Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

15.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про відібрання у [PERSON] малолітнього [PERSON] , народженого [INFO], третя особа відділ опіки та піклування служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. 18.03.2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини передано до провадження головуючого судді. 08.04.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання, призначене на 13.06.2019 року не відбулося через тимчасову непрацездатність головуючого судді. 30.10.2019 року у підготовчому судовому засдані оголошено перерву для надання стороні відповідача можливості подати відзив на позов. 15.11.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] про відібрання дитини. 15.11.2019 року підготовче провадження закрито. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказала, що 16.06.2016 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/11054/17 -ц від 23 жовтня 2018 року визначено місце проживання сина [PERSON] та залишено його проживати разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , яке набрало законної сили 29 січня 2019 року. Її вимогу про виконання судового рішення щодо повернення сина [PERSON] за адресою його проживання - [ADDRESS] відповідач не виконав у добровільному порядку, а звернути його до виконання у примусовому порядку відсутня у неї можливість, оскільки рішення суд не містить зобов`язального характеру. Нею ж також було подано заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення до Голосіївського районного управлння поліції кваліфікованого за статтею 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, відомості, про що 04.03.2019 року внесено до ЄРДР за №12019100010001789 від 05.03.2019 року. ЇЇ спроби побачитися з сином супроводжуються неодноразовими викликамии поліції та зверненнями до органів опіки та піклування, а з приводу незаконного відібрання дитини 18.08.2017 року також внесені відомості до ЄРДР за №12017100040011584. Крім того її звернення до служб у справах дітей Голосіївської та Дніпровської районних у місті Києві державних адміністрацій, а також служби у справах дітей Черкаської міської ради підтверджуються актами відвідування нею малолітнього сина. Ствердлжувала, що такий стан речей, коли невиконується рішення суду, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з нею за адресою - [ADDRESS] є порушенням у першу чергу прав та законних інтересів малолітньої дитини, оскільки дитина проти її волі розлучена з нею. Такі дії відповідача, коли він не повертає дитину за визначеним судом місцем проживання є на шкоду здоров`ю та розвитку дитини, оскільки здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини. Перешкоджаючи їй у спілкуванні з дитиною, прийняття нею участі у його вихованні та піклуванні про малолітнього сина, відповідач діє всупереч інтересам дитини. Просила суд: відібрати у [PERSON] , зареєстрованого за адресою : [ADDRESS] дитину [PERSON] , народженого [INFO] та повернути його матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; стягнути на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов повідомив, що позов [PERSON] про відібрання у нього дитини не визнає в повному обсязі, вважає є підстави, які перешкоджають передачі батьком дитини [PERSON] до матері [PERSON] . Стверджував, що він не визнає зазначені позивачкою підстави для позову, оскільки з 23.01.2019 року їх з позивачкою шлюб розірвано, вимагаючи повернення їй дитини позивачка не надала доказів на підтвердження того що в квартирі за адресою - [ADDRESS] створено сприятливі умови для проживання дитини, що він не змінював місце проживання дитини, оскільки дитина проживає з ним майже 2,5 роки за виключенням одного місяця червня 2017 року, а рішення суду про визначення місця проживання дитини з позивачкою не набрало законної сили. Також вказав, що передача дитини позивачці [PERSON] за місцем її проживання створює загрозу життю та здоров`ю дитини, негативно впливатиме на її розвиток, що буде суперечити інтересам дитини. Вказав, що йому відомі факти вчинення позивачкою в січні 2019 року нападу на жінку [PERSON] , якій позивачкою було завдано тілесних ушкоджень, а в листопаді 2019 року на свою матір [PERSON] , а під час судового розгляду справи Дніпровським районним судом м. Києва про визначення місця проживання диттини з [PERSON] , остання визнала обставину її звернення 13.04.2016 року до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 за психіатричною допомогою та приймала лікування. Він, як батько здійснює належний догляд за сином, ним створено безпечне середовище для проживання дитини, проживання дитини з батьком має для нього виняткове значення і відповідає інтересам дитини. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги до [PERSON] про повернення дитини [PERSON] матері - [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , стверджували, що шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано судом за позовною заявою [PERSON] та за відсутності відповідачки [PERSON] , вона ж на час звернення до суду з позовом не була про це обізнана, а рішення Дніпровського районного суду про визначення місця проживання [PERSON] , народженого [INFO] були переглянуті судами апеляційної та касаційної інстанцій, якими залишені без змін. Відповідач категорично відмовляється від виконання рішення суду щодо повернення їй дитини добровільно, а прийняти його до виконання у примусовому порядку не є можливим, оскільки рішенням суду його не зобов`язано вчинити такі дії. Крім того, відповідач не надає їй можливості взагалі спілкуватися з дитиною. Визнала, що сьомого січня 2019 року відповідач дозволив їй побути з дитиною, а потім її вигнав з