Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» 13.06.2019 року звернулося до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 4641/2016/000789 транспортного засобу від 03.08.2016 р., укладеного між Приватним підприємством «Едель» та [PERSON] щодо відчуження транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , визнати недійсним договір купівлі-продажу 4641/2018/1023398 транспортного засобу від 13.07.2018 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.04.2016 року постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було винесено рішення по справі № 23/16 за позовом Акціонерного товариства „Міжнародний Інвестиційний Банк" до Приватного підприємства «Едель» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00006.13-СВD.108 від 31.05.2013 р. у розмірі 3883241,44 грн. та витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом, у розмірі 25500 грн. 01.08.2016 р. Господарський суд м. Києва по справі № 910/12757/16 ухвалив судове рішення (ухвалу), якою задовольнив заяву позивача про видачу наказу на примусове виконання рішення третейського суду. На сьогоднійшній день вказаний наказ перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. 03.08.2016 р. ПП «Едель», в особі директора [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу 4641/2016/000789 транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Відповідно до даного договору ПП «Едель», в особі директора [PERSON] , здійснило відчуження автомобіля за 107000,00 грн. на користь [PERSON] , яка є дружиною директора ПП «Едель» [PERSON] . 03.08.2016 р. [PERSON] здійснила перереєстрацію автомобіля на себе. 26.08.2016 р. було відкрито виконавче провадження ВП 52020802 з примусового виконання наказу № 910/12757/16, виданого 01.08.2016 р. Господарським судом м. Києва, про стягнення з ПП «Едель» на користь позивача заборгованості в сумі 3907741,44 грн. Позивач вважає, що даний договір купівлі - продажу підлягає визнанню недійсним, через його фіктивність, так як сторони даного договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, а саме отримання ПП «Едель» реальних коштів від відчуження автомобіля. Дані обставини підтверджуються тим, що в ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 57552323 відносно ПП «Едель» було виявлено наявність відкритих банківських рахунків в АТ «Оксі Банк» та АТ «Кредобанк», проте згідно з отриманих виписок по рахунках ПП «Едель» жодних коштів за період з 01.01.2016 р. по 01.04.2019 р. за оскаржуваним договором від [PERSON] на користь ПП «Едель» не надходило. Крім того, договір купівлі-продажу від імені ПП «Едель» був підписаний керівником - [PERSON] , який одночасно є чоловіком [PERSON] . При цьому, [PERSON] продовжує користуватися автомобілем марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак [NUMBER] для власних потреб. Зазначає, що фіктивне відчуження ПП «Едель» вказаного автомобіля, фактично позбавила позивача отримати кошти від реалізації автомобіля у виконавчому провадженні для задоволення вимог позивача щодо стягнення заборгованості з ПП «Едель». 08.08.2019 року представник третьої особи Регіонального сервісного центру у Львівській області надав суду пояснення, в яких зазначив, що станом на 05.08.2019 року, згідно результатів пошуку по ЄДР транспортних засобів України, транспортний засіб, а саме автомобіль марки «VOLVO ХС90», 2011 року випуску, колір - сірий, VIN- [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , зареєстровано за громадянкою [PERSON] , з 13.07.2018 р. на підставі договору укладеному в ТСЦ. При цьому 03.08.2016 р. по договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ 4641 даний транспортний засіб було придбано [PERSON] в ПП «Едель». Окрім цього на вказаний транспортний засіб приватним виконавцем накладено заборону на відчуження. Регіональний сервісний центр МВС у Львівській області залишає на розгляд суду вимоги позивача, щодо визнання недійсним договору купівлі продажу укладеного між ПП «Едель» та [PERSON] 03.08.2016 року. 22.08.2019 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 03.08.2016 р. між ПП «Едель» та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу 4641/2016/0000789 транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак [NUMBER] .За умовами вказаного договору [PERSON] сплатила 107000,00 грн. за даний автомобіль, шляхом внесення готівкових коштів в касу ПП «Едель». Оплата підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру. Обов`язку щодо безготівкового розрахунку за автомобіль VOLVO, модель ХС 90, номерний знак [NUMBER] договором не передбачено. Таким чином, на підставі видаткової накладної № 1 від 03 серпня 2016 р. автомобіль був переданий [PERSON] . Оскільки ПП «Едель» являється платником податку на додану вартість, на підставі видаткової накладної № 1 від 03.08.2016 р. ПП «Едель» сплатило за продаж вказаного автомобіля ПДВ у розмірі 17833,33 грн., що підтверджується податковою накладною, зареєстрованою у територіальному органі ДФС України. Зазначає, що правочин укладений між ПП «Едель» та [PERSON] був спрямований на створення реальних правових наслідків, які обумовлювались між ними, а твердження AT «МІБ» щодо фіктивності укладеного договору купівлі - продажу між ПП «Едель» та [PERSON] є надуманими та необгрунтованими. 09.09.2019 року представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог в яких додатково зазначив, що надана відповідачем [PERSON] копія видаткової накладної № 1 від 03.08.2016 р. не засвідчує факт передачі автомобіля від продавця покупцеві та не є актом прийому-передачі, який передбачено п. 2.2 договору купівлі-продажу. Жодними нормами законодавства України не передбачено, що видаткова накладна є документом, який свідчить про здійснення операції купівлі- продажу майна. Надана до суду видаткова накладна не містить назви договору на виконання умов якого вона видана. Крім того, в порушення вимог ч. 5 ст. 95 ЦПК України [PERSON] не вказала про наявність у неї оригіналу видаткової накладної № 1 від 03.08.2016 р. та оригіналів прибуткових касових ордерів. Крім того, виходячи зі змісту положень укладеного договору купівлі-продажу, ПП «Едель» та [PERSON] суттєво занижена вартість автомобіля для такої марки автомобіля. Звертає увагу суду на те, що в журналі реєстрації обліку прибуткових і видаткових касових ордерів, касовій книзі та книзі обліку виданих та прийнятих старшим касиром грошей щодо надходження готівки ПП «Едель» за проданий автомобіль інформація відсутня. Наявність вказаних обставини, дає підстави стверджувати, що договір купівлі-продажу містить ознаки фіктивності. В подальшому 13.07.2018 р. [PERSON] , з метою приховування укладеного з ПП «Едель» фіктивного договору купівлі-продажу автомобіля, уклала наступний фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля зі своєю матір`ю - [PERSON] . Фіктивність такого укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору полягає в тому, що [PERSON] не проводила жодної оплати на користь [PERSON] за придбаний автомобіль по укладеному договору. Крім того, [PERSON] не має посвідчення водія. Сукупність вищевказаних доказів приводить до висновку, що як між ПП «Едель» і [PERSON] , так і між [PERSON] з [PERSON] не було вчинено всіх необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлювалися договорами купівлі-продажу, що свідчить про відсутність в їх діях наміру щодо фактичного виконання умов договорів купівлі-продажу та підтверджує про наявність умислу в діях ПП «Едель», [PERSON] та [PERSON] щодо не створення правових наслідків, які обумовлювалися договорами купівлі-продажу автомобіля. Вважають, що цивільно-правовий договір, в тому числі й договір купівлі-продажу, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, без підписання акту прийому -передачі та відсутністю здійснення платежів по договору, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, не можна залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом. Просить позов задовольнити. 24.09.2019 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно у відповідності до договору купівлі-продажу №4641/2016/0000789 від 03.08.2016 р., вартість автомобіля марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак [NUMBER] за домовленістю сторін становить 107000 грн. Зазначені грошові кошти [PERSON] оплатила шляхом внесення їх в касу ПП «Едель», що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру: № 76 від 28.09.2016р. на 20 000 грн., № 5 від 24.01.2017р. на 40 000 грн., №22 від 12.05.2017р. на 37 000 грн., № 10 від 20.07.2018р. на 10 000 грн. На підставі видаткової накладної №1 від 03.08.2016 р. ПП «Едель» передало [PERSON] у її власність даний автомобіль. А доводи представника позивача щодо фіктивності правочину є надуманими та суперечать дійсним обставинам справи. Зазначає, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Доводи позивача про користування [PERSON] автомобілем марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак [NUMBER] не підтверджені належними доказами. В судовому засіданні представник позивача дав пояснення аналогічно наведеним в позовній заяві, просить таку задоволити. В судовому засіданні представник відповідачів дав пояснення аналогічно наведеним у відзивах, просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Третя особа приватний виконавець Баірова Н.М. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 07.10.2019 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 08.04.2016 року у справі № 23/16 за позовом ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» до [PERSON] , ПП «Едель» про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» 3883241,44 грн. та 25500 грн. витрат позивача пов`язаних з вирішенням спору третейським судом /а.с. 4-6/. Розглянувши заяву ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» про видачу виконавчого документа у третейській справі № 23/16 Господарським судом м. Києва 01.08.2016 року у справі №910/12757/16 ухвалено заяву про видачу виконавчого документа /а.с. 7/. Згідно наказу Господарського суду м. Києва про примусове виконання ухвали від 01.08.2016 року у справі №910/12757/16 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» 3883241,44 грн., 25500 грн. - витрат позивача пов`язаних з вирішенням спору третейським судом /а.с. 8/. 26.08.2016 року державним виконавцем Шелінською Ю.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52020802 від 26.08.2016 року з виконання наказу №910/12757/16 виданого 01.08.2016 р. Господарським судом м. Києва /а.с. 19/. В подальшому 30.10.2018 року постанову про відкриття виконавчого провадження № 57552323 з виконання наказу №910/12757/16 виданого 01.08.2016 р. Господарським судом м. Києва про стягнення з [PERSON] , ПП «Едель» на користь ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» 3883241,44 грн. та 25500 грн. витрат позивача пов`язаних з вирішенням спору третейським судом, було винесено приватним виконавцем Баіровою Н.М. /а.с. 20/. Судом також встановлено, що станом на 04.07.2013 р. ПП «Едель» належав автомобіль марки VOLVO, модель ХС 90, номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 9/ Відповідно до договору купівлі-продажу 4641/2016/000789 транспортного засобу від 03.08.2016 р. ПП «Едель», в особі [PERSON] , передало у власність [PERSON] транспортний засіб марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу з ПДВ складає 107000 /а.с. 10/. В цей же день [PERSON] здійснила перереєстрацію вказаного автомобіля, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 11/. Судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] [INFO] одружились, прізвище дружини після одруження - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження /а.с. 14/. 13.07.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 4641/2018/1023398 транспортного засобу марки VOLVO, модель ХС 90 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 695160,10 грн. /а.с. 228-229/. Відповідно до ст.ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст.ст. 204, 209, 210 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За змістом ст.ст. 626, 655 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зважаючи на вимоги частини 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц. Так, ВП ВС вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 року у справі 306/2952/14-ц, від 09.09.2017 року у справі № 359/1654/15-ц., від 09.08.2017 р. по справі №6-2690цс1, від 17.07.2019 року у справі №299/396/17. Отже, оскільки правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, відповідно до ст. 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним і ЦК України у ст. 234 називає такі правочини фіктивними. З договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу між ПП «Едель» та [PERSON] від 03.08.2016р., вбачається, що право власності на автомобіль переходить до покупця з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі, вартість якого сторони оцінили у 107 000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з виписок по рахунках ПП «Едель» в АТ «Оксі Банк» та АТ «Кредобанк» жодних коштів за період з 01.01.2016 р. по 01.04.2019 р. за оскаржуваним договором від [PERSON] на користь ПП «Едель» не надходило /а.с. 22-78/. Згідно фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва ПП «Едель» за 2016 рік, який був поданий 28.02.2017 року сума коштів від відчуження автомобіля у розмірі 107000 грн. у ньому не відображена /а.с. 21/. У матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі спірного автомобіля між подавцем та покупцем, як передбачено п.2.2 договору, а також звіт про оцінку автомобіля. Докази відповідачів, а саме подані копії квитанції до прибуткових касових ордерів та накладні не є належними доказами реальності настання правових наслідків за договором купівлі-продажу укладеним між ПП «Едель» та [PERSON] . Уклавши такий договір, відповідачі не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, про що свідчить укладений 13.07.2018 р. договір купівлі-продажу автомобіля між [PERSON] та [PERSON] , її матір`ю, оскільки жодних доказів отримання [PERSON] від [PERSON] реальних коштів у сумі 695160,10 грн. від відчуження автомобіля у відповідачка [PERSON] суду не надала. Натомість, на підтвердження реальності укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] додала суду копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, які, на думку відповідачки [PERSON] свідчать про укладення нею з ПП «Едель» договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Фіктивність укладення даних договорів купівлі-продажу також підтверджується тим фактом, що відчуження відбулось на користь рідних, близьких осіб, які проживають за однією адресою у [ADDRESS] , що теж свідчить про те, що спірний автомобіль фактично не вибув із володіння ні [PERSON] , ні його дружини [PERSON] . Крім того, фіктивність укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу також підтверджується тим фактом, що відповідачами не надано суду копій (оригіналів) самих прибуткових касових ордерів №76 від 28.09.2016р., №5 від 24.01.2017р., №22 від 12.05.2017р. та №10 від 20.07.2018р., а квитанції до цих же прибуткових касових ордерів не є первинними бухгалтерськими документами, які відображають зміст господарської операції, а тому не є належними та достатніми доказами купівлі-продажу спірного автомобіля. При цьому, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (колишній бухгалтер ПП «Едель») хоча і підтвердила свої підписи на квитанціях до прибуткових касових ордерів та вказала, що кошти за проданий автомобіль вносились до каси підприємства готівкою, однак вказала, що оцінка автомобіля не проводилась, автомобіль був проданий по залишковій вартості, а отримані від його продажу кошти відразу скерувались на інші поточні потреби підприємства. Оцінюючи покази свідка, суд вважає їх такими, що не підтверджують факт реальності укладення оспорюваного договору між ПП «Едель» та [PERSON] , оскільки інших первинних бухгалтерських документів, як то прибуткові касові ордери, журналу реєстрації обліку прибуткових і видаткових касових ордерів, касової книги тощо матеріали справи не містять. Крім того, сумнівною є вартість спірного автомобіля, яку сторони договорів оцінили у 107000 грн. та 695160,10 грн відповідно. Хоча, представник відповідачів покликався на ст. 627 ЦК України, яка передбачає свободу договору, однак обґрунтованих пояснень та належних доказів щодо визначення саме такої вартості автомобіля суду не надав. Враховуючи, що [PERSON] , придбавши автомобіль за ціною у 107 000 грн. та через майже як два роки продала його своїй матері за ціною у 695160,10 грн, що значно перевищує ту ціну, за яку його придбала, то вказані дії, на думку суду, свідчать про мету приховати майно від можливої реалізації в рахунок погашення боргу перед позивачем. Отже, дані обставини вказують на те, що оспорювані договора вчинені без наміру створення правових наслідків, що дії сторін були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що вказує на наявність підстав для визнання спірних договорів недійсними з вказаної підстави. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідачі у справі не спростували доводи позивача та не довели суду, що їхні дії, як сторін договору купівлі-продажу, не були направлені на фіктивний перехід права власності на транспортний засіб, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання ПП «Едель» рішення Господарського суду м. Києва про стягнення на користь АТ «МІБ» 3882241,44 грн. та 25500 грн. боргу. При цьому, суд зазначає, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його близькі родичі (дружина та теща), які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та оцінивши дійсні обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову, оскільки станом на момент вчинення правочинів відповідачі знали про існуюче рішення щодо стягнення боргу на користь позивача, та могли передбачити негативні наслідки у зв`язку із цим, однак, маючи на меті приховування рухомого майна здійснили дії щодо укладання договорів купівлі-продажу та переходу права власності на майно до близького родича, що в свою чергу є підставою для визнання таких договорів недійсними внаслідок їх фіктивності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved