Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

25.01.2021 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та встановлення порядку користування нерухомим майном, в якій позивачка просить суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] та здійснити її поділ шляхом визнання за позивачкою Ѕ частку вказаної квартири; - встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.09.1974 року, який було розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.02.2019 року. Позивачка стверджує, що в період шлюбу, ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] . За наслідком чого позивачка вважає, що вказана квартира належить їй та колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу, шляхом визнання права власності за кожним на Ѕ частку нерухомого майна. Крім того, приймаюче те, що квартиру розподілити в натурі не є можливим, позивачка просить суд встановити порядок її користування між співвласниками. Відповідно до автоматизованої системи документообігу, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.02.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.04.2021 року за клопотанням позивача витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи стосовно об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , а також з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради належним чином завірену копію інвентаризаційної справи стосовно об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . 06.05.2021 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшла з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради відповідь про неможливість виконання ухвали суду. 11.05.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому останнім не висловлену чіткої позиції стосовно позову, однак зазначено, що позивачем не вносилась плата за надані до спірної квартири житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим, відповідач вважає таку поведінку позивача такою, що суперечить нормам закону. 07.06.2021 року на виконання ухвали суду від 13.04.2021 року до суду надійшли з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради витребувані судом документи. У підготовче судове засідання призначене на 14.06.2021 року сторона позивача не з`явилась, однак цієї ж дати до суду надійшло клопотання від представника позивачки про зупинення провадження по справі на час проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, яка замовлена позивачкою за власним замовленням. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.06.2021 року провадження по цивільній справі №947/2719/21 - зупинено на час проведення ТБ «Профі-Т» в особі судового експерта Чорної Юлії Петрівни судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи на підставі договору від 10.06.2021 року, укладеного [PERSON] . 08.09.2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача [PERSON] про поновлення провадження по справі, до якого додано висновок експерта №14/2021 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи по справі №947/2719/21, складений 05.07.2021 року судовим експертом Чорною Ю.П. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2021 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. У підготовчому судовому засіданні 18.11.2021 року, позивачка надала до суду уточнення до позовних вимог, в яких просила суд вточнити другу вимогу позовних вимог, та просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , шляхом виділення у користування позивачки: житлові кімнати №4,7, відповідачеві житлову кімнату №5 , інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні у відповідності до запропонованого експертом варіанту. 01.12.2021 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивачка та її представник у судове засідання 16.12.2021 року не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак до суду надійшла заява від представника [PERSON] про підтримання позовних вимог, розгляд справи за її відсутності, та відсутності заперечень проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання призначене на 16.12.2021 року не з`явився, як і не з`являвся жодного разу на стадії підготовчого провадження по справі, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 27.09.1974 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Черганського міськвиконкому, актовий запис №929. Шлюб між сторонами по справі було розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.02.2019 року по справі №520/1166/19, яке набрало законної сили 19.03.2019 року. За час перебування у шлюбі сторони мають двох повнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що 05.02.2007 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі довідки ЖБК «Малиновський-9» від 07.11.2006 року за №57, було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . У відповідності до довідки ЖБК «Малиновський-9» від 07.11.2006 року за №57, пайовий внесок [PERSON] було сплачено повністю в сумі 11109,55 руб. - 01.03.1992 року. На підставі вищевказаного свідоцтва, 16.03.2007 року КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано за [PERSON] право власності на вказану квартиру. У поданому до суду відзиві на позов, [PERSON] не спростовувалось, що вказана квартира була придбана ним, разом з [PERSON] за взаємним узгодженням. Оскільки пай за спірну квартиру було сплачено, до набрання чинності Цивільного Кодексу України, суд застосовує правила „Закону України „Про власність", який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин. Відповідно до ст. 15 Закону член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно. В судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] було сплачено пай та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , в період перебування у шлюбі з [PERSON] , та зареєстровано право власності на квартиру 16.03.2007 року. Згідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України). При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України). Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Приймаючи викладене, оскільки квартира [ADDRESS] , придбана сторонами по справі в період перебування в шлюбі, доказів на підтвердження належності вказаного майна на праві особистої приватної власності одній зі сторін матеріали справи не містять, суд вважає зазначену квартиру належною сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, за наслідком чого остання підлягає поділу, приймаючи презумпцію рівності часток, шляхом визнання за кожною зі сторін по справі право власності по Ѕ частці квартири [ADDRESS] . З пояснень позивача вбачається, що між сторонами існує спір стосовно порядку користування вищевказаною квартирою, яка належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності у рівних частках. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Згідно ч. 3 цієї ж статті, склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ч. 4 ст. 355 ЦК України, спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.? Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У відповідності до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ч. 3 ст. 364 ЦК України, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. В постанові від 04.04.2019 року у справі № 750/4445/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі ч. 2 ст. 416 ЦПК України висловив такий висновок про застосування норми права. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу). В постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1443цс16 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам у ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. У відповідності до свідоцтва про право власності на квартиру від 05.02.2007 року, квартира [ADDRESS] , має загальну площу 67,9 кв.м., складається з трьох житлових приміщень. Згідно з технічним паспортом, виготовленим 09.11.2006 року КП «ОМБТІ та РОН» квартира [ADDRESS] , складається з приміщень: №1 - коридор, площею 11,1 кв.м.; №2 - туалет, площею 1,0 кв.м.; №3 - ванна, площею 2,6 кв.м.; №4 - житлова кімната, площею 12,8 кв.м.; №5 - житлова кімната - площею 15,3 кв.м.; №6 - кухня, площею 11,1 кв.м.; №7 - житлова кімната, площею 11,7 кв.м.; балкон, площею 2,3 кв.м. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано до суду висновок судового експерта Чорної Ю.П. за №14/2021 судової будівельно-технічної, оціночно-технічної експертизи у цивільній справі №947/2719/21, відповідно до якого експертом встановлено, що здійснити поділ квартири [ADDRESS] , в натурі між співвласниками не вбачається можливим. Експертом встановлено один можливий варіант встановлення порядку користування житловим приміщенням - квартирою, між співвласниками, відповідно до якого: одному співвласнику квартири [NUMBER] , запропоновано виділити - житлову кімнату №5, площею 15,3 кв.м.; другому співвласнику - житлову кімнату №4, площею 12,8 кв.м. і житлову кімнату №7, площею 11,7 кв.м., що на 4,6 кв.м. більше належної житлової площі; у загальному користуванні співвласників запропоновано залишити приміщення: коридор №1, площею 11,1 кв.м.; кухня №6, площею 11,1 кв.м.; ванна кімната №3, площею 2,6 кв.м.; туалет №2, площею 1,0 кв.м.; балкон, площею 2,3 кв.м. Будь яких доказів на спростування висновку експерта суду не надано. За таких обставин, приймаючи неможливість розподілу спірної квартири в натурі, відсутність заперечень з боку відповідача стосовно встановлення порядку користування спірною квартирою, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та підлягаючими задоволенню в цій частині стосовно встановлення порядку користування квартирою у запропонований позивачем варіант. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved