Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

1.Виклад позиції позивача. [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] , 3-ої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Алекса Людмили Миколаївни «про визнання частково недійсним договору довічного утримання та визнання права власності, в порядку спадкування за законом», яким просила: - поновити їй строк для звернення до суду із позовом; - визнати недійсним договір довічного утримання від 12.07.2006 року, в частині укладення його між [PERSON] , як відчужувачем майна, та [PERSON] , як набувачем майна, а саме: квар тири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Алекса Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1236; - визнати з позивачем, як спадкоємицею п`ятої черги за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , житловою площею 28,8 кв.м, загальною площею 43,8 кв.м, яку вона фактично успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що її мати була рідною сестрою [PERSON] , [INFO] . 26.12.1970 року [PERSON] стала дружиною [PERSON] , зареєстрував шлюб, що підтверджується актовим записом № 614. За подружнє життя подружжя [PERSON] не мало своїх дітей. Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , та [PERSON] фактично замінила їй матір. [PERSON] і було зареєстровано у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , яка належала їм на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 грудня 2000 року, виданого Фондом комунальної власності м. Дніпродзержинська, згідно з розпорядженням №5п/2016-рвід 11 грудня 2000 року. В ОКП «ДБТІ» право власності на їх імена було зареєстровано в реєстрову книгу №135 за реєстровим №21830. Позивачка стверджує що вона після одруження переїхала до м. Стаханова Луганської області, а її тітка [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] мешкала у м. Кам`янське (колише - Дніпродзержинськ), але вона завжди підтримувала з ними стосунки. Відповідачка [PERSON] є племінницею [PERSON] 12.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] як відчужувачами майна - квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] як набувач майна, уклали договір довічного утримання (догляду). [INFO] [PERSON] помер. Після смерті чоловіка тітки, а саме [PERSON] , вона як єдина рідна людина [PERSON] , забрала її проживати до себе у м. Стаханов Луганської області. У 2010 році її тітка [PERSON] виявила бажання залишити їй квартиру [ADDRESS] . Після чого [PERSON] було подано позов до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області заявлений до [PERSON] , 3-ої особи приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Алекси Л.М. «про визнання договору довічного утримання частково недійсним, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності». Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.03.2010 року позовні вимоги були задоволені, визнано договір довічного утримання, укладений 12.07.2006 року частково недійсним в частині передачі права власності за договором [PERSON] , розірвано договір довічного утримання, укладений 12.07.2006 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2010 року Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 10.03.2010 року в частині визнання частково недійсним договору довічного утримання, а саме в частині передачі права власності за договором [PERSON] , в частині визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та в частині розірвання договору довічного утримання від 12.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , скасовано. У цих позовних вимогах [PERSON] було відмовлено. Але, рішення цього ж суду в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного 12.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , залишено без змін. Рішення в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] - змінено, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Не погодившись із зазначеним рішенням апеляційної інстанції [PERSON] звернулася до касаційної інстанції, але касаційна скарги ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 02.02.2011 року була повернута. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07.09.20111 року [PERSON] було поновлено строк на подання касаційної скарги на Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2010 року, але касаційна скарга залишена без руху для усунення недоліків. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.11.2011 року касаційна скарга [PERSON] визнана неподаною та повернута особі, з підстав невиконання ухвали від 07.09.2011 року. 23.01.2012 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.01.2012 року у задоволені клопотання [PERSON] про поновлення строку на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2010 року відмовлено. У листопаді 2012 року [PERSON] знов подано касаційну скаргу на зазначене рішення, але ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.11.2012 року, касаційна скарга знов залишена без руху для усунення недоліків при подачі касаційної скарги. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28.12.2012 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою [PERSON] .. [INFO] померла [PERSON] 13.02.2013 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України повернуто частково сплачений [PERSON] судовий збір. 27.02.2013 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розглянута касаційна скарга [PERSON] поданої у лютому 2013 року та відмовлено у відкритті касаційного провадження. Надалі як представник заявника [PERSON] , [PERSON] звернулася із клопотанням про повернення судового збору за касаційною скаргою, та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.07.2013 року у задоволенні заяви представника [PERSON] , [PERSON] - відмовлено. Також винесена Ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 04.06.2013 року якою у задоволені клопотання [PERSON] про повернення судового збору відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23.09.2013 року у задоволенні заяви представника [PERSON] [PERSON] про повернення судового збору також було відмовлено. Після смерті тітки [PERSON] позивачка звернулася із позовом до Територіальної громади міста в особі Дніпродзержинської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша дніпродзержинська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції «Про визнання права власності в порядку спадкування за законом». Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.12.2014 року (справа № 208/6698/14), позов [PERSON] було задоволено, та визнано за [PERSON] , [INFO] (ІНН [NUMBER] ), право власності на 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] тітки [PERSON] . Зазначене рішення від 03.12.2014 року набрало законної сили 14.12.2014 року. А тому враховуючи, що за життя [PERSON] будучи її рідною тіткою висловлювала бажання передати квартиру [ADDRESS] у спадок їй як єдиній рідній племінниці, та те, що при укладанні оспорюваного договору чоловік тітки [PERSON] хворів, і не міг віддавати звіт всьому що відбувалося, та помер на другий день після посвідчення договору, та що нотаріус діяв на час посвідчення договору не у відповідності до законодавства яке обмежувало посвідчення таких договорів, а тому позов як спадкоємиця [PERSON] підтримує у повному обсязі. 2.Позиція відповідача. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, та заявила про застосування до заявлених позовних вимог наслідків пропуску строків позовної давності, тобто положень ст, 256, 257 і ч, 3 і 4 ст. 267 ЦК України. Враховуючи що оспорюваний договір був укладений 12.07.2006 року, [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] , а з позовом [PERSON] звернулася 04.10.2017 року, тобто після спливу трьох років з часу коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушене своє право. Щодо суті заявлених позовних вимог відповідачка надала відзив на позов, згідно до якого викладені обставини позивачкою оспорюючи зазначила, що дії сторін при укладання оспорюваного договору довічного утримання від 12.07.2006 року були реальними та направленими на настання зазначених у договорі подій. [PERSON] є її рідним дідьком. Так як подружжя [PERSON] не мали дітей і вона з чоловіком доглядали за ними, то саме [PERSON] та [PERSON] і запропонували оформити договорі довічного утримання. Після цього, вони звернулися до нотаріуса, яка і посвідчила договір. На час підписання договору її дядько [PERSON] був у свідомості, самостійно читав та писав. Нотаріусом були перевірені всі обставини та сумніву у здоров`ї [PERSON] або [PERSON] не було. Вже після смерті [PERSON] , у 2010 році позивачка [PERSON] і забрала свою тітку, а в період з 2006 року і по 2010 рік, саме вона доглядала [PERSON] , яка не оспорювала зазначений договір довічного утримання. Таке бажання виявилося в неї лише коли остання стала проживати разом із позивачкою. Позиція позивачки що вона за життя [PERSON] підтримувала з ними стосунки не є правдою, так як насправді позивачк ніколи не була у Смолякових у спірній квартирі, не навідувала них, не допомагала ним, не доглядала за ними. З`явилася позивач у цій квартирі багато часу після смерті [PERSON] , коли зайшла мова про одержання квартири у спадщину. Це підтверджується показаннями свідків з боку відповідача [PERSON] і [PERSON] - є в матеріалах справи, по якої Заводським райсудом винесене судове рішення від 19.03.2010. Вона ніколи матеріально не допомагала моєму дядькові [PERSON] . Саме тому обоє [PERSON] уклали з відповідачкою договір довічного утримання, тому що сподівалися і були впевнені, що вона їх не покине і буде за ними доглядати. Коли дядько болів, вона постійно перебувала поруч із ним і його дружиною, їздила з ним і в м. Дніпропетровськ для обстеження на УЗІ, брала активну участь у житті цих людей похилого віку ще задовго до того, як був поставлений у дядька страшний діагноз. [PERSON] у червні 2006 р. перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні, а [PERSON] у цей період і надалі була прикута до ліжка із травмою ноги, яку вона одержала в червні 2006 р., відвідуючи [PERSON] у лікарні. У зв`язку із цим відповідачка здійснювала догляд за [PERSON] у лікарні, та за [PERSON] - вдома, постійно забезпечуючи їх 3-х разовим харчуванням, необхідними ліками, відповідно до