Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

06 грудня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом в інтересах сина [PERSON] в якому зазначає, що після смерті [INFO] року [PERSON], який є дідом [PERSON], відкрилась спадщина на належні йому житловий будинок та надвірні споруди по [ADDRESS]. Своїм заповітом [PERSON] спадкоємцем свого майна призначив її сина [PERSON] Спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які, крім [PERSON], не претендують на спадщину і написали відмову від своєї частки у спадщині в користь [PERSON] Крім того, [PERSON] є інвалідом по зору, а тому вважає, що він має право на 1/12 частину в спадщині. Вона в шестимісячний термін після смерті спадкодавця в інтересах сина звернулася із відповідною заявою до нотаріуса, однак отримати свідоцтво про право на спадщину не може у зв'язку з відсутністю відповідних правовстановлюючих документів на спадкове майно. У зв'язку з наведеним, в ході розгляду справи збільшивши позовні вимоги, просить визнати за [PERSON] право власності на вищезгадане спадкове нерухоме майно. 16 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання заповіту не дійсним, в якому просить визнати недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 26 жовтня 2010 року секретарем Карасинської сільської ради Камінь-Каширського району Мартинюк Мариною Андріївною. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що при складанні оспорюваного заповіту, були порушені вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів №22/5 від 25.08.1994 року. Зокрема, в заповіті відсутній напис «Посвідчувальний напис на заповіті», не зазначено про те, чи підписаний він [PERSON] в присутності посадової особи, яка склала заповіт; чи особу заповідача встановлено, чи перевірено дієздатність, як цього вимагає посвідчувальний напис на заповіті, не зазначена сума стягнутого мита. Оскільки на заповіті відсутній посвідчувальний напис, заповіт не був нотаріально посвідчений, він не має юридичної сили та не породжує жодних правових наслідків. Крім цього, в заповіті не повністю зазначено місця знаходження спадкового майна, не вказано його належності. Разом з тим, в заповіті не зазначено чиї заощадження заповідаються, кому вони належать. У судовому засіданні [PERSON] та її представник свої позовні вимоги підтримали повністю, позов [PERSON] не визнали та пояснили, що покійний [PERSON] добровільно склав заповіт на її сина і будь-якого впливу на нього ніхто не вчиняв. Про те, що при складанні заповіту були допущені помилки, позивач знала і вважають, що вони є не суттєвими. Просять свій позов задовольнити, а у позові [PERSON] відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов [PERSON] не визнали, а свій підтримали і пояснили, що померлий [PERSON] склав заповіт під впливом позивача та його сина [PERSON], які принижували його і очевидно під цим впливом позивач завела його до сільської ради, де було складено заповіт з явними порушеннями, які дають підстави визнати його недійсним. Всі їх доводи викладені в позовній заяві. Крім того позивач [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] знаючи, що в заповіті вказано, що пай матері батько заповідав їй, вона до цього часу не видала документів на цю земельну ділянку, хоча вони знаходяться в [PERSON] Відповідач [PERSON], [PERSON], [PERSON] позов [PERSON] не визнали та пояснили, що батько за життя негативно ставився до сина [PERSON] - чоловіка позивача, який разом з нею знущалися над ним і він добровільно не міг скласти заповіт без їхнього впливу. Вони підтримують позов [PERSON] і свої частки уступають їй. Відповідач [PERSON] - чоловік позивача за первинним позовом та брат відповідачі, подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Відповідач [PERSON] надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, де зазначив, що він підтримує позов [PERSON], а позов [PERSON] не визнає. Представник Карасинської сільської ради Камінь-Каширського району - сільський голова, позов [PERSON] визнала. Заслухавши пояснення позивача-відповідача [PERSON], її представника, відповідача-позивача [PERSON], її представника, відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], представника співвідповідача, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення позову [PERSON] немає, а позовні вимоги [PERSON] є підставними і підлягають до часткового задоволення. Судом установлено, що [PERSON], який помер [INFO] року, що стверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 6), належав житловий будинок і господарські будівлі, що знаходяться по [ADDRESS]. Належність вказаного нерухомого майна [PERSON] стверджено довідками Карасинської сільської ради Камінь-Каширського району від 12 травня 2016 року №622, 623 (а.с. а.с. 9, 10) та витягом з погосподарської книги №7 за 2011-2015 роки цієї сільської ради (а.с. 11). Згідно звіту про оцінку цього будинковолодіння (а.с. а.с. 12-24), останнє складається із житлового будинку А-1, сараю Б-1, літньої кухні В-1, вбиральні Г, криниці Г. [PERSON] своїм заповітом (а.с. 33) належне йому вищевказане будинковолодіння заповів онуку [PERSON]. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, згідно з роз'ясненнями, які містяться у вказаній постанові, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Зі змісту роз'яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі пред'явлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Тобто в резолютивній частині рішення суду ця обставина констатується, а не вирішується як окрема вимога. Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 02 березня 2016 року N 6-308цс16. Враховуючи, що стороною по даній справі - відповідачем-позивачем [PERSON] заявлено позов про недійсність заповіту [PERSON] через його невідповідність вимогам закону, суд вважає, що вказана вимога підлягає розгляду. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ч. ч. 1-3, 5,6 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 219 ч. 1 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. В силу ст. 220 ч. 1 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ст. 1 ч. 5 Закону України «Про нотаріат», у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 37 ч. 1 п. 2 Закону України «Про нотаріат», у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти (крім секретних). Згідно п. п. 11, 12, 13 абз. 4, 18 абз. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів затвердженої Наказом Міністра юстиції України від 25 серпня 1994 року N 22/5, яка діяла на час складання оспорюваного заповіту, при посвідченні заповітів, довіреностей та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. При посвідченні заповітів чи довіреностей з'ясовується дієздатність громадян та перевіряється правоздатність юридичних осіб, від імені яких посвідчуються довіреності. У разі посвідчення довіреності представником перевіряються його повноваження. Якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку. Наприклад: "За неписьменного заповідача за його довіреністю та у його присутності заповіт після прочитання його тексту вголос підписав громадянин [PERSON], що проживає в [ADDRESS]. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ. Нотаріальне посвідчення заповітів та довіреностей, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів (додатки NN 6 - 27). В силу ст. 1257 ч. 1 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Допитана в судовому засідання спочатку як свідок, а потім як представник співвідповідача Мартинюк М.А. пояснила, що в жовтні 2010 року вона не тривалий час працювала на посаді секретаря Карасинської сільської ради Камінь-Каширського району. До неї звернулася позивач [PERSON], яка привела із собою покійного [PERSON] щоб скласти заповіт. На той час вона не знала всіх положень законодавства при складанні заповіту, а тому сама набрала його на комп'ютері. Вона попросила позивача вийти з кабінету. [PERSON] по вигляду мав подавлений стан і попросив скласти заповіт, що вона і зробила. Потім він запросив до кабінету позивача і передав один екземпляр їй. Свідки [PERSON], [PERSON] показали суду, що добре знали покійного [PERSON], для [PERSON] він був кумом і часто спілкувався з ним, оскільки приходив до нього, скаржився на сина [PERSON] та невістку, мав на обличчі ушкодження, навіть плакав. За даних обставин названі свідки показали, що покійний добровільно не міг скласти заповіт на користь сина позивача та сина [PERSON]. Як убачається із самого заповіту, справжності підпису заповідача [PERSON] не перевірено, його дієздатності не з'ясовано, посвідчувальний напис у ньому відсутній, він не прочитаний заповідувачем вголос, крім цього, не повністю вказано адресу нерухомого майна, яке передається у спадок, що свідчить про те, що цей заповіт не відповідає вимогам закону, зокрема ст. ст. 219 ч.1, 220 ч. 1 ЦК України та Інструкції, а тому є нікчемним. Про те, що покійний [PERSON] не міг читати без лупи підтвердила в судовому засідання позивач [PERSON] та її сестра і брати. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що оспорюваний заповіт є недійсним через його нікчемність. В силу ст. 1257 ч. 4 ЦК України, у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ст. 216 ч. ч. 1, 5 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що оспорюваний заповіт був складений під певним тиском, а не з повної волі заповідача, однак сторони клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи не заявляли, а тому суд робить висновок на підставі досліджених доказів під час розгляду справи. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що [PERSON] звернулася до суду в інтересах свого сина [PERSON] із позовом про визнання права власності на спадкове майна в порядку спадкування за заповітом [PERSON], а вказаний заповіт визнається судом недійсним, тому її позов є безпідставним щодо визнання права власності на спадкове майно на підставі заповіту. Сторони в даному випадку мають право на отримання спадщини по закону. Згідно ст. 88 ч. 1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд відмовляє в позові [PERSON], підстав для стягнення понесених нею судових витрат немає. Відповідачем-позивачем [PERSON] подано документи про сплату судового збору на суму 640 грн. та розрахунок витрат за надання правової допомоги на суму 1000 грн. за участь представника в підготовці позову та участь його в судових засіданнях. Ці судові витрати суд покладає на позивача-відповідача [PERSON], а всього на суму 1640 грн.

Outcome: approved