квартири. Після цього вона, перебуваючи у дуже схвильованому стані зустріла [PERSON] , яка допомагає відповідачу доглядати за її дитиною та виставляє свої світлини з її ж дитиною у фейсбук. Питання щодо її психічного стану здоров`я було предметом перевірки під час розгляду справи Дніпровським районним судом м. Києва за її ж позовними вимогами про визначення місця проживання дитини з нею. Стверджувала, що мати відповідача є лікарем психіатром, 19 липня 2017 року вони зустрілися з [PERSON] у парку, а після того, як він пригостив її кавою вона втратила свідомість, в цей час відповідач скористався цим, щоб відібрати у неї дитину. Вважає, що відповідач підсипав їй у каву якусь речовину від якої вона втратила контроль над собою. Також вказала, що в квартирі за її місцем проживання, де суд також визначив місце проживання з нею малолітнього сина створені всі умови для проживання дитини і це питання також було перевірено судом. Позивачка та її представник просили задовольнити заявлені позовні вимоги до [PERSON] у повному обсязі, відібрати в останнього малолітнього [PERSON] [INFO] та повернути його позивачці за місцем проживання - [ADDRESS] , а судові витрати по сплаті судового збору та витрат на оплату правничої допомоги стягнути на користь [PERSON] з відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні категорично заперечували щодо повернення позивачці малолітнього сина [PERSON] , оскільки відповідач створив всі необхідні умови для всебічного розвитку дитини, дитина зростає в безпечних для нього умовах, а повернення дитини позивачці зашкодить його здоров`ю, оскільки остання не зможе забезпечити належне його виховання та утримання, через наявність проблем з психічним станом її здоров`я. Третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, будь-які клопотанння про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що вона проживає по сусідству з [PERSON] , підтвердила, що інколи вона на прохання [PERSON] доглядає малолітньго [PERSON] з приводу чого [PERSON] погрожувала їй у мережі Фейсбук. 07 січня 2019 року пізно вечором, коли вона поверталася додому, то зустріла [PERSON] , яка вийшла з їх під`їзду, побачивши свідка в автомобілі підбігла і стала бити в скло щоб відкрити двері цього ж автомобіля. Коли свідок сама відкрила двері, то [PERSON] від удару її дверима впала, а піднявшись вдарила її по голові. З приводу цього факту у провадженні Голосіївського суду м. Києва розглядається кримінальне провадження. Заслухавши учасників судового розгляду справи, допитавши свідка, дослідивши докази наявні у матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до правил статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності, а правилами ст. 12 цього Кодексу встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, а відповідно до вимог ст. 264 цього Кодексу, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі з 16.06.2016 року, який було розірвано рішенням суду від 23.01.2019 року (а.с.153). Крім того, [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Звертаючись до суду з позовом про відібрання у [PERSON] малолітнього [PERSON] , народженого [INFO], позивачка [PERSON] в обгрунтування зазначених підстав для позову послалася на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/11054/17, від 23.10.2018 року за результатами судового розгляду, її ж позовних вимог до [PERSON] про визначення місця проживання їх малолітнього сина судом ухвалено рішення про визначення місця проживання сина [PERSON] , народженого [INFO] разом із матір`ю за адресою - [ADDRESS] , однак відповідач не повертає їй малолітнього сина в добровільному порядку, а чинним законодавством не визначено механізму виконання такого рішення у примусовому порядку, оскільки у рішенні суду відсутнє зобов`язання [PERSON] повернути їй малолітнього сина [PERSON] . Наразі , судом встановлено, що між сторонами у справі існує спір щодо місця проживання їх малолітнього сина [PERSON] , народженого [INFO] . Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Спір між батьками малолітнього [PERSON] щодо його місця проживання був предметом судового розгляду, отримав правову оцінку, вирішений по суті, ухвалене судове рішення набрало законної сили. Відповідно до правил ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Правилами статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, судом встановлено, що 23.10.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва за результатами судового розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, суд ухвалив: позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини задовольнити. Визначив місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зустрічний позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини - залишив без задоволення (а.с.155-162). Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2018 року у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, - без змін (а.с.163-171). Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] , подану представником [PERSON] , задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року змінено у мотивувальній частині, з викладенням їх у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишено без змін. Відповідно до мотивувальної частини постанови Верховний суд визнав помилковими посилання судів попередніх інстанцій на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, яких під час судового розгляду встановлено не було. Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковаість якого надана Верховною Радою України, а законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. (а.с.172-181). Як видно зі змісту судових рішень щодо спору сторін у справі про визначення місця проживання їхньої дитини з кожним із них, суди урахувавши особисту прихильність дитини до матері, її вік, стан здоров`я батьків та їх майновий стан, характеристики, а також висновок органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 01 грудня 2017 року №100-21122, вважали, що проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю відповідатиме його найкращим інтересам. При цьому суди не встановили обставин, які можуть перешкоджати проживанню дитини з [PERSON] . Зазначені вище судові рішення містять дані, про те що предметом з`ясування і перевірки доказами були умови проживання у квартирі [ADDRESS] , а також заперечення відповідача за первісним позовом [PERSON] щодо психічного стану здоров`я [PERSON] з огляду на те, що остання зверталася до лікаря-психіатра Київської міської психоневрологічної лікарні №2. Ці ж судові рішення містять висновки, що: згідно акту обстеження умов проживання від 25 жовтня 2017 року, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві Ісаєвою І.М., позивачкою за первісним позовом [PERSON] створено добрі умови для проживання в квартирі [ADDRESS] , що належить їй на праві спільної часткової власності із братом - [PERSON] В квартирі чисто, охайно, наявні усі необхідні меблі та побутова техніка. Дитина буде проживати з матір`ю в одній кімнаті в якій знаходиться дитяче ліжко, комод для речей, одяг, іграшки, засоби гігієни. В квартирі є стілець для годування, каляска для дитини; відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів [PERSON] від 27 червня 2017 року, психічних розладів у позивача за первісним позовом не виявлено. Згідно сертифікату про проходження профілактичного огляду, виданого КМНКЛ «Соціотерапія» від 24 жовтня 2017 року наркологічних протипоказань у [PERSON] не виявлено. Відповідно до довідки від 13 квітня 2016 року, виданої Київською міською неврологічною лікарнею №2, [PERSON] була на прийомі у лікаря диспансерного відділення, за результатами діагностики було призначено медичне лікування на сьомому тижні вагітності, зокрема прийом снодійного та заспокійливих ліків. Заперечуючи проти позову [PERSON] про відібрання дитини та повернення малолітнього [PERSON] матері, відповідач [PERSON] послався на те, що повернення дитини позивачці буде на шкоду здоров`я дитини, оскільки [PERSON] не може створити належні умови для проживання дитини, страждає на психічну хворобу та мали місце випадки її агресивної поведінки щодо [PERSON] та [PERSON] , не можуть бути прийняті судом до уваги. Зокрема, твердження відповідача [PERSON] щодо відсутності належних умов для проживання малолітнього [PERSON] за адресою - [ADDRESS] та щодо психічного стану здоров`я [PERSON] , оскільки остання під час вагітності зверталася до лікаря-психіатра, були предметом перевірки під час судового розгляду позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення мсця проживання дитини судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, а відтак, відповідно до правил частини 5 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час розгляду справи за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про відібрання дитини та повернення позивачці [PERSON] за адресою - [ADDRESS] з підстав невиконання відповідачем у добровільному порядку рішення суду про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , народженого [INFO] з матір`ю за адресою - [ADDRESS] . Доводи відповідача, про те що позивачці не можна повернути дитину через те, що остання накинулася на свідка [PERSON] , завдавши їй тілесних ушкоджень і така поведінка [PERSON] може створювати небезпеку для життя та здоров`я дитини, суд не може взяти до уваги, як підставу для відмови у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступне. Судом встановлено, що зазначена подія мала місце, відразу після того, як відповідач серед ночі з 06. на 07.01.2019 року вигнав позивачку з квартири, куди запросив її для спілкування з сином. Сама [PERSON] підтвердила, що вона була цим дуже схвильована, що не може вільно спілкуватися з сином, а [PERSON] є тією жінкою з якою [PERSON] залишає її дитину. Крім того, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що така поведінка [PERSON] є характерною для неї, а [PERSON] , на яку за твердженням відповідача також напала позивачка до суду не з`явилася в якості свідка для підтвердження зазначеної обставини. У той же час, при вирішенні заявленого спору суд приймає до уваги, пояснення відповідача на предмет того, що коли позивачка буває з сином, то дитина йде до неї на руки, вони добре спілкуються, дитина відповідає взаємністю своїй матері. Отже, твердження відповідача, що повернення малолітнього [PERSON] його матері [PERSON] створить небезпеку для його життя і здоров`я не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду заявлених вимог, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання [PERSON] повернути їй малолітнього [PERSON], неродженого [INFO] за місцем проживання - [ADDRESS] підлягають задоволенню. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] суд вважає за необхідне застосувати правила ст. 430 ЦПК України і рішення суду в частині відібрання дитини допустити до негайного виконання. Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені судом. Що стосується вимог позивачки про відшкодування їй відповідачем понесених витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень, то вони не підлягають задоволенню судом, оскільки в порушення вимог ст. 137 ЦПК України на підтвердження таких витрат позивачкою не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а відтак суд не може зробити висновок про співмірність цих витрат з зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданих послуг). На підставі викладеного,

Outcome: approved