рецептів, які були виписані лікарями, а також систематично робила прибирання у квартирі. І саме в той момент, тобто 12 липня 2006 р . по настійному проханню родини старих людей [PERSON] між мною і ними був укладений договір довічного утримання в письмовій формі. У ході минулих судових засідань по даній справі було вірогідно встановлене й підтверджено показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] те, що фактично догляд за позивачем і її чоловіком відповідачка стала здійснювати задовго до дня укладання договору в письмовій формі. Таким чином, ця обставина, яка підтверджена показаннями свідків, вказує на те, що свої зобов`язання за договором довічного утримання у відношенні, зокрема, [PERSON] , відповідачка в дійсності виконувала сумлінно й у повному обсязі. Відповідач наголошує, що ніколи не робила перешкод позивачеві в користуванні її часткою нерухомого майна, та [PERSON] з`явилася у м. Кам`янке лише в березні 2015 року, бажаючи вирішити питання набуття власності на спірну квартири вцілому. Про всі обставини оспорювання за життя [PERSON] спадкового договору, [PERSON] було відомо, і тому звертаючись із позовом 04.10.2017 року позивачкою пропущено строк позовної давності в три роки, а тому просить застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 256, 257, ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України, і відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог як по суті так і в наслідок пропуску строку позовної давності. 3.Позиція 3-ої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Алекса Людмили Миколаївни. В судовому засіданні приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Алекса Л.М. позовні вимоги на визнала, та просила у їх задоволенні відмовити. Представник приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Алекси Л.М., адвокат Стребіж А.О. зазначила, що з боку позивача не доведено підстави для звернення із даним позовом, так як не встановлено будь-яких прав позивача [PERSON] які б підлягали захисту. Позиція позивачки що вона діє як спадкоємець спадкового майна - квартири [ADDRESS] , не узгоджується з фактичними даними, а саме з тим, що зазначено самою позивачкою, яка є спадкоємицею після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , так як позивачкою не скористалася своїм правом на вступ у справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним, розірвання договору довічного утримання, визнання права власності, під час касаційного провадження по зазначеній справі. Звертаючись із власним позовом самостійно, з врахуванням відкриття спадщини [INFO] , позивачка не зазначила, які саме її права як спадкоємиці після смерті [PERSON] , в розумінні прав та обов`язків спадкодавця на час її смерті перейшли до позивача та є такими що підлягають судовому захисту. Крім того, з врахуванням відкриття спадщини 31.01.2013 року, з позовом [PERSON] звернулася лише у 2017 році, тобто після спливу чотирьох років. Заявляючи вимоги до спадкового договору, стороною якого позивачка не була, і який був укладений 12.07.2006 року, тобто до виникнення прав у [PERSON] як спадкоємиці, які остання набула лише зі смертю [PERSON] 31.01.2013 року, тобто прав яких не існувало у позивача на час укладання самого оспорюваного договору від 12.07.2006 року, а тому не могли бути порушенні, на час його укладання, а тому відсутні підстави для захисту прав яких не існувало і не могло бути порушено станом на 12.07.2006 року. Щодо законності посвідчення договору довічного утримання, то нотаріус діяла в межах своїх повноважень та у спосіб передбачений законом, що підтверджено судовими рішеннями, та залишеним в силі договором в частині розпорядження своєю часткою [PERSON] , що зайвий раз підтверджує дотримання закону під час посвідчення оспорюваного договору. А тому враховуючи зазначене, відсутність обґрунтувань прав які підлягали б захисту, як порушені або не визнані, з підстав пропуску строку позовної давності, просили відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в цілому. 4.Свідки. Свідок позивача - [PERSON] суду пояснив, що сім`ю [PERSON] знав з 1969 року, так як працювали разом та були сусідами з 1980 року. Зі [PERSON] спілкувався часто, коли він потрапив до лікарні то відвідував його там, передавав їжу, спілкувався з лікарем. Свідок відповідача - [PERSON] суду пояснила, що вона за життя [PERSON] була їх сусідкою та знайома була з ними з 1980 років. В них своїх рідних дітей не було, але завжди своїми дітьми [PERSON] називали [PERSON] та [PERSON] , які доглядали та піклувалися ними. Позивача за життя [PERSON] не бачила ніколи у [PERSON] . [PERSON] з`явилася після смерті [PERSON] , вперше побачила її у суді. Наприкінці свого життя [PERSON] почував себе добре, був у задовільному стані, все розумів. 5.Процесуальні дії, заяви та клопотання. 04.10.2017 року [PERSON] подано позов (а.с. 2-11). 05.10.2017 року залишено позовну заяву без руху з підстав передбачених ст.ст. 119-120 ЦПК України (а.с. 49). 20.10.2017 року [PERSON] подано позовну заяву на виконання ухвали від 05.10.2017 року, після усунення недоліків (а.с. 52-54). 21.11.2017 року відкрито провадження по цивільній справі № 208/5475/17 (а.с. 55). 29.12.2017 року відповідачем по справі [PERSON] подано клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності в порядку ст.ст. 256, 257, ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦПК України (а.с. 75). 29.12.2017 року відповідачем по справі [PERSON] подано відзив на позов (а.с. 76-83). 23.03.2018 року відповідачем [PERSON] продано доповнення до відзиву (а.с. 62-83). 21.06.2018 року [PERSON] подано клопотання про виклик свідків (а.с. 106). 01.10.2018 року [PERSON] подано відповідь на відзив (а.с. 117-120). 01.10.2018 року [PERSON] подано додаткові докази на підтвердження своїх позовних вимог (а.с. 121-122), разом з доповненнями і поясненням на доповнення відгуку на позовну заяву (а.с. 123-193). 22.10.2018 року [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 203-204). 27.01.2019 року [PERSON] подано заяву про виклик свідків (а.с. 212). 17.01.2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с. 216), закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 08.05.2019 року [PERSON] подано заяву про обов`язкову участь 3-ої особи - приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Алекса Людмили Миколаївни під час судового розгляду (а.с. 228). 28.08.2019 року [PERSON] подано доповнення до пояснень (т. 2 а.с. 2-5). 10.10.2019 року ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області визнано явку приватного нотаріуса Кам`янського міського нотаріального округу Алекса Людмили Миколаївни обов`язковою (т. 2 а.с. 18-20). 6.Фактичні обставини встановлені судом. Як встановлено судом, предметом спору є договір довічного утримання від 12.07.2006 року, в частині укладення між [PERSON] , як відчужувачем майна та [PERSON] , як набувачем майна, а саме щодо 1/2 частини квартири [ADDRESS] , та набуття права на зазначену частини квартири позивачем в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці п`ятої черги за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Спірні правовідносини регулюються книгою V розділу І, ІІІ гл. 57 ЦК України, та книгою VI гл. 84, 86-87 ЦК України. Судом встановлено, що 04.10.2017 року позивачка [PERSON] заявляючи позовні вимоги посилалася на те, що вона є спадкоємицею за заповітом своєї тітки [PERSON] , яка за своє життя перебувала у зареєстрованому 26.12.1970 року шлюбі зі [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюбу (а.с. 16), дітей за життя не мали. 12.07.2006 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання з відповідачем по справі [PERSON] (а.с. 17), який був посвідчений 12.07.2006 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Алекса Л.М., зареєстровано в реєстрі № 1236. Відповідачка [PERSON] є племінницею померлого [INFO] [PERSON] .. Факт смерті [PERSON] 13.07.2006 року підтверджено свідоцтвом про смерть (повторне) видане Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 890 від 13.07.2006 року (а.с. 181)довідкою про смерть виданої Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану № 890 від 13.07.2006 року 9а.с. 66). Факт поховання померлого [PERSON] відповідачем [PERSON] , підтверджено свідоцтвом про поховання від 14.07.2006 року № 391 від 17.07.2006 року (а.с. 67). За своє життя [PERSON] почавши проживати із позивачкою, видала довіреності на ім`я [PERSON] на право від її імені вчиняти дії та правочини щодо експлуатації та розпорядження: обміняти, здати в оренду, найом, продати за ціну та на умовах на свій розсуд, одну другу частину квартири за номером п`ятдесят у будинку за номером [ADDRESS] один [ADDRESS] , яка була посвідчена приватним нотаріусом Дербіною Р.Є. 07.04.2008 року, зареєстровано за № 745 (а.с. 157), та довіреність від 18.11.2010 року посвідчену приватним нотаріусом Стахановського міського нотаріального округу Кондратовим М.О., зареєстрованою в реєстрі за № 592 (а.с. 158), довіреність на дії пов`язані з розпорядженням грошовими активами та представництвом в банківських та інших фінансових установах, посвідчену 18.11.2010 року приватним нотаріусом Стахановського міського нотаріального округу Кондратовим М.О., зареєстрованою в реєстрі за № 592 (а.с. 159), довіреність на представництво інтересів [PERSON] в усіх судових та органах державної виконавчої служби, зі всіма правами сторін учасників процесу на здійснення всіх дій, посвідчену 18.11.2010 року приватним нотаріусом Стахановського міського нотаріального округу Кондратовим М.О., зареєстрованою в реєстрі за № 590 (а.с. 160),. Також, у 2010 році [PERSON] подано позов до [PERSON] , 3-ої особи приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Алекси Л.М., яким просила визнати укладений нею та її померлим чоловіком [PERSON] договір довічного утримання від 12.07.2006 року із [PERSON] , за наслідком розгляду якої Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.03.2010 року ухвалено рішення по цивільній справі № 2-166/10, яким було позовні вимоги задоволено та оспорюваний договір розірвано, як в частині договору з самою [PERSON] так і в частині укладеного договору з її померлим [INFO] чоловіком [PERSON] (а.с. 18-19). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2010 року (а.с. 20), рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.03.2010 року, скасовано в частині визнання частково недійсним договору довічного утримання, а саме в частині передачі права власності за договором [PERSON] ; в частині визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та в частині розірвання договору довічного утримання від 12.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , у цих позовних вимогах [PERSON] відмолено. Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного 12.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON] залишено без змін. У січні 2011 року [PERSON] звернулася з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2010 року, але за наслідком вчинених процесуальних дій пов`язаних з касаційним провадженням, як самої [PERSON] так і [PERSON] , яка в зазначеній справі діяла в якості представника позивача, в період з 02.02.2011 року 23.09.2013 року (а.с. 21-34), касаційна скарга була повернута заявнику. Факт смерті [PERSON] 31.01.2013 року підтверджено свідоцтвом про смерть виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області від 01.02.2013 року, актовий запис № 150 (а.с. 38). Після смерті [PERSON] , позивачка [PERSON] звернулася із позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , який був розглянутий Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області згідно до рішення суду від 03.12.2014 року (а.с. 35-36), та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини спірної квартири, в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] тітки [PERSON] , яке набрало законної сили 14.12.2014 року. Фактично на час звернення із позовом відповідачка [PERSON] є власницею 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання від 12.07.2006 року, в частині договору між [PERSON] , померлим [INFO] , та [PERSON] , що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 43-44). Інша 1/2 частина квартири [ADDRESS] , належить на праві власності позивачу [PERSON] , на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.12.2014 року (а.с. 35), в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Також згідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.01.2011 року (а.с. 154), встановлено що 27.12.2010 року [PERSON] звернулася з заявою про перевірку підписів у договорі довічного утримання укладеного [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , за наслідком розгляду якої встановлено відсутність у діях [PERSON] ознак злочину чи правопорушення, та у порушенні кримінальної справи відмовлено з підстав п. 1 ст. 6 КПК України. Таким чином, на час смерті [PERSON] , померлої [INFO] , відкрилася спадщина, в яку входила 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та право власності на яку набула [PERSON] в порядку спадкування за законом на підставі судового рішення від 03.12.2014 року (а.с. 35). На час смерті [PERSON] , а саме на 31.01.2013 року право власності на іншу 1/2 частину квартири [ADDRESS] , було зареєстровано за відповідачем [PERSON] , а тому згідно до приписів ст. 1218 ЦК України, не входила. 7.Норми права які застосовані судом. Ст. 41 Конституції України, Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно до ст. 15 ЦК України: 1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Ч. 1 ст. 251 ЦК України, - Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Ч. 1 ст. 253 ЦК України, - Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Ч. 1 ст. 254 ЦК України, - Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Ч. 1 ст. 256 ЦК України, - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч. 1 ст. 257 ЦК України, - Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 260 ЦК України, - Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Ч. 1 ст. 262 ЦК України, - Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Ч. 3 ст. 267 ЦК України, - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Ч. 4 ст. 267 ЦК України, - Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ч. 5 ст. 267 ЦК України, - Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Ч. 1 ст. 744 ЦК України, - за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Ч. 1 ст. 748 ЦК України, - набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 755 ЦК України, - договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ч. 1 ст. 1217 ЦК України, - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ч. 1 ст. 1218 ЦК України, - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ч. 1 ст. 1265 ЦК України - у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ч. 1 ст. 1270 ЦК України, - для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Ст. 1 ЦПК України, в редакції 03.08.2017 року, які діяла на час звернення із позовом, - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч. 2 ст. 12 ЦПК України, - учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України, - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 1 ст. 55 ЦПК України, - У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Ч. 1 ст. 76 ЦПК України, - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України, - Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України, - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ч. 1 ст. 89 ЦПК України, - Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 8.Мотиви прийнятого рішення. Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Як встановлено в ході судового розгляду, позивачка є спадкоємицею [PERSON] , померлої [INFO] , яка на час своєї смерті мала у праві приватної власності лише право на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , інша 1/2 частина спірної квартири, була зареєстрована як приватна власність [PERSON] , на підставі договору довічного утримання від 12.07.2006 року, про здійснено реєстрацію права власності з внесенням у реєстр прав власності на нерухоме майно 02.08.2006 року (а.с. 43-44). Право власності [PERSON] на спірну 1/2 частину квартири, набуте нею на підставі договору довічного утримання від 12.07.2006 року, після смерті [PERSON] , оспорювалося [PERSON] за її життя у судовому порядку, але у задоволені позовних вимог в цій частині на частку відчуженої квартири що належала [PERSON] , у задоволені позовних вимог було відмовлено Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2010 року (а.с. 20), яке набуло чинності 24.11.2010 року. А тому, згідно до приписів ст. 1218 ЦК України, зареєстрована станом на 02.08.2006 року 1/2 частка квартири [ADDRESS] , як приватна власність [PERSON] , на час смерті [PERSON] , померлої [INFO] , згідно до приписів ст. 1218 ЦК України, не входила. Позивач, виступаючи як представник позивача [PERSON] у цивільній справі за № 2-166/10, своїм правом в порядку передбаченого ст. 55 ЦПК України, не скористалася та звернулася 04.10.2017 року з позовом заявленим особисто як позивачем на захист власних прав. Будучи спадкоємцем померлої [PERSON] , що підтверджено рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03.12.2014 року у справі № 208/6698/14 (а.с. 35), [PERSON] має права на спадкування належних прав і обов`язків померлої особи, які остання мала на час смерті. А тому враховуючи, що таких прав померла [PERSON] на час своєї смерті, а саме на [INFO] , у вигляді права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належила за життя її чоловіку [PERSON] , померлого [INFO] , не мала, а тому перехід неіснуючих у спадкодавця прав до спадкоємців не є можливим. Крім того, звертаючись із позовом [PERSON] заявляє вимоги на захист власних прав, свобод та інтересів, посилаючись на їх порушенням укладеним 12.07.2006 року договором довічного утримання, стороною у якому вона не є, та відносно частки особи - [PERSON] , спадкоємицею якого вона також не була. Також суд звертає увагу, що при укладенні договору між [PERSON] і [PERSON] , як відчужувачів майна з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, станом на 12.07.2006 року, позивач [PERSON] жодних прав, інтересів та свобод, які існували б на час укладення такого договору не мала. Також судом враховується, що фактично оспорюваний договір довічного утримання від 12.07.2006 року, стороною якою позивачка ні є і не є спадкоємицею особи в визначеній частині квартири що є предметом спору, на час звернення із позовом є припиненим, з підстав ч. 2 ст. 755 ЦК України. Щодо поновлення строку на звернення із даним позовом, суд також відхиляє заявлені вимоги, так як фактичні обставини які б мали б мати місце для набуття прав на звернення як спадкоємиці, в порядку спадкування за законом, у особи виникли з часу відкриття спадщини спадкодавця - [PERSON] , померлої [INFO] , які обраховуються при захисті порушених, невизнаних та оспорюваних прав пов`язаних зі спадкуванням, а тому є фактично такими що сплинули 31.01.2016 року. В той же час, [PERSON] звернулася із відповідним позовом 04.10.2017 року, та стороною відповідача [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України. А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення. Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній про\-цесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на по\-зитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов. До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповід\-но до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають про\-цесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим за\-хистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздат\-ності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна право\-здатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою. Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом зверта\-тися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інте\-ресів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку що позовні вимоги заявлені [PERSON] , як спадкоємицею померлої [INFO] , особи спадкодавця [PERSON] , задоволенню не підлягають вцілому. 9.Судові витрати. Вирішуючи питання в порядку ст. 141 ЦПК України, суд враховуючи що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а тому понесені стороно позивача судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок, як суму сплаченого судового збору, підлягає покладенню на позивача.

Outcome: dismissed