Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

21 жовтня 2019 року представник позивача звернулась до суду з позовом до [PERSON] , КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Департаменту охорони здоров`я населення ДОР про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з обмеженням прав унаслідок розголошення/розкриття інформації про позитивний ВІЛ-статус, в якому просила суд стягнути з КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» Департаменту охорони здоров`я населення ДОР на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200000 грн. В обґрунтування вказаного позову зазначено, що 17.04.2018 лікарем-невропатологом УПМСД № 10 Ляховченко В.І. було видано [PERSON] та [PERSON] направлення на ім`я [PERSON] до психіатра ПНД, в якому було зазначено діагноз «последствия перенесенн. Лейкоэнцефалита (прогрессирующая мультифональная на фоне приобретенного иммунодефицита В20…)». Тим самим лікарем було розголошено діагноз позивача її чоловікові, [PERSON] та психіатру ПНД. Інформованої згоди на розголошення діагнозу позивач не надавала. Видача зазначеного направлення сприяла тому, що позивач більше року була позбавлена можливості безперешкодно спілкуватися зі своїми дітьми, оскільки її чоловік мотивував тим, що вона та її діагноз створює загрозу дітям та оточуючим. Адміністрацією КЗ «ДЦПМСД № 10» у відповідь на адвокатський запит було проведено службове розслідування, яким встановлено, що 14.04.2018 [PERSON] звернувся на прийом до лікаря [PERSON] із заключенням МРТ, в якому було вказано діагноз «В-20», тобто вказаний діагноз був відомий йому ще до звернення до лікаря. Лікар [PERSON] видала направлення з зазначенням вже відомого діагнозу. Лікарю [PERSON] за результатами проведеної перевірки було оголошено догану. Вважає, що розголошення лікарем статусу мало наслідком обмеження права позивача на проживання у будинку, де вона зареєстрована та на безперешкодне спілкування з її трьома неповнолітніми дітьми. [PERSON] змінив місце проживання її дітей, не допускав її до спілкування з ними, в присутності працівників поліції показував направлення лікаря з діагнозом та навіть після того як його вмовили вивести дітей на вулицю, останній забороняв позивачу обіймати та цілувати дітей, кажучи, що це небезпечно для їх здоров`я. Викладені обставини призвели до порушення звичайного образу життя позивача, завдали їй фізичного болю та душевних страждань. Спричинену матеріальну шкоду позивачу оцінюють у розмірі 200000 грн. В подальшому, представником позивача було подано до суду клопотання про заміну відповідача КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Департаменту охорони здоров`я населення ДОР на його правонаступника - Комунальне некомерційне підприємство «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Дніпровської міської ради. Крім того, представником позивача в подальшому було змінено позовні вимоги та згідно останньої редакції просили суд визнати незаконними дії медичного працівника [PERSON] щодо розголошення, розкриття конфіденційної інформації діагнозу та відомостей про позитивний ВІЛ-статус [PERSON] та стягнути з КНП «Дніпровський центр первинної медико санітарної допомоги № 10» ДОР на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 200000 грн. Не погодившись із вказаним позовом представник відповідача КНП «ДЦПМСД № 10» ДОР подав до суду письмовий відзив, в якому зазначено, що 28.08.2018 на адресу закладу надійшов адвокатський запит щодо обставин видачі лікарем-неврологом [PERSON] направлення на консультацію до психіатра [PERSON] без її згоди. З цього питання адміністрацією було проведено службове розслідування та встановлено, що 17.04.2018 року до [PERSON] звернувся чоловік позивача [PERSON] з проханням надати дружині направлення до лікаря психіатра. [PERSON] мав при собі результати МРТ головного мозку дружини, в якому був зазначений діагноз хворої, а саме: прогресуюча мультифональна ефалопатія на тлі В-20*. "Відповідно до коду Міжнародної класифікації хвороб, В-20 - це хвороба, викликана вірусом імунодефіциту людини [ВІЛ], що виявляється у вигляді інфекційних і паразитарних хвороб. [PERSON] обґрунтував лікарю наявність психічного розладу у його дружини, посилаючись на те, що останнім часом позивач відмовляється від їжі, втікає з дому, перебуває у страху та тривозі, втратила будь-який інтерес до дітей. Він повідомив також, що дана поведінка дружини його дуже лякає та він турбується за неї та за спільних дітей. Після розмови з [PERSON] , [PERSON] ознайомилась з діагнозом позивача у результатах МРТ та зробила висновок, що хвороба прогресуюча та може призвести до тяжкого психічного розладу. З огляду на те, що позивач самостійно не приходила до лікарні на обстеження, хоча мала явні серйозні психічні відхилення, [PERSON] виписала позивачу направлення до психіатра. Для заповнення направлення до лікаря-психіатра діагноз позивача був переписаний [PERSON] з висновку МРТ. До моменту звернення [PERSON] до [PERSON] , інформація про наявність позитивного ВІЛ-статусу позивача з жодних джерел не була відома останній. Крім того, як лікар-невропатолог, [PERSON] не володіла та не могла володіти вказаною інформацією про наявність або відсутність у позивача хвороби В-20, оскільки не є профільним лікарем з лікування цього захворювання. Враховуючи ті обставини, що [PERSON] є законним чоловіком позивача, вони мають трьох неповнолітніх дітей та з огляду на те, що він звернувся до лікаря-невропатолога з наявним в нього висновком МРТ головного мозку дружини, в якому було вказано діагноз [PERSON] , то відповідно [PERSON] діагноз своєї дружини знав заздалегідь, задовго до звернення до лікаря-невропатолога. [PERSON] вбачала реальну загрозу стану самої позивача, а також її оточуючим, отже, в ситуації, що склалась, [PERSON] не могла проявити бездіяльність та байдужість та надала чоловіку позивача направлення до лікаря психіатра, оскільки вказаний у висновку МРТ діагноз з високою вірогідністю міг призвести до тяжких психічних розладів. Отже, протиправної поведінки, яка полягає в розголошенні відомостей про діагноз особи, в діях [PERSON] не вбачається, оскільки остання не володіла інформацією про наявність або відсутність у позивача ВІЛ-інфекції, тобто не могла бути потенційним джерелом розголошення таких відомостей, а чоловік позивача був обізнаний про хворобу дружини до моменту звернення до лікаря. Крім того, зазначили, що позивачем не доведено спричинення їй моральних страждань діями відповідачів. Зокрема посилання на відеозапис з нагрудних камер працівників патрульної поліції є безпідставними, оскільки з вказаного запису вбачається, що дії позивача викликали стурбованість та занепокоєння оточуючих. На підставі викладеного, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В подальшому представником відповідача було надано до суду письмовий відзив на заяву про зміну предмету позову, в якій зазначено, що заявлена позивачем вимога про визнання незаконними дій медичного працівника [PERSON] на думку представника відповідача не підлягає задоволенню, оскільки чинним законодавством не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів особи, як визнання незаконними дій фізичної особи. Твердження позивача про відсутність у неї психічних захворювань з посиланням на довідку від лікаря невролога також є безпідставними, оскільки вказаний документ не містить дати обстеження, а тому неможливо встановити коли саме вона була видана. Крім того,вказана довідка взагалі не містить медичних висновків про позивача та розвиток її захворювань, а отже не може бути використана як доказ. Представник відповідача [PERSON] також надала суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнає у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також зазначила, що позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] та КНП «ДЦПМСД № 10» ДОР, при цьому позивачем заявлено лише одну вимогу про стягнення моральної шкоди з КНП «ДЦПМСД № 10» ДОР у розмірі 200000 грн. Також, сама позивач зазначає, що незаконні дії по відношенню до неї, які виразилися в обмеженні проживання в будинку та спілкування з дітьми вчинили не відповідачі, а її чоловік [PERSON] . На думку позивача саме [PERSON] розголосила громадянам [