру, підтримує стосунки зі своїми родичами поляками, святкує польські свята та вважає себе поляком. Його батько [PERSON] за національністю є поляком, про що свідчить запис у його свідоцтві про одруження. Між тим, дані батька про національність у актовому записі № 821 від 20 липня 1954 року помилково записано, як росіянин. Заявник зазначає, що приводом звернення до суду є його бажання відновити та зберегти етнічне походження свого роду, а також впорядкувати документи, які є необхідними для вирішення різних життєвих ситуацій. [PERSON] на розгляд справи не з`явився. Представник заявника - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Шевченківського ВДРАЦСу в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про проведення розгляду справи без участі їх представника. В зв"язку з неявкою учасників, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України, фіксування судового розгляду технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали заяви, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши та оцінивши надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народився [INFO] у м. Львові, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №821 від 20.08.1954 р. (а.с.14 ). Батько заявника - [PERSON] за національністю є поляком, про що свідчить запис у свідоцтві про шлюб, що був укладений в Костелі св. Станіслава В.М. с. Потелич між [PERSON] , сином [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] [INFO] (а.с. 15). Однак, у свідоцтві про народження заявника [PERSON] , [NUMBER] від 20 липня 1954 року, вказано національність його батька - «росіянин». На даний час у заявника виникла потреба визнати свою національність по лінії батька, а будь-яких інших документів у підтвердження своєї національності у нього немає, що порушує його Конституційне право на індивідуальність, право на збереження своєї національної, культурної релігійної, мовної самобутності. Згідно зі ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Національність - національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи (спільності), яка визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї і традиції, культура, фізіологічні риси (належність до певного типу тощо), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності - почуттям національної ідентичності. З метою гарантування національним меншинам права на вільний розвиток прийнято Закон України «Про національні меншини в Україні» від 16 липня 1992 року. Відповідно до положеньст.ст.1,3 Закону України «Про національні меншини в Україні», Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 р. №2398-VI передбачено, що «внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану». В статті 1 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 01.02.1995, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції про захист національних меншин» 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Стаття 3 Конвенції визначає, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відповідно до абз.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №12 «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності в актах громадянського стану», суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану у випадках допущення органами реєстрації актів громадянського стану помилок при складанні актового запису (прізвища, імені, по батькові, національності і громадянства батьків тощо). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України N12 від 07.07.95 року «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», при розгляді справ про встановлення неправильності в актовому записі про народження суди мають враховувати, що він, зокрема повинен містити відомості про національність і громадянство батьків, а якщо їх не було внесено актовий запис має бути доповнено. Зі змісту пункту 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема: рішення суду про установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до пунктів 1.16, 2.16.7 Правил рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного акту є підставою для внесення змін, які зазначені в рішенні суду. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Відповідно до п.1.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) зазначено, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи. Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. У пункті 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 року за №55/18793, передбачено, що однією із підстав для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 07.07.1995 року «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану`в порядку встановлення неправильності записів у актах громадянського стану до цих актів вносяться зміни щодо прізвища, імені, по батькові, коли були допущені помилки під час реєстрації акта або коли органами реєстрації актів громадянського стану відмовлено у зміні запису, який провадився відповідно до положень про порядок зміни записів актів громадянського стану (наприклад, при зміні прізвища, імені, по батькові, місця і дати народження). Вказані факти мають для заявника юридичне значення, які іншим шляхом встановити неможливо. Таким чином, суд вбачає достатньо підстав для задоволення заявлених вимог [PERSON] , оскільки достатньо доказів для встановлення факту його належності до польської національності, що необхідно заявнику для відновлення національності, на підставі ст. 11, 12 Закону України «Про національні меншини в Україні». З огляду на зазначені обставини, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] .

Outcome: approved