Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Авдіївської міської ради про визнання приміщення нежитловим та визнання права власності на нежитлове приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що нею за договором купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 43,8 кв.м. Після купівлі квартири з'ясувалось, що вона не придатна для проживання. На підставі ч. 2 ст. 7 ЖК України квартира може бути переобладнана для використання в інших цілях. 6 березня 2014 року позивач звернулась до Авдіївської міської ради із заявою про надання дозволу на переведення житлового приміщення в нежитлове та розробку проекту для проведення його реконструкції з розширенням і влаштуванням окремого входу для облаштування торгівельно-офісного приміщення. За наслідками розгляду заяви від 6 березня 2014 року відповідач листом від 20 березня 2014 року № 01-27/0294 відмовив у наданні вказаного дозволу за відсутністю доказів непридатності квартири для проживання. Посилаючись на ст.ст. 17, 30 Закону України «Про місцеве самоврядування», лист Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 26.02.2010 № 12/20-11-213, п.п. 1,3 Положення про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 № 189, вказує, що обстеження приміщення мало проводити КП «Служба єдиного замовника», яке знаходиться у підпорядкуванні Авдіївської міської ради. Технічним висновком АТЗТ «ПВП «Донбасреконструкція» було встановлено, що стан квартири незадовільний та не відповідає вимогам до житлового приміщення. Висновком Авдіївського МВ ГУ МНС України в Донецькій області встановлено факт пожежнонебезпечного стану зазначеної квартири. Просила визнати об'єкт нерухомості - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 43,8 кв.м, що належить [PERSON] (іпн [NUMBER]), нежитловим; визнати за [PERSON] право власності на це нежитлове приміщення. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. З урахуванням вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4544, позивачеві [PERSON] належить квартира [ADDRESS], загальною площею 43,8 кв.м. Державна реєстрація права власності проведена 30.12.2013, що підтверджується відповідним витягом. Згідно з технічним висновком АТЗТ Проектно-виробничого підприємства „Донбассреконструкція" про технічний стан несучих конструкцій квартири [ADDRESS] (замовлення № 2967-У/2008), загальний технічний стан конструкцій квартири незадовільний; вікна, двері, підлога, внутрішня обробка, інженерні мережі потребують повної або часткової заміни; фізичний знос конструкцій квартири складає 53,95%, що сукупно не відповідає вимогам, встановленим для житлового приміщення. Згідно з висновком Авдіївського МВ ГУ МНС України в Донецькій області встановлено, що квартира позивача перебуває в пожежнонебезпечному стані. З метою здійснення реконструкції та переобладнання зазначеної квартири у нежитлове приміщення, позивач на підставі ч. 2 ст. 7 та ст. 152 ЖК України 6 березня 2014 року звернулась до Авдіївської міської ради Донецької області із заявою про надання дозволу на переведення житлового приміщення в нежитлове та розробку проекту для проведення його реконструкції з розширенням і влаштуванням окремого входу для облаштування торгівельно-офісного приміщення. За наслідками розгляду заяви позивача від 6 березня 2014 року відповідач листом від 20 березня 2014 року № 01-27/0294 відмовив у наданні вказаного дозволу за відсутністю доказів непридатності квартири для проживання. Відповідно до ЖК України житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного проживання громадян. Згідно зі ст. 7 ЖК України житлові будинки (квартири) переводяться в нежитлові в тих випадках, коли вони стають непридатними для проживання (внаслідок погіршення їхнього технічного стану), а переведення придатних для проживання квартир у нежитлові зазвичай не допускається (ст. 8 ЖК України). Використання житлових приміщень з іншою метою проводиться в разі визнання їх непридатними для проживання з подальшим переведенням у нежитлові, що регламентується ЖК України та постановою Ради міністрів УРСР від 26.04.1984 року №189 «Про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлових будинків і житлових приміщень непридатними для проживання». У листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 02.08.2001 року №5/3-564 зазначається, якщо об`єкт (магазин, перукарня, офіс) розміщений в житловому будинку, то дозвіл на розміщення в житлових приміщеннях офісів, контор, торгових організацій промислового характеру надається за рішенням виконавчих органів міських рад і за дозволом органів містобудування і архітектури, санітарних та протипожежних служб. Однак, усі ці дозволи можна отримати тільки в разі визначення непридатними для проживання житлових приміщень з подальшим переведенням їх в нежитлові, що регулюється статтею 8 ЖК України та Постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 року №189. П.п. 1, 3 Положення про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлових будинків і житлових приміщень непридатними для проживання, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 року №189, жилі будинки державного і громадського житлового фонду підлягають плановому суцільному обстеженню з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам. Обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівціпроектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби. Якщо експлуатація будинків відомчого або громадського житлового фонду здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією, то обстеження цих будинків за клопотанням такого підприємства, установи, організації здійснюється житлово-експлуатаційною організацією, визначеною виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Оскільки відповідачем не надано доказів, що житлово-експлуатаційною організацією проводилось обстеження квартири позивача, а також те, що позивач надала суду докази непридатності приміщення квартири [ADDRESS] для використання його для проживання, суд доходить висновку, що наявні усі передбачені законом підстави для визнання приміщення нежитловим. На підставі ст. 392 ЦК України за позивачем слід визнати право власності на вказане нежитлове приміщення. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 328, 383, 392 ЦК України, ст.ст. 7, 152 ЖК України,

Outcome: approved