Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

28.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на жилий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, які розташовані в місті Красний Лиман, Донецької області, вул. Миру,68. В судове засідання позивач не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений у встановлений спосіб, просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав повністю. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Перевіривши надані позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що 20.10.2009 року у м. Красний Лиман Донецької області помер [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель площею 0,0624 га, розташованих за адресою м. Красний Лиман Донецької області, вул. Миру,68, та належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Краснолиманської міської ради Донецької області 23.11.1983 року, та зареєстрованого в КП БТІ 28.11.1983 року по реєстру № 3727, та державного кту на право приватної власності на землю серя ДН, виданого Краснолиманською міською радою Донецької області 18.11.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1867(а.с.10-11). Єдиним спадкоємцем на вказане майно, який прийняв спадщину, являлася дружина померлого та матір позивача [PERSON], бо вказане майно прийняла відповідно до ст.ст.1268,1270 ЦК України, бо з 18.11.1971 року і по день власної смерті постійно та безвиїзно проживала у вказаному житловому будинку та була у ньому зареєстрована, від спадщини не відмовлялася(а.с.8,12-14,30). Однак свідоцтво про право на спадщину не отримувала. 15.09.2014 року померла [PERSON] і після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель, розташованих за адресою м. Красний Лиман Донецької області, вул. Миру,68(а.с.18). Єдиним спадкоємцем за заповітом на майно [PERSON] являється позивач її син, який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини(а.с.30). Але у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель, розташованих за адресою м. Красний Лиман Донецької області, вул. Миру,68 постановою державного нотаріусу від 10.04.2015 року йому було відмовлено з тих підстав, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно(а.с.20). Досліджуючи, надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що державним нотаріусом обґрунтовано на підставі п.4.15 гл.10, п.1 гл.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 відмовлено позивачу у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на спірну спадщину, бо відповідно до п.4 ст.334 ЦК України(в редакції 2003 року) спірне майно підлягає реєстрації, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.и не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства та інше. В такому разі на підстав ст.5 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року нотаріус зобов»язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Однак відповідно до ст.ст.1268,1270 ЦК України прийнята спадкодавцем після смерті [PERSON] спадщина житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку і господарських будівель площею 0,0624 га, розташованих за адресою м. Красний Лиман Донецької області, вул. Миру,68, належала [PERSON] з моменту відкриття спадщини з 20.10.2009 року і видача свідоцтва про право на вказану спадщину жодними строками не обмежувалася. В той же час, з 01.01.2004 року на підставі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. А право власності на вказане майно, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на ерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, виникає з моменту його реєстрації. Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тому суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, тобто зникла можливість зареєструвати у встановленому порядку право власності на майно, яке належло спадкодавцю. В той же час, Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] прийняла спадщину у встановленому порядку відповідно до ст.ст.1268,1270 ЦК України бо постійно проживала зі своїм чоловіком [PERSON] як на час відкриття спадщини(20.10.2009 року), так і по день власної смерті(15.09.2014 року), від прийняття спадщини не відмовлялася(а.с.8,12-14,17-18,30). Незважаючи на те, що з 01.01.2004 року статтею 1297 ЦК України передбачений обовязок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст.1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Тобто в діючому законодавстві існують прогалини і невідповідності щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно. Суд також враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Але надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у спадщину, а тому на підставі ст. 328,1268 ЦК України і у власність, у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини та набуття спадкодавцем права власності в судовому порядку не встановлено. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті прогалин законодавства, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Тобто судом встановлено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved