Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

В липні 2017р. позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просили суд, постановити рішення яким визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 червня 1996 року, вказана квартира придбана позивачами у [PERSON], відповідно до умов даного договору до 01 грудня 1996 р. остання виписалась з вказаної квартири, однак в січні 2017 р. позивачам після отримання довідки за формою №3 стало відомо що в квартирі залишився зареєстрованим відповідач, який був зареєстрований в вказаній квартирі ще в 1990 р. до придбання її [PERSON] В квартирі відповідач жодного дня не проживав, речей відповідача в квартирі немає, жодних витрат по утриманню квартири відповідач не несе, однак залишається зареєстрованим в вказаній квартирі, чим перешкоджає позивачам у користуванні своєю власністю та змушує нести додаткові витрати, щодо утримання вказаного майна. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не можливо, позивачі вимушені були звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. До судового засідання, позивачами та їх представником, було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, в судові засідання свого представника не направив, про поважність причин неявки в суд не повідомляв та не просив розглядати справу за його відсутності, відзив на позов стороною відповідача на адресу суду не подавався. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 04 червня 1996 р. [PERSON] продала а [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS], вказаний договір у встановленому законом порядку зареєстровано в КБТІ. (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про шлюб від 22 червня 2007 р. вбачається, що 22 червня 2007 р. було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на [PERSON]. Із довідки Форми №3 (а.с. 9) вбачається, що у спірній квартирі зареєстрований відповідач - [PERSON], який у вказаній квартирі не проживає, однак, залишається зареєстрованим у вказаній квартирі чим фактично чинить перешкоди позивачам - власникам квартири в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. У п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 р. № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України зазначено, що у справах визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. У відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню

Outcome: approved