Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Людмила Василівна, Приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Будз Наталя Євгенівна, Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, просить визнати недійсною заяву [PERSON] про відмову від спадщини після смерті [PERSON] справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. 12 червня 2015 року за реєстровим № 849 на користь своєї тітки [PERSON] та визнати недійсною заяву [PERSON] , про відмову від спадщини після смерті [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л.В. 18 червня 2015 року за реєстровим № 740. Позов мотивовано тим, що [INFO] помер дядько позивача - [PERSON] . Після його смерті було відкрито спадкову справу. Оскільки, у померлого [PERSON] не було своїх дітей відповідно до ст. 1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мали рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, відповідно до закону спадкоємцями другої черги майна померлого [PERSON] є: [PERSON] (брат померлого); [PERSON] (сестра померлого); [PERSON] (син брата [PERSON] ). Позивач разом з іншими спадкоємцями мав намір прийняти належну йому частину спадщини в свою користь, однак, у червні 2015 року до нього звернулась [PERSON] , з пропозицією прискорити процедуру оформлення спадкового майна, зокрема, оформлення належної позивачу частки спадщини на неї, так як церква хоче забрати будинок покійного [PERSON] , а з метою недопущення його втрати будинку, відповідачка повідомивши, що в неї є необхідні зв`язки в м. Тернополі, запевнила в тому що так буде краще задля того щоб зберегти будинок. За інформацією отриманою від [PERSON] , до спадкового майна входив лише один будинок в якому померлий [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] ., тому на підставі чого було досягнуто домовленостей про перехід спадщини до Відповідача. Посилається на те, що [PERSON] користуючись довірою, вказала врахувати те, що спадкова справа щодо поділу майна [PERSON] перебуває у державного нотаріуса, що територіально знаходиться у місті Тернопіль, Позивачу доведеться витрачати свій час і кошти на поїздки до нотаріуса з м. Ковеля. 12 червня 2015 року [PERSON] за вказівкою відповідачки було оформлено заяву у приватного нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. про відмову від прийняття спадщини за законом, після померлого [PERSON] у на користь - [PERSON] . При цьому, відповідачка запевнила позивача, що оформлена заява про відмову від спадщини не вплине на набуття ним спадщини, спрямована виключно на зменшення часу і витрат на проїзд та нотаріальні послуги та дозволить прискорити оформлення спадщини яку хоче забрати церква. В подальшому [PERSON] запевняючи що [PERSON] обманює позивача, запропонував останньому відмовитись від спадщини не на чию-небудь користь тим самим відмінивши попередню заяву про відмову від прийняття спадщини в користь відповідачки [PERSON] 18 червня 2015 року позивачем за вказівкою [PERSON] було оформлено заяву у приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит JI.B. про відмову від прийняття спадщини за законом без вказівки в чию-небудь користь, після померлого [PERSON] . Зауважує, що позивач не має досвіду в оформленні юридичних документів та не враховував реальних правових наслідків оформлених заяв за ініціативою Відповідачів оскільки, довірився словам останніх. Починаючи з січня 2020 року відповідачі припинили відповідати на телефонні дзвінки, при телефонуванні з інших номерів, [PERSON] в грубій формі повідомила Позивачу, що він втратив, будь-яке право вимоги на спадщину від [PERSON] , оскільки, самостійно оформив та підписав заяву про відмову від спадщини на її користь. Все це стало підставою для звернення до правоохоронні органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого частини першої статті 190 Кримінального кодексу України. Ухвалою судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 02.07.2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 23.07.2020 року, яка залишена буз змін постановою Запорізького апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року, суд ухвалив цивільну справу направити за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Позняка В.М. від 29 січня 2021 року після самовідводу судді Сливки Л.М. на підставі протоколу повторно автоматизованого розподілу справ між суддями справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із занесенням до протоколу судового засідання від 23 лютого 2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник звернувся до суду із заявою, в якій просив розглядати справу в його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що знає свою сестру як людину, яка вміло маніпулює людьми, змушуючи їх робити те, що вона забажає. Повністю визнав позовні вимоги та не заперечує проти задоволення позову. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначив, що позивач сам, добровільно, звернувся до нотаріуса, доказів вчинення вказаних дій поза його волею суду не надано. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з`явилися. Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. Батько позивача - [PERSON] є рідним братом [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , витягом з актового запису про одруження [PERSON] та витягом за актового запису про народження [PERSON] (а.с.9,11,12). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] який проживав за адресою: [ADDRESS] . 04 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. заведено спадкову справу № 42/2015 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яку 08 серпня 2015 року було направлено за належністю до Першої тернопільської державної нотаріальної контори. Відповідно до Інформаційних довідок зі спадкового реєстру від імені [PERSON] станом на 04 березня 2015 року не було посвідчено заповітів. Згідно довідки ТОВ „Коменерго-Тернопіль-2" № 855 від 22.05.2015 року [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] сам. Як видно із матеріалів спадкової справи, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини зверталися: - 24 лютого 2015 із заявою про прийняття спадщини за законом [PERSON] - брат померлого; - 27 травня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за законом [PERSON] - сестра померлого; - 20 серпня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] . Також, як видно із матеріалів спадкової справи, 17 серпня 2015 року до нотаріальної контори надійшла заява [PERSON] , яка засвідчена Будз Н.Є. приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу 12 червня 2015 року за реєстровим № 849, відповідно до якої [PERSON] повідомляє, що [INFO] помер його дядько [PERSON] , він є його спадкоємцем за законом в порядку статті 1266 Цивільного кодексу України, усвідомлює значення своїх дій, має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляється від прийняття спадщини за законом після смерті померлого [PERSON] на користь [PERSON] . Нотаріусом роз`яснено, що заява про відмову від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною і може бути відкликана протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, Також нотаріусом роз`яснено положення статей 1268, 1269, 1273, 1274, 1275, 1281, 1282 Цивільного кодексу України. Крім того, 18 червня 2015 року за реєстровим № 740 приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л.В. засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві, відповідно якої [PERSON] повідомляє, що [INFO] помер [PERSON] . Заявник усвідомлює значення своїх дій та розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю волею відмовляється від прийняття спадщини, що залишилася після смерті [INFO] [PERSON] . Нотаріусом роз`яснено, що заява є безумовною та беззастережною і може бути відкликана протягом до спливу шести місяців з моменту відкриття спадщини, та роз`яснено зміст статей 1273, 1275 Цивільного кодексу України. Також на заяві міститься напис про те, що вона прочитана заявником особисто в присутності нотаріуса, її зміст зрозумілий та відповідає його волевиявленню. Відповідно до заяви [PERSON] посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. 05.12.2018 року, [PERSON] повідомив, що він відмовляється від заяв, які були засвідчені 12 червня 2015 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. за реєстровим № 849 та 18 червня 2015 року приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області Лехкобит Л.В за реєстровим № 740. Розглянувши справу суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на таке. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно із положеннями частин першої, п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до частини п`ятої статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі. (Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного суду у справі 273/175/16-ц від 28 лютого 2018 року). Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У справі № 404/5790/16-ц Верховний Суд у цій справі зазначив, що зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку зі смертю у подальшому особи (майже через три роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. У справі № 638/7528/15-ц Верховний Суд погодився із висновками суді першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову через те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Із змісту статті 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звернувшись із позовом позивач покликається на те, що оспорювані заяви були ним складені внаслідок помилки, що має істотне значення, а саме він повірив [PERSON] , яка користуючись довірою, вказала і необхідність Позивачу, враховуючи те що спадкова справа щодо поділу майна [PERSON] перебуває у державного нотаріуса, що територіально знаходиться у місті Тернопіль, щоб Позивачу не довелось витрачати свій час і кошти на поїздки до нотаріуса з м. Ковеля, запевняючи в тому що існує термінова необхідність зберегти будинок покійного [PERSON] від нібито якихось посягань церкви. В подальшому [PERSON] запевняючи що [PERSON] обманює Позивача, запропонував останньому відмовитись від спадщини не на чию-небудь користь тим самим відмінивши попередню заяву про відмову від прийняття спадщини в користь відповідачки [PERSON] 18 червня 2015 року. Крім того покликається на те, що не має досвіду в оформленні юридичних документів та не враховував реальних правових наслідків оформлених заяв за ініціативою Відповідачів оскільки, довірився словам останніх. Оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить переконання, що надані позивачем доводи та докази не є достатніми для висновку, що складаючи оскаржувані заяви, позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Так, позивач є особою молодого віку, проявивши належну обачність, він мав можливість дізнатися про зміст та справжню правову природу вчинених ним правочинів. Суддя не бере до уваги доводи позивача про те, що він не розумів наслідків відмови від написання заяви про прийняття спадщини, оскільки такі заяви він писав двічі в різних нотаріусів, в двох випадках, як слідує із змісту заяв, йому роз`яснювалися їх наслідки та правова природа. Також, частиною другою статті 68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Суд зауважує, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним, позивач як спадкоємець за законом скористалась своїм правом відмови від спадщини, а тому позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст. 203, 215, 230, 231, 570 ЦК України,

Outcome: dismissed