Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , (далі - Діти) за кордон без дозволу (згоди) батька до повноліття дітей. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я Дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, розвитком дітей не цікавиться та безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд їх Дітей за кордон для їхнього відпочинку та оздоровлення. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітей за кордоном для підвищення рівня світогляду та покращення стану їх здоров`я, а батько дитини не надає згоду на виїзд Дітей за кордон, тому вона змушена звернутися в суд з даним позовом. Відповідач у поданому суду відзиві на позов позовних вимог не визнав з посиланням на те, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку та закінчення. Чинним законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька/матері без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування. Відмови в надані дозволу на виїзд за кордон він не надавав. Позивач не надала суду доказів та не обґрунтувала мети поїздки та терміни, жодних документів, які б підтверджували стан здоров`я дітей чи наявність путівок для відпочинку. Задоволення позовних вимог призведе до обмеження його прав, визначених Сімейним кодексом України та буде додатковою перешкодою для спілкування з дітьми, а дозвіл повинен надаватися кожного разу на окрему поїздку. Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичного, духовного та морального розвитку. Вирішуючи питання про надання дозволу одному з батьків на вивіз дитини за кордон суди повинні діяти виключно в інтересах дитини. Відповідач не наводить аргументів, які б обґрунтовували його відмову. Така позиція відповідача шкодить інтересам дітей та не сприяє їх всебічному, гармонійному розвитку. Вона не може зазначити конкретної країни перебування та вказати точну дату виїзду, оскільки вона планує придбання гарячих путівок. В судове засідання позивач не з`явилася, натомість представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, натомість від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, в задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Судом встановлено, що батьками Дітей є сторони по справі (а.с. 10, 12). Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Приймаючи вищевказані фактичні обставини по справі суд також виходить з наступного. Згідно з частиною другою ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту пункту другого ст.155 Сімейного Кодексу України. Статті 141, 157 Сімейного Кодексу України визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У ст. 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Позивачкою не надано суду доказів на підтвердження свого позову, а саме: що відповідач відмовляється у видачі згоди на виїзд Дітей за кордон у супроводі лише матері, що Діти потребують лікування саме за кордоном із зазначенням конкретної країни, та взагалі не конкретизовано часові проміжки перебування дітей в певній країні, з підтвердженням відповідними доказами. Доводи позивача про те, що надання дозволу на виїзд за кордон необхідний для всебічного розвитку та оздоровлення Дітей, тобто відповідає їх найкращим інтересам, не заслуговують на увагу, оскільки дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, та зазначенням конкретного місця перебування дітей. Не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Отже, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд Дітей за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства. Оскільки дозвіл суду на виїзд дітей за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дітей у цій країні, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] . Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн. слід покласти на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed