Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В квітні 2015р. [PERSON] звернулась до суду із подальшим уточненням позовних вимог із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.09.2014р. квартири за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], та відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України витребувати у [PERSON] у спільну часткову власність позивача та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач [PERSON] 30.09.2014р. без її згоди , як співвласника квартири, оскільки квартира є спільниою власністю подружжя, продав вказану квартиру, що є об'єктом спільної сумісної власності, таким чином, договір купівлі-продажу від 30.09.2014р. як укладений без дозволу позивача та суперечить правам та інтересам позивача та її дітей, в силу ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України, є недійсним. В подальшому спірна квартира була повторно перепродана 03.10.2014р., тобто через 3 дні після укладення першого договору, отже є підстави вважати, що такий перепродаж здійснений з метою ускладнення розгляду справи, та свідчить про те, що [PERSON] мала можливість припускати недобросовісність дій продавців квартири. Крім того посилалася на те, що квартира є предметом іпотеки і перебуває під обтяжненням з 2010 року, крім того відповідач [PERSON] є неплатником аліментів і боржником у виконавчому провадженні і на спірну квартиру також накладений арешт державним виконавцем , отже взагалі є незрозумілим як могла бути продана спірна квартира за наявності заборони на її відчуження. Ухвалою суду від 17 лютого 2016 року скасоване попереднє рішення суду за нововиявленими обставинами. В минулих судових засіданнях представник позивача просила про задоволення позову в повному обсязі посилаючись на викладені в позові та додаткових поясненнях обставини , просила звернути увагу на недобросовісність дій усіх відповідачів та наявність арешту на квартиру в період її відчуження. В останнє судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просилаа задоволенити уточнені позовні вимоги. В минулому судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на добросовісність покупця , а заявлений позов порушує її права як власника. . В останні судові засідання відповідачі та треті особи не з'явились, про день слухання справи повідомлялись належним чином неодноразово, при причини неявки суду не повідомили, а причини неявки відповідача [PERSON] не визнана судом поважними. В своїх письмових запереченнях представник відповідача [PERSON] просив про відмову у позові, оскільки рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 29.10.2014р. по справі №490/12373/14-ц, припинено право спільної сумісної власності на спірну квартиру, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 11/196 частки спірної квартири, та визнано за [PERSON] право приватної власності в цілому на спірну квартиру. Після чого [PERSON] продав квартиру, гроші спрямував на погашення кредиту. Твердження позивача про те, що вона є власником 1/2 частини квартири на підставі рішення суду від 19.03.2014р., суперечить нормам ст. 334 ЦК України, так як її право власності не зареєстровано. Треті особи приватні нотаріуси ММНО і [PERSON] та [PERSON]надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи ,судом встановлені наступні обставини, та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З 21.06.2003р. по 20.09.2012р. позивачка [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], який є інвалідом дитинства, та [PERSON], [INFO] . Позивачка є інвалідом першої групи з 1999 року. 01 липня 2008 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю МЖК «Миколаївмолодьбуд» укладений інвестиційний договір № 31 про інвестування будівництва житла,\~згідно із яким обєкт інвестування квартира у 108 квартирному, цегляному житловому будинку, розташовану за адресою : м. Миколаїв, мкрн. Північний [ADDRESS], поверх 2, кількість кімнат 3(три) . Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було здійснено інвестування грошових коштів в будівництво квартири № 78, яка знаходиться по вул. Старова архітектора 14, у м. Миколаїв, а ТОВ «Миколаївмолодьбуд» здало в експлуатацію цей будинок та передало у володіння [PERSON] зазначену квартиру. 22 квітня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївською міською радою \~22 квітня 2010 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно ([PERSON] САС № 808563 ) квартиру\~№ 78 , яка знаходиться по вул. Старова архітектора 14, у м. Миколаєві, загальною площею 71,5 кв. м. Право власності позивача зареєстроване в установленому законом порядку в КП ММБТІ. 16 листопада 2010 року між [PERSON] - іпотекодатель та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» - іпотекодежатель був укладений іпотечний договір, на підставі якого іпотекою квартирою № 78 по вул. Архітектора Старова,14 в м.Миколаєві , збудованої на кредимтні кошти - забезпечуються грошові зобовязання за основним договором (кредитним договором № 245 від 07.07.2008 року та додатковим договором від 02.02.2010 року, за яким [PERSON] отримав адресний(цільовий) кредит у сумі 264 \~446 грн. 00 коп., строком 98 кварталів з кінцевим терміном його погашення до 01.01.2033 року - \~для здійснення розрахунків за вищезазначеним інвестиційним договором). Як вбачається з витягів з державного реєстру прав та обтяжень, вказана квартира з , з 06.10.2014 року накладено арешт відділом ДВС ММУЮ на майно боржника рогатіна М.М. і по теперішінй час перебуває під забороною відчуження . Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У ч. 6 ст. 57 СК визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно заочного рішення Центрального районного суду від 19.03.2014р., за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частці [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя. При цьому суд не може взяти до уваги заперечення відповідачів стосовно того, що оскільки на час посвідчення оспорюваних угод вимоги ч.4 ст. 334 ЦК України щодо необхідності реєстрації права власності на нерухоме майно [PERSON] не були виконані, отже вона не була і власником 1/2 частина спірної квартири. Так, згідно діючих положень цивільного законодавства, право власності виникає , в тому числі і за законом , і належить майно особі з часу виникнення підстави для набуття такого права, а не з моменту її державної реєстрації. Спірна квартира належала позивачці у певній частці на праві спільної сумісної власності з моменту її набуття за договором у період перебування у шлюбі , а не з моменту визнання за нею цього права у певній частці на майно судовим рішенням. 30.09.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири ,посвідчений приватним нотаріусом ММНО [PERSON] за реєстровим номером № 488 . Ціна продажу 321 320 грн.. Як вбачається з наданих приватним нотаріусом [PERSON] документів, при посвідченні угоди сторонами надані копії паспортів (копія паспорту [PERSON]М, не містить штампу про шлюб) та ІНН сторін, довідка про відсутність зареєстрованих осіб за цією адресою , Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.04.2010 року як правоустановлюючого документу продавця [PERSON] , та [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стосовно реєстрації права власності за продавцем. Також було надано Звіт з незалежної оцінки оціночної вартості трикімнатної квартири . На підтвердження відсутності обтяжень на відчужуване майно , нотаріусом зроблено витяг з Державного реєстру обяжень рухомого майна, більше ніяких інших витягів з державних реєстрів немає. Також [PERSON] надано нотаріусу заяву , що на момент набуття права власності на вказану квартиру він не перебував та на даний час не перебуває у шлюбі та шлюбних відносинах, зміст ст.ст. 65,74 Сімейного Кодексу йому розяснено нотаріусом . 03.10.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ММНО [PERSON] за реєстровим номером № 915 . Ціна продажу 321 280 грн. З 14 жовтня 2014 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за цією адресою. При цьому, як вбачається з наданих приватним нотаріусом [PERSON] документів, при посвідченні угоди крім копій паспортів та ІНН сторін, довідки про відсутність зареєстрованих осіб за цією адресою , попереднього договору від 30.09.2014 року , як правоустановлюючого документу продавця [PERSON] , та [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стосовно реєстрації права власності за [PERSON] , ніяких інших витягів з державних реєстрів немає. Разом з тим, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] перебуває під обтяженням заборона на нерухоме майно з 16 листопада 2010 року на підставі іпотечного договру № 4214 від 16.11.2010 року по теперішній час, а отже і на час посвідчення оспорюваних угод. В обґрунтування позовних вимог, позивачка зазначала, що договір купівлі-продажу від 30.09.2014 року є недійсним , оскільки його зміст протирічить законодавству України, а саме ст. 65 СК, за якою дружина, чоловік розпоряджаються майном обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. \~\~Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~\~норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і\\або державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Частина 4 цієї статті визначає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що відчужуючи на користь відповідача [PERSON] зазначену квартиру, [PERSON] діяв всупереч вимог ст. 65 СК України без згоди співвласника майна колишьої дружини( адже припинення шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу) на укладання цього договору. Більш того, діяв вкрай недобросовісно, свідомо приховавши від нотаріуса факт перебування у шлюбі на час придбання квартири, а аткож наявність заборони на її відчуження і перебування її в іпотеці, що взагалі перешкоджала відчуженню цього майна без згоди іпотекодержателя згідно ст. 9 ЗУ Про іпотеку. Враховуючи, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 30.09.2014 року не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову в цій частині. Згідно зі\~ст. 391 ЦК Українивласник може вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого\~ст. 41 Конституції України, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч. 1\~ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі\~\~вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні\~статті 388 ЦК України\~можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у\~статті 388 ЦК України. Крім того, під час розгляду спорів про витребування майна суди повинні встановити всі юридичні факти, визначені статтями\~387\~та\~388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи можна вважати підстави набуття майна законними, чи набувач майна є добросовісним набувачем тощо. Зазначена правові позиції викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, та у справі за № 6-3090цс15 від 02 березня 2016 року, які згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. За таких обставин суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині витребування об'єкта нерухомого майна вказаної квартири в останнього власника [PERSON], яка на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2014 року\~\~придбала її у продавця, яким зазначено відповідача [PERSON] - \~\~ відповідно до положень\~\~\~\~\~\~\~\~ст. 388 ЦК України - за встановлених обставин вибуття цієї квартири\~\~ поза волею особи, право на\~\~яку їй належить на підставі вимог СК України . При цьому суд враховує, що [PERSON] , як добросовісний набувач , мала можливість при укладенні договру від 03.10.2014 року пересвідчитись в законності даної угоди , перевіривши наявність відповідних витягів з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна тощо, що нею зроблено не було ( адже в матеріалах нотаріальної справи такі витягі взагілі відсутні) , а також з'ясувати той факт, чому щойно придбане майно через два дні відчужується новим власником та ще й за меншу ціну, ніж придбане ним. Оскільки спірна квартира перебуває в спільній власності позивача та [PERSON], їх частки у праві власності на квартиру реально не виділені, а також враховуючи положення ст. 362 ЦК України, суд вважає за необхідне повернути квартиру у їх спільну власність тим самим задовольнивши позов у повному обсязі Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задволених позовних вимог на користь держави.

Outcome: approved