Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

22.02.2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, в якій просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні [PERSON] та [PERSON] належною їм на праві власності квартирою, що зходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом скасування арешту вказаного нерухомого майна, накладеного згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АА №578591, виданий 24.06.2009, видавник: [PERSON] ВДВС Харківського МУЮ; зобов'язання [PERSON] відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Харківської області здійснити усі необхідні дії з проведення державної реєстрації припинення обтяження речового права на нерухоме майно, а саме арешту нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], накладеного згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АА №578591, виданий 24.06.2009, видавник: [PERSON] ВДВС Харківського МУЮ, а також здійснити усі необхідні дії по погашенню у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про обтяження цього нерухомого майна. В судовому засіданні позивачі та представник позивача [PERSON] [PERSON], підтримали позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, - [PERSON], проти задоволення позову не заперечувала та надала суду усні пояснення, якими зазначила, що зазначений арешт було накладено державним виконавцем у звязку з тими обставинами, що раніш боржника [PERSON] було зареєстровано у зазначеній квартирі , він мав якісь борги, квартира на той час була не приватизована, яким чином у 2009 році було арештовано майно, яке не належить боржнику, їй не зрозуміло, такі дії не відповідають приписам закону, крім того на цей час виконавче провадження знищено через закінчення термінів зберігання, будь-яких інших документів, даних щодо цих дій виконавча служба не має, надати суду не може. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, документи, вислухавши пояснення сторін судового процесу, встановив наступні обставини по справі. Так, позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 жовтня 2015 року, реєстраційний №7-15-319456-Ц1, а також інформаційною довідкою №53127582 від 12.02.2016 року, виданої Четвертою ХДНК, копії яких до позовної заяви додаються. Маючи намір продати вказану квартиру, позивачі звернулися до Четвертої ХДНК для перевірки усіх необхідних для укладення угоди документів. Але нотаріус повідомив їх про наявність обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме - арешту, накладеного на вказану квартиру. Згідно вказаної вище інформаційної довідки, арешт вказаного нерухомого майна, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АА №578591, виданий 24.06.2009, видавник: [PERSON] ВДВС Харківського МУЮ. При цьому в реєстрі міститься інформація про те, що особою, майно якої обтяжується, є [PERSON]. До 01.01.2013 року вказаний арешт був зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження:8898703, 21.07.2009. Позивачі вважають, що вказаний арешт накладено помилково, оскільки боржник - [PERSON] (син позивачів) не має права власності на квартиру. Квартира приватизована позивачами тільки 16.10.2015 року, право власності виникло 05.11.2015 року, тобто через 6 років після накладення арешту. Позивачам відомо, що їх син [PERSON] був притягнутий судом до адміністративної відповідальності у 2009 році за порушення ПДР, штраф у розмірі 550 грн. сплатив повністю. Але в процесі виконання постанови суду державний виконавець наклав арешт на квартиру, у якій мешкав [PERSON] для забезпечення виконання вказаної постанови, не перевіривши, чи має право власності останній на вказану квартиру. Позивач [PERSON] звернулася із заявою до [PERSON] ВДВС ХМУЮ з проханням скасувати вказаний арешт , що підтверджується копією заяви, що надали позивачі до матеріалів справи. Але до теперішнього часу відповіді не надходило, що й не спростовано представником відповідача. Таким чином, суд вважає, проти чого й не заперечує представник відповідача, що вказаний арешт є незаконним, перешкоджає позивачам як власникам у здійсненні їх законних прав на користування та розпорядження їх власністю. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майн будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність вказаного вище обтяження нерухомого майна, а саме арешту нерухомого майна: квартири за адресою: [ADDRESS], накладеного згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АА №578591, виданий 24.06.2009, видавник: [PERSON] ВДВС Харківського МУЮ - істотно порушує права позивачів як власників нерухомого майна. У зв'язку з тим, що вказане вище обтяження проведене в інтересах держави з метою забезпечення виконання постанови суду про притягнення боржника - [PERSON] до адміністративної відповідальності та накладення стягнення у вигляді штрафу, а також можливого звернення стягнення на майно вказаного боржника, який не є власником квартири, що належить на праві власності позивачам, відсутній сенс в існуванні вказаного обтяження, яке перешкоджає власникам нерухомого майна в здійсненні їх законних прав на користування та розпорядження вказаним майном. Оскільки боржник не є власником майна, на яке накладено арешт, права власників є порушеними вказаним обтяженням. Процедура припинення обтяження нерухомого майна врегульована нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року №868. Тому позивачі правомірно ставлять такі вимоги, включаючи зобов'язання відповідача здійснити усі необхідні дії з проведення державної реєстрації припинення обтяження речового права на нерухоме майно, а також погашення у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про обтяження цього нерухомого майна. Представником відповідача не повідомлено суд щодо наявності будь-якої обставини, яка б перешкоджала здійсненню судового захисту прав позивачів саме таким шляхом, не повідомлено суд й про наявність підстав для збереження запису про обтяження цього майна позивачів. Відповідно до Конституції України, Держава не втручається у здійснення власником права власності. Всупереч цьому, у звязку із наявністю не знятого Відповідачем арешту, Позивачі залишаються обмеженими у реалізації свого права власності в частині розпорядження належним їм майном. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Всупереч даним нормам державний виконавець Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ при винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА №578591 від 24.06.2009 не зазначив належних підстав, передбачених законом, даних ( хто боржник, хто власник майна, тощо). В судовому засіданні представник Відповідача не змогла пояснити взагалі суду правомірність зазначеної постанови, рух виконавчого провадження, надати документ, яким воно завершилося. Станом на день звернення до суду із позовом Позивачі не мають жодної заборгованості ані перед третьою особою ( з їх слів), ані перед Відповідачем ( підтверджено представником відповідача). Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено наступне: 1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 2. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. 3. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 4. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 5. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Оскільки в даному конкретному випадку відсутні обставини, передбачені ч.ч. 1-4 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає правильним застосування Позивачами положення ч. 5 цієї ж статті. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідивши в сукупності одержані в ході розгляду даної справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивачів є обґрунтованими та повністю підтверджуються наданими до позовної заяви копіями документів, й не спростовуються представником Відповідача. Також суд на підставі ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь позивачів сплачену ними суму судового збору за подачу до суду позовної заяви немайнового характеру в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved