Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

09 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду з позовом до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він працював в тяжких та шкідливих підземних умовах вугільної промисловості на підприємстві ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», при виконанні своїх трудових обов’язків захворів на професійні захворювання. 16 жовтня 2013 року був оглянутий на МСЕК, де йому було встановлено первинно сукупно 40% втрати професійної працездатності. В зв’язку з втратою професійної працездатності вважає, що йому спричинена моральна шкода, оскільки фізичний біль, душевні страждання, переживання, викликані наслідками професійних захворювань стали невід’ємною частиною його існування, він втратив професійну працездатність, втратив можливість повністю реалізувати свої можливості, постійно змушений приймати лікарські препарати, постійно відчуває наслідки захворювання. Стан його здоров’я став незадовільний. Він систематично лікується в лікарнях, санаторіях, здебільшого за свій рахунок. На даний час він почуває сильний фізичний біль, не може займатися домашніми справами, що потребують навіть незначних фізичних зусиль, він втратив впевненість у майбутньому, відчуває депресивний стан. Вказані вище обставини, це лише мала доля того, що він змушений в даний момент переживати через ушкодження здоров’я, всі ці обставини спричиняють йому додаткові душевні та моральні страждання, не говорячи про фізичні, також ці обставини обумовлюють необхідність пристосовуватись та організовувати своє повсякденне життя по новому. Просить суд стягти з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. Позивач в судове засідання не з’явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з’явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність і свої заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачем до позовної заяви додана ксерокопія довідки - висновку МСЕК від 16 жовтня 2013 року, не завірена належним чином, з якої неможливо здійснити перевірку істинності відомостей, що містяться в ній. В даному випадку офіційним документом і письмовим доказом по справі, який підлягає дослідженню в судовому засіданні, є оригінал довідки - висновку МСЕК від 16 жовтня 2013 року. З цього приводу відповідачем заявлено клопотання про пред’явлення позивачем оригіналу документа, який подається як письмовий доказ, у відповідності до ч.2 ст. 64 ЦПК України. Позивач посилається на те, що за висновком повторного МСЕК від 16 жовтня 2013 року йому було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності по професійним захворюванням, отриманим під час роботи на підприємстві відповідача. Позивач вважає, що внаслідок втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Відповідач спричинив йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 40 000 грн. Позивачем не надано доказів того, що внаслідок психічних переживань настали негативні наслідки для його здоров’я у вигляді каліцтва чи іншого ушкодження здоров’я (психічного захворювання, тощо), а тому обставини справи всебічно і повно не з’ясовані. Наявність факту моральної шкоди позивачем не доведено, а саме не надано доказів відповідно до вимог ст. 59 - 60 ЦПК України, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або витрат немайнового характеру; чому саме в такій сумі визначено розмір заподіяної йому шкоди. Позивач не надав докази про відсутність обставин, що мають значення для вирішення спору: відсутність з його боку порушень правил охорони праці, правил безпеки, технології виробництва, інструкцій з охорони праці, дотримання позивачем вимог санітарно-гігієнічних умов праці на робочому місці та своєчасне проведення амбулаторного курсу відновлювального лікування в профілакторії підприємства. Згідно п.4,5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.23 та 1167 ЦК України, для вирішення подібних спорів суди повинні встановити саме наявність факту моральної шкоди, тобто встановленого певного психічного стану особи. Моральна шкода — це негативні зміни у психічному стані фізичної особи, яких вона зазнала внаслідок фізичних та душевних страждань, завданих їй протиправними діями, за наявності причинного зв’язку між протиправними діями і заподіяною шкодою та вини особи, яка її заподіяла. Негативні зміни відбуваються (чи не відбуваються) у свідомості фізичної особи, а форми, в яких вони виявляються назовні, якщо взагалі піддаються зовнішньому сприйняттю, залежать від психіки суб’єкта. Таким чином, термін «моральна шкода» означає шкоду, що полягає в певних негативних змінах в психічному стані особи. Критерії таких негативних змін, симптоми, показники га діагнози, можуть бути встановлені тільки за допомогою спеціальних знань, за висновком досвідченого фахівця — лікаря - психолога, і без цього висновку вони не можуть бути досліджені, доведені та проаналізовані судом у зв’язку із відсутністю у останнього спеціальних знань та навиків в даній галузі медицини. Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а висновку лікаря - психолога, яким переконливо підтверджується факт спричинення позивачеві моральної шкоди, в доказах позивача не міститься, то і підстав для задоволення позову про її відшкодування - не має. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а тому висновок МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності у зв’язку із наявністю професійного захворювання - не може замінити висновку лікаря-психолога про наявність чи відсутність моральної шкоди. Іншої технології видобутку вугілля на території України ще не запроваджено. Сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу видобування вугілля - не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров’я працівника при виконанні ним трудових обов’язків. Позивач, укладаючи з відповідачем трудовий договір, згідно ст.29 КЗпП України, був повідомлений під розпис, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці в технологічному процесі виробництва на підприємстві Відповідача, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров’я та пов’язані з цими умовами праці пільги і компенсації. Ніщо не перешкоджало позивачу відмовитися від укладення цього договору або його подовження. Він свідомо працював в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці, отримуючи саме за цю працю всі належні йому пільги і компенсації. Відповідач за свої кошти забезпечив проходження щорічного періодичного медичного огляду всіх своїх працівників. Позивач щорічно, під час медоглядів інформувався про стан свого здоров’я та про його поступове погіршення, оскільки професійне захворювання виникає не раптово, а протягом певного періоду. Усвідомлюючи стан свого здоров’я, позивач постійно мав можливість припинити трудовий договір з роботодавцем із власної ініціативи, однак продовжував працювати в шкідливих та небезпечних умовах, тобто свідомо йшов на ризик для свого здоров’я за для отримання пов’язаних з цим пільг та компенсацій: підвищеного заробітку, скороченого робочого дня, додаткових відпусток, пільгового стажу на пенсію та таке інше. На відміну від працівника, відповідач, як роботодавець, обмежений в своєму праві розірвати трудові відносини із працівником з власної ініціативи вимогами ст. ст. 40, 41 КЗпП України, які містять вичерпний перелік загальних підстав для цього. МСЕК від 16 жовтня 2013 року було встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності по професійним захворюванням, призначено додаткові види допомоги згідно складеної для нього індивідуальної програми реабілітації - медикаментозне лікування профзахворювань, санаторно - курортне лікування за рахунок Фонду соцстрахування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань (в подальшому - Фонд СС НВ ПЗ). Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності Позивачу компенсовані встановленням інвалідності, призначенням відповідної пенсії, регресу по відсоткам втрати працездатності, виплатою за рахунок Фонду СС НВ ПЗ одноразової допомоги, оплатою витрат на лікування та обстеження по професійним захворюванням. Професійні захворювання, встановлені МСЕК Позивачу, не є психотравмуючим фактором. Аналогічний висновок про відсутність факту моральної шкоди, як змін в емоційному стані, індивідуальних психологічних проявах, які перешкоджають позивачу активно соціально функціонувати як особистості, і виникли внаслідок професійних захворювань встановлено МСЕК від 22 лютого 2012р. №257, від 01 березня 2012р. № 303 у справах за позовами [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ» про відшкодування моральної шкоди. Задоволення цього позову за рахунок ПАТ “ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ” буде суперечити вимогам 8,46 [PERSON] України, ст.9 Закону України “Про охорону праці", ст.ст.21,34 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", ст.ст.4,999 ЦК України, ст.ст.8,213 ЦПК України. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Дійсно, судом встановлено, що [PERSON] знаходився в трудових відносинах з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Під час виконання своїх трудових обов’язків він захворів на професійні захворювання, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання від 20 вересня 2013 року. 16 жовтня 2013 року був оглянутий на МСЕК і йому було встановлено первинно сукупно 40% втрати працездатності. Оскільки позивач є застрахованою особою, відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», йому призначені ВВД ФССНВУ у місті Першотравенську передбачені вказаним Законом страхові виплати, але не відшкодовано спричинену йому моральну шкоду. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. У відповідність частині 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає, що факт спричинення моральної шкоди позивачу наявний, оскільки він несе фізичні та моральні страждання внаслідок втрати здоров’я від отриманого профзахворювання, він на 40 % втратив професійну працездатність, змушений постійно тривалий час лікуватися, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року /з відповідними змінами/ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/шкоди» роз’яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України /набрав чинності з 13 січня 2000 року/ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин /незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров’я умовах тощо/, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв’язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов’язок по відшкодуванню моральної /немайнової/ шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Одним із завданням цього Закону та обов’язку Фонду було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України «Про Державний бюджет на 2006 рік» та «Про Державний бюджет на 2007 рік» /відповідно пункт 27 ст.77 та пункт 22 ст.71/ на 2006 та 2007 роки зупинялася дія в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей абзацу 4 ст.1, підпункту «е» ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України „Про внесення змін до Закон України „Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності”, яким були виключенні статті Закону стосовно обов’язку відшкодування Фондом моральної шкоди. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 вказані зміни визнані конституційними, оскільки громадяни, які постраждали від нещасного випадку на виробництві чи внаслідок професійного захворювання, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу /роботодавця/. Крім цього, Законом від 28 грудня 2007 року № 107 –У1 з п.3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної /немайнової/ шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної /немайнової/ шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008 /справа про страхові виплати/ зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу /роботодавця/. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров’я, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров’я умовах /ст.153 КЗпП України/ та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Таким чином, виходячи з положень п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує, характер та об’єм його фізичних, душевних, психічних страждань від отриманих профзахворювань, тривалості лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін його життєвих зв’язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що в відшкодування моральної шкоди [PERSON] потрібно стягнути з відповідача в межах заявлених ним позовних вимог в розмірі 4 000 грн. за встановлені первинно 40% втрати професійної працездатності від отриманих профзахворювань. При цьому суд враховує, що максимальний розмір у відшкодування моральної шкоди 200 мінімальних заробітних плат при умові відсутності стійкої втрати працездатності на день постановлення рішення суду (у відповідність п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратній відповідності з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання повинен виходити із такого мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які діють на момент розгляду справи. Оскільки [PERSON] втрачено 40% профпрацездатності, згідно висновку МСЕК від 16 жовтня 2013 року про стійку втрату профпрацездатності, з урахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 4 000 грн. Крім того, згідно ст.8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Згідно ч.3 ст.22 [PERSON] України – при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. З врахуванням викладених обставин суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності чи відсутності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні та нешкідливі умови праці, що призвело до ушкодження здоров’я на виробництві, моральних страждань потерпілого. На підставі викладеного,

Outcome: approved