Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з вказаним вище позовом про виключення з акту опису й арешту майна, просила виключити з акту опису й арешту майна від 16.01.2013 р. складеного державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель TOURISMO, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель 0404, 1999 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]; звільнити майно з-під арешту накладеного постановою про арешт майна боржника ВП № 35713582 від 23.12.2013 р. державним виконавцем Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції, [PERSON], а саме: автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель TOURISMO, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель 0404, 1999 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]; скасувати запис в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів рухомого майна про накладення арешту, внесеного до реєстру на підставі постанови Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції № 35713582 від 23.12.2013 р. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка посилалась на наступне. Між нею та [PERSON] 08 серпня 2009 р. був зареєстрований шлюб. У зазначеному шлюбі подружжям набуто спільне майно, а саме: автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель TOURISMO, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER], державний номер [NUMBER]; автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель 0404, 1999 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Посилаючись на те, що зазначені транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, а також на те, що вона не має боргових зобов'язань перед АТ «Банк «Київська Русь», позивачка вважає що накладення на них арешту в рамках здійснення стягнення боргу з [PERSON] є неправомірним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити, відповідач [PERSON] позов визнав, представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» проти задоволення позову заперечував. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області був задоволений позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про стягнення заборгованості за кредитом та солідарно стягнуто з [PERSON] на користь Банку кредитну заборгованість у розмірі 1.603.587,35 грн. Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 17.12.2012 року було відкрито виконавче провадження ВП № 35713582. Постановою державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції від 23.12.2013 року ВП № 35713582 накладений арешт та заборона відчуження вищезазначених автобусів. Спірні автобуси включені до акту опису та арешту майна від 16.01.2013 року, складеного державним виконавцем Офіцеровою Л.Л. В судовому засіданні встановлено, що позивачка перебуває з боржником [PERSON] у шлюбі, який відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 08 серпня 2009 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель TOURISMO, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER], державний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] 07.02.2012 року. Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автобус пасажирський марки MERСEDES-BENZ, модель 0404, 1999 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] також 07.02.2012 року. Таким чином, оскільки вищезазначені автобуси були придбані під час перебування у шлюбі, в силу приписів ст. 60 Сімейного кодексу України вони належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.11.2012 року по справі 1506/3194/2012, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, яким визнано недійсним договір застави спірних автобусів, судом було встановлено що згоди на укладення договору застави транспортних засобів від 09.02.2012 р. на забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед АТ «Банк «Київська Русь» за кредитним договором позивачка не надавала. Крім того, кредитні кошти за кредитним договором № 126-02-1 від 01.02.2102 р. були отримані [PERSON] в якості фізичної особи - підприємця для придбання з прилюдних торгів двох пасажирських автобусів, поповнення обігових коштів, але відповідно до умов п. 3.1.8.1. договору застави від 09.02.2012 р. боржнику заборонено використовувати автобуси у підприємницької діяльності без отримання попередньої письмової згоди від заставодержателя та додаткового страхування Предмету застави на умовах погоджених з заставодержателем. ПАТ «Банк «Київська Русь» листом від 16 березня 2012 року звернувся до РЕВ № 2 при УДАЇ ГУМВС України в Одеської області щодо заборони вчиняти будь-які дії з перереєстрації, реєстрації, зняття та постановки на облік, видачі тимчасових свідоцтв та інші дії відносно автобусів без попередньої згоди банку. Наведене дає підстави вважати, що боргові зобов'язання [PERSON] не носять споживчого характеру та виникли у зв'язку з веденням особисто ним підприємницької діяльності, крім того він був позбавлений можливості використовувати автобуси, придбані за кредитні кошти, за їх призначенням, відсутні також інші дані які дали б підстави зробити висновки про їх спрямування в інтересах подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 73 Сімейного кодексу України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Таким чином, державний виконавець при проведенні відповідних процесуальних дій у межах виконавчого провадження, звертаючи стягнення на майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, мав переконатися у тому, що спірні транспортні засоби були придбані відповідачем в інтересах сім'ї, та що вони використовувались на її потреби. Втім, як встановлено судом, відповідач був позбавлений можливості використовувати за призначенням автобуси, придбані за кредитні кошти, з метою задоволення потреб сім'ї. Інших відомостей, які б давали суду зробити протилежні висновки щодо мети придбання спірних транспортних засобів, також не встановлено. Більше того, ті обставини, що з підстав ненадання згоди позивачкою на укладення договору, у судовому порядку був визнаний недійсним договір застави спірних автобусів, свідчить про те, що у [PERSON] не було мети щодо використання вказаного майна на користь сім'ї, оскільки, при вчиненні відповідних дій не було враховано волю одного із співвласників майна. Статтею 371 ЦПК України визначено певний спосіб звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності: кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Наведений принцип звернення стягнення на майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, знайшов своє відображення у ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до п.5.1.4. Інструкції про проведення виконавчих дій, стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, потрібних для виконання за виконавчими документами, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. Якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, то стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Отже, правомірне стягнення на спірні об'єкти сумісної власності могло бути здійснене державним виконавцем тільки за наявності певних умов, а саме: відповідна частка боржника мала бути виділена у натурі, а в разі відсутності такого, виконавець мав дійти обґрунтованого висновку щодо того, що спірне майно придбано та використовувалось в інтересах сім'ї. Таким чином, звернення стягнення на об'єкт права спільної сумісної власності в цілому, без попереднього визначення частки боржника та виділення її в натурі, є незаконним та неправомірним, оскільки суперечить нормам закону та порушує право щодо володіння, користування та розпорядження майном, як об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При ухваленні з рішення судом також враховано, що при вчиненні дій з накладення арешту на спірне майно державним службовцем порушено принцип співмірності наявним борговим зобов'язанням. Так, згідно п.5.1.4. Інструкції про проведення виконавчих дій, стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, потрібних для виконання за виконавчими документами, тобто, майно, на яке звертається стягнення має відповідати розміру заборгованості боржника за виконавчим документом. Втім, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість позивача за кредитом складає суму у розмірі 1.603.587,35 гривень, що складає суму істотно нижчу за вартість арештованого майна. Стосовно суті позовних вимог - суд виходить з того, що арешт майна боржника у виконавчому провадженні не може бути безпідставним, накладений попередньо арешт підлягає скасуванню в разі встановлення обставин, які б перешкоджали вчиненню відповідних дій за умови встановлення та врахування таких. Відповідно до загальних засад та принципів цивільного права арешт майна боржника має бути співмірним розміру існуючого зобов'язання, що наявне у нього, оскільки, в іншому випадку, порушуватиметься принцип непорушності права власності, а також не буде дотриманий баланс інтересів сторін. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зазначений принцип непорушності права власності реалізується в правилі ст. 321 ЦК України, відповідно до якого право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року з наступними змінами „Про судову практику в справах про виключення майна з опису" передбачено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Додатково судом враховано, що порядок скасування арешту, накладеного в межах виконання рішення, встановлені ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, перелік підстав, за якими суд може скасувати арешт на майно, накладений в межах виконавчого провадження, не є вичерпним. Отже, право власності позивача на спірне майно підлягає судовому захисту, з підстав, що наведені вище, а отже суд дійшов висновку про необхідність зняття арешту з автобусу пасажирського марки MERСEDES-BENZ, модель TOURISMO, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER], державний номер [NUMBER] та автобусу пасажирського марки MERСEDES-BENZ, модель 0404, 1999 року випуску, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Щодо підсудності вказаної справи Приморському районному суду м. Одеси враховано наступне. Згідно ч.2 ст.114 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Як вбачається з постанови про арешт спірного майна від 23.12.2013 року транспортні засоби знаходяться в Приморському районі м. Одеси. За наведених підстав позивачем вірно визначено підсудність при зверненні до суду із відповідним позовом, оскільки до вказаних правовідносин застосовуються правила виключної підсудності. На підставі викладеного й

Outcome: approved