Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернулася [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення до житлового будинку. Позивач, [PERSON], підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] позовні вимоги не визнав і просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши позивачку, [PERSON], яка підтримала свої позовні вимоги, відповідача [PERSON], який їх не визнав, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд знаходить, що заявлені вимоги необґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.\~ Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Під час розгляду справи було встановлено, що позивач, [PERSON], відповідно до рішення Зіньківського районного суду Полтавської області № 530/612/15-ц від 23.07.2015 року, є співвласником ? частини житлового будинку в смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області по вулиці Агропунктівській, 2-А (а.с.6). Право власності на дане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.02.2016 року (а.с.7). Після розірвання шлюбу та поділу майна відповідач змінив вхідні замки на дверях та не пускає позивачку до будинку. Позивачка вказує, що в липні 2015 року вона прийшла до будинку разом з дітьми. Відповідач в присутності дітей, проявляючи очевидну неповагу та зухвалість спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді синців на тулубі та кінцівках рук після чого вигнав з будинку. По даному факту Зіньківським відділом поліції у Полтавській області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками злочину, передбаченого ст. 125 КК України. В лютому 2016 року [PERSON] звернулася до дільничного інспектора поліції смт.Опішня із заявою про притягнення до відповідальності відповідача за перешкоджання користування її власністю (а.с. 8). Але бажаного результату це не дало в зв»язку з чим позивачка звертається до суду для поновлення свого порушеного права. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві власності інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст..7 Житлового кодексу України, власник житла, який набув право власності відповідно до закону, має право володіти, користуватися і розпоряджатися житлом особисто або спільно з іншими особами. Відповідач, [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 02.02.2016 року була призначена судова товарознавча, будівельно-технічна та земельно-технічна експертиза по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у майні (а.с.19-20). [PERSON] зазначив, що саме після виділення самостійних часток в нерухомому майні будуть усунуті протиріччя щодо користування будинком. Та додав, що жодних перешкод для перебування позивачки [PERSON] він не чинив. Однак додав, що на даний час він проживає у спірному житловому будинку з іншою жінкою, створив нову сім»ю, за спільні з нею кошти придбав нову побутову техніку, а тому не може дозволити [PERSON] самостійно заходити в будинок. Вказані вище доводи відповідача не містять\~\~нових фактів чи засобів доказування, а фактично зводяться до переоцінки доказів та тверджень позивачки. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.02.2016 року позивачка, [PERSON] є власником ? частки житлового будинку, розташованого за адресою вул.Агропунктівська, 2-А, в смт.Опішня, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.7). Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні позивачкою спірним житловим будинком. З огляду на доведеність того факту, що між сторонами існує конфлікт щодо володіння, користування і розпорядження майном, що перебуває у їх спільній сумісній власності, суд, вважає, що перешкоджанням у доступі до спірного жилого приміщення, відповідач, [PERSON] обмежує позивачці, встановлене Конституцією України, право особи на безперешкодне користування своїм майном, а тому таке перешкоджання підлягає усуненню в законному порядку. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст.58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв"язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню і судові витрати у справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved