Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зменшення розміру стягуваних аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказав, що рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 04.11.2014 р. присуджено стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак, з моменту ухвалення судом даного рішення його матеріальне становище змінилося, так як 08.06.2017 року його було звільнено з постійного місця роботи у ТзОВ «Кромберг енд Шуберт», в зв`язку з чим, на даний час, він знаходиться у скрутному матеріальному становищі та перебуває у пошуках роботи. Просить суд зменшити розмір стягуваних аліментів та стягувати з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 1100 гривень, щомісячно, з індексацією відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 29 жовтня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про зменшення розміру аліментів, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позову, покликаючись на відсутність обставин для зменшення суми стягуваних аліментів, так як відповідач має доходи від заробітків у Республіці Польща. Крім цього, покликається на те, що фактично позивач, звертаючись з даним позовом, просить змінити спосіб стягнення аліментів зі стягнення аліментів у частці - на стягнення у твердій грошовій сумі, що суперечить ч.3 ст.181 СК України, якою право на визначення способу стягнення аліментів належить, виключно, їх одержувачу. У відповіді на відзив позивач підтримав свої позовні вимоги, обґрунтовуючи їх відсутністю постійного місця роботи та покликався на правову позицію ВСУ у справі за №143 цс 13, яка у свою чергу передбачає можливість зміни розміру аліментів, шляхом зміни способу їх стягнення. В запереченні на відповідь на відзив відповідач покликалася на те, що відповідач не бажає офіційно працевлаштовуватись, відтак на думку відповідача, [PERSON] навмисно звільнився з попередньої роботи, щоб не сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки від його доходу. Фактично просить змінити спосіб стягнення аліментів з частки на тверду грошову суму, а зміна способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, це прерогатива отримувача аліментів, а не платника, а тому просила відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та просив задовольнити позов у повному обсязі. Суду додатково пояснив, що [PERSON] на заробітках у Республіці Польща перебуває лише сезонно та офіційно його трудові відносини там не оформлені. Оскільки роботи на які їздить [PERSON] носять непостійний характер, то середньомісячний його дохід є незначним, у зв"язку з чим, він взмозі сплачувати аліменти лише у розмірі, зазначеному ним у позові. Крім цього, після припинення трудових відносин із ТОВ " Кромберг енд Шуберт" [PERSON] вимушений був взяти позику для скасування йому тих обмежень, які були застосовані державним виконавцем через наявність заборгованості по аліментах. На даний час, сезонні роботи за кордом дають можливість [PERSON] сплачувати аліменти у розмірі 1100 гривень, оскільки частину доходів він вимушений спрямовувати на погашення позики. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову повністю, з підстав наведених у відзиві на позов та запереченнях проти відповіді на відзив. Відповідач суду пояснила, що на утримання сина в середньому на місяць витрачає близько 5000 гривень. На даний час, вона отримує аліменти від [PERSON] у розмірі 1/3 %, виходячи із середньої заробітної плати по місцевості, який обчислюється державним виконавцем щомісячно у сумі 2059 гривень. Вважає, що [PERSON] неофіційно отримує значні доходи у Республіці Польща, які дають йому можливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному державним виконавцем, на даний час. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, подані сторонами по справі, в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як видно зі змісту позовних вимог, позивач просить змінити розмір стягуваних з нього аліментів з частки від доходу на тверду грошову суму. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути зміненим. Проте, положення вказаних статей матеріального права, не передбачають можливості зміни розміру аліментів, шляхом зміни способу їх стягнення за заявою платника, оскільки право вибору способу стягнення аліментів належить, виключно, їх отримувачу згідно ч.3 ст.181 CК України. При цьому, суд відхиляє доводи сторони позивача про необхідність застосування правової позиції Верховного Суду України у цивільній справі № 143 цс 13 від 05.02.2014 року, в якій Суд прийшов до висновку, що зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх стягнення, оскільки норми ч. 3 ст.181 СК України в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017, як закону, набрали чинності пізніше, а тому, саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі. Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного, на його думку, цивільного права, не відповідає матеріальному закону, яким регулюються спірні правовідносини. Відтак, з цих підстав, такі вимоги позивача до задоволення не підлягають. Крім цього, судом встановлено, що на підставі рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 04.11.2014 року в справі № 566/1110/14, [PERSON] зобов`язано сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 12-13) Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Разом з тим, судом встановлено, що після того, як [PERSON] звільнився з роботи в ТзОВ "Кромберг Енд Шуберт", то державним виконавцем йому нараховано заборгованість по аліментам відповідно до ч.2 ст.195 Сімейного Кодексу України, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, що складає - 2059 гривень, щомісячно. Вказане підтверджується документально (а.с. 14). При цьому, як слідує зі змісту ч.2 ст.195 СК України, у разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Отже, аналіз наведених норм права, вказує на те, що середня заробітна плата працівника для даної місцевості застосовується для обчислення, виключно, заборгованості по аліментах за період часу, коли платник аліментів не працював. Застосування величини середнього заробітку працівника по даній місцевості для визначення розміру та нарахування поточних аліментів за місяць, законом не передбачено. Проте, звертаючись із даним позовом до суду, [PERSON] не просить зменшити розмір аліментів, визначених судовим рішенням у частці (1/3 частини з його доходу) на меншу частку, а просить зменшити розмір аліментів, нарахованих йому державним виконавцем, що у свою чергу, не відноситься до предмету спору у даній справі, яким є зменшення розміру аліментів. В ході судового розгляду стороною позивача не надано суду доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] звертався із заявою до державного виконавця про здійснення перерахунку заборгованості по аліментах у частці, виходячи з фактичних його доходів, одержаних, в тому числі, за кордоном, де, як встановлено, він працював на протязі останніх двох років. ( а.с. 69-71) Відтак, незгода платника аліментів [PERSON] з діями державного виконавця по нарахуванню заборгованості зі сплати аліментів за минулий час, виходячи з середньої заробітної плати працівника для місцевості, може бути предметом оскарження дій державного виконавця і такий спір не є тотожним зі спором про зменшення розміру стягуваних аліментів, визначених рішенням суду. Таким чином, в ході судового розгляду позивачем не надано доказів та не доведено наявності обставин, які б вказували на наявність підстав саме для зменшення розміру аліментів, визначених рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 04.11.2014 року в справі № 566/1110/14 у частці ( 1/3 ч.) від його доходу. А тому, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] про зменшення розміру стягуваних аліментів, з підстав, зазначених у позовній заяві, до задоволення не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed