Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

В березні 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свій позов тим, що з 05.08.2005 року вони з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі, але на даний момент шлюбні стосунки між ними фактично припинені. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На даний час позивачка має бажання здйснити поїздки за кордон, відповідач відмовився в наданні дозволу на виїз спільного сина. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] просив позовні вимоги задоволити, оскільки дані поїздки мають на меті оздоровлення, загартування та відпочинок дитини, а також будуть сприяти всебічному та гармонійному розвитку дитини, розширенню світогліду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила та пояснила, що позивачка останні роки не працевлаштована тобто не має самостійного доходу тому, куди і за який рахунок вона збирається здійснювати дані подорожі не є зрозумілим, крім того, надання дозволу за рішенням суду на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди одного із батьків суперечить нормам матеріального права ст. 141, 157 СК України, які в свою чергу визначають рівність прав і обов"язків батьків відносно виховання дитини. Представник 3-ї особи - [PERSON] просила вирішити спір між батьками з урахуванням інтересів дитини. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З 05.08.2005 року по 16.04.2015року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Звертаючись до суду, позивачка посилалась на те, що вона має намір в період з 01.07.2015 року по 31.08.2015 року, з 24.10.2015 року по 30.10.2015 року, з 26.12.2015 року по 10.01.2016 року, з 19.03.2016 року по 27.03.2016 року вивезти сина до Єгипту, Туреччини, ОАЕ (Дубаю), Сполучених штатів Америки, Франції, Російської федерації на відпочинок, проте відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини з України. Відповідно до статті 141 ЦПК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У частині 1 пункту 2 цих Правил передбачено, що одним із документів, який дає право на виїзд з України є паспорт громадянина для виїзду за кордон, проїзний документ дитини, якщо інше не передбачено законом. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи (ч.1 п. 2 Правил). Згідно ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачкою, її представником, в порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України не надано суду будь-яких доказів (договір з туристичною фірмою, бронювання готелю та ін. підтверджуючих документів), які б дійсно свідчили про те, що позивачка планує поїхати на відпочинок з дитиною до вказаних у позовній заяві стран в зазначений період. Враховуючи викладене, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed