Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

13 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Павлограді, яким, із урахуванням уточненого позову від 19.04.2017 р., просив визнати неправомірними дії відповідача щодо зменшення з травня 2016 року розміру щомісячних страхових виплат позивачу відшкодування шкоди у зв'язку із ушкодженням здоров?я під час виконання трудових обов'язків, зобов'язати відповідача поновити позивачу виплати у зв'язку ушкодженням здоров?я під час виконання трудових обов'язків у розмірі, вставленому до їх зменшення в травні 2016 року з урахуванням індексації їх розміру, починаючи з травня 2016 року, у подальшому корегуючи їх відповідно до законодавства. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач зазначив, що в період тривалого періоду часу позивач знаходився у трудових відносинах із підприємствами ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», де під час роботи у важких підземних умовах 16 лютого 1996 року отримав трудову травму. Після цього в позивача було виявлено професійне захворювання, про що свідчать відповідні копії актів про нещасний випадок. У відповідності до останнього висновку МСЕК від 17 лютого 2009 року позивачу було безстроково сукупно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, із яких 30 % - за професійним захворюванням, а 10 % - за трудовою травмою. Позивача визнано інвалідом 3-ї групи безстроково. Відповідач сплачує позивачу відповідні встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страхові виплати із вищезазначеної дати первинно МСЕК по встановленню позивачу втрати професійної працездатності, тобто починаючи з 08 червня 2001 року. Починаючи з березня 2016 року позивачу було призначено та нараховувалося на картковий рахунок відповідна щомісячна страхова виплата в розмірі 3692,51 грн. Страхові виплати саме у такому розміру було нараховано та виплачено позивачу відповідачем у березні, квітні та травні 2016 року. Починаючи з червня 2016 року позивачу без будь-яких попереджень з боку відповідача було значно зменшено розмір щомісячної страхової виплати, а саме з червня 2016 року та послідуючі місяці розмір ї страхової виплати позивача став складати 2914,93 грн. Тобто, розмір відшкодування шкоди було різко зменшено на 777,58 грн. щомісячно (369251 грн. - 291493 грн. = 777,58 грн.). де 3692,51 грн. - розмір страхової виплати у березні-травні 2016 року, а 2914,93 грн. - розмір щомісячної страхової виплат починаючи з червня 2016 року по даний час. З приводу встановлення підстав зміни розміру щомісячної страхової виплати, позивач 21 лютого 2017 року звернувся із заявою до відповідача, в якій також просив вказати, на підставі яких нормативних актів відбулася зміна розміру відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок травми та професійного захворювання. Листом відповідача МВ-05Х01-11 від 06 березня 2017 року на заяву позивачу було повідомлено. що дійсно розмір щомісячної страхової виплати було зменшено позивачу з червня 2016 року та наразі вона становить 2914,93 грн. При цьому відповідач пояснив позивачу. що причиною зміни розміру щомісячної страхової виплати позивачу стало те, що з червня 2016 року фактично не виплачується індексація такого відшкодування у зв'язку із тим, що позивач не надав йому довідки про розмір своєї підвищеної пенсії, що унеможливлює проведення індексації та відповідні індексовані виплати. Також позивач вважає, такі дії Фонду є абсолютно неправомірним та такими, що грубо порушують його права на отримання належного відшкодування шкоди у зв'язку із наступним: так, єдиним та основним нормативним актом, що регулює правовідносини між позивачем і відповідачем є перш за все Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», п. «15» ст.21 якого передбачає . що у разі настання страхового випадку Фонд у встановленому законодавством порядку сплачує щомісячно грошову суму у разі часткової чи повної втрати працездатності , що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. У статті 37 зазначеного вище Закону вказані підстави для перерахування раніше призначеного розміру страхової виплати, якими є виключно: 1) зміна ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміна складу сім?ї потерпілого. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. Крім того позивач вважає, у відповідача взагалі не має ніяких передбачених законом підстав для зменшення його страхової виплати, починаючи з червня 2016 року, оскільки це взагалі не передбачено спеціальним в такому випадку законодавством. Позивач зазначає, що посилання відповідача на те, що позивача інформували про необхідність надання даних про підвищення пенсії шляхом направлення відповідних листів не відповідає дійсності, оскільки позивач таких листів ніколи не отримував та доказів їх вручення позивачу відповідач надати не зможе. Позивач зазначає ще й про те, що жодним нормативним актом в державі не передбачений обов'язки потерпілих надавати Фонду якісь, окрім передбачених ст. 43 випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» документів тим більше після прийняття рішення про призначення страхових виплат, що також свідчить про незаконність дій відповідача. Необхідно звернути увагу і на те, що нова редакція Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року набула чинності лише після 24 лютого 2016 року, тобто вже після призначення та багаторічної виплати відшкодування шкоди позивачу, зв'язку із чим на думку позивача дія цього підзаконного акту не розповсюджується на осіб, яким вже призначені та виплачуються щомісячні страхові виплати. В позовній заяві позивач зазначає, що посилання відповідача на рекомендації, викладені у листі Міністерства соціальної політики від 28 березня 2016 року є взагалі недоречними, оскільки вони не носять обов'язкового характеру та прямо суперечать нормам законів, що регулюються правовідносини з відшкодування шкоди потерпілим на виробництві. Позивач надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за відсутності, позовні вимоги не визнає. 19.04.2017 р. надав суду письмові заперечення на позов, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та неправомірними. Вказує, що позивач перебуває на обліку у відділенні з 08.06.2001 року у зв'язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, має стійку втрату професійної працездатності в розмірі 40 %. Згідно Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування» відділення виплачує позивачу щомісячну страхову виплату, яка компенсує відповідну частину втраченого заробітку, розмір якої з 01.03.2014 року по 01.03.2017 року становить 2914, 93 грн. Індексація щомісячної страхової виплати позивачу провадиться відділенням згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 рок № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Розмір індексації щомісячної страхової виплати позивача станом на 01.03.2016 року складав 777, 58 грн. Призначення індексації щомісячної страхової виплат провадилося на підставі документів, наявних в особовій справі Позивача. Відповідач також зазначає, що правомірність зменшення суми індексації на розмір підвищення доходу підтверджується листом Міністерства соціальної політики України від 28.03.2016 №4470/0/14-16/10, яке відповідно до пункту 14 Порядку № 1078, надає роз'яснення щодо застосування цього Порядку. Згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 17.09.2015 № 704 з 01.09.2015 року відбулося підвищення прожиткового мінімуму для осіб. які втратили працездатність, та, відповідно розміру пенсій, обрахованих на підставі цього показника. На підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 На 265» здійснено підвищення розміру пенсій з 01.12.2015 року. На підставі Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» та згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 288 відбулося підвищення розміру мінімальної заробітної плати та пенсії з 01.05.2016 року. Вказані підвищення пенсій, як однієї зі складових загального доходу, являється підставою для зміни базового місяця при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Станом на час розгляду справи у суді позивач не повідомив відділення про підвищення пенсії за період з 01.09.2015 по 31.05.2016. Відсутність інформації про підвищення розміру пенсії унеможливлює правильне призначення індексації страхових виплат. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступного. Між сторонами виник цивільно-правовий спір щодо права позивача на грошові кошти, який за змістом правовідносин не носить ознак публічно-правового. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні Європейського суду з прав від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників,

Outcome: partial