Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

12 липня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 жовтня 2013 року присуджено аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 750 гривень на місяць до повноліття дітей. Відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, а тому позивач просить збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача 50% його заробітку (доходу) в місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та зазначила, що відповідач тривалий час не сплачував аліменти, а тому в нього утворилася заборгованість в розмірі 18619 гривень 18 копійок та неустойка в розмірі 5295 гривень, яку вона просить стягнути на її користь. Позивач позов підтримала із підстав зазначених в ньому. Відповідач в судове засідання не з'явилася. У відповідності до ч.6 ст.128 ЦПК України належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.280 та ч.2 ст.247 ЦПК України. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Правовідносини, що виникли між сторонами, відповідають сімейним, тому при вирішенні спору суд застосовує норми Сімейного кодексу України щодо визначення прав і обов`язків матері, батька і дитини. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. У відповідності до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Камянської сільської ради Житомирського району Житомирської області 23 вересня 2006 року, актовий запис №3 між [PERSON], [INFO], громадянином України та [PERSON], [INFO], громадянкою України - розірвано, а неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] - залишені на виховання матері (а.с.3). Частиною 1 ст.192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. З роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вбачається, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, зміна розміру аліментів, визначеного судовим рішенням, можлива за наявності певних підстав. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів про те, що змінилось матеріальне становище чи стан здоров'я відповідача матеріали справи не містять, а тому суд вважає, що не змінився й його сімейний стан в контексті положень ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України. Враховуючи, що відповідно до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет на 2017 рік" прожитковий мінімум на дітей віком від дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень, виходячи з рівності прав і обов'язків батьків щодо дитини, матеріального становища відповідача та змісту позовних вимог, суд збільшує розмір стягнутих аліментів з [PERSON] на [PERSON] на утримання трьох неповнолітніх дітей, з 750 гривень до 50 % заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст.196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом та особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх заходів щодо належного виконання зобов'язання. Отже, головною підставою стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів є наявність рішення суду та виконавчого листа, яким платника аліментів зобов`язано здійснювати сплату аліментів як в твердому грошовому виразі, так і в частині доходу (заробітної плати) платника. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 Сімейного кодексу України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] обізнаний щодо наявності рішення суду та виконавчого листа про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей, оскільки частково сплачував аліменти, однак тривалий час не сплачує аліменти (з 2015 року), що стверджується розрахунком заборгованості Житомирського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с.36). Тому суд прийшов до висновку про наявність вини відповідача [PERSON] у виникненні заборгованості за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки останній будучи зобов'язаним в силу закону та рішення суду сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей, даний обов'язок не виконує належним чином. На підставі вище викладеного, суд вважає, що розмір неустойки за несвоєчасну сплату аліментів відповідачем за період з лютого 2015 року по жовтень 2017 року, позивачкою визначений вірно і відповідає вимогам ст.196 Сімейного кодексу України, згідно з якими неустойка стягується в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення залежно від кількості днів у місяці, тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Про те суд відмовляє в задоволення вимоги, щодо стягнення заборгованості по аліментам за минулий час за останні три роки, що суперечить вимогам частини 1 ст.191 Сімейного кодексу України якою передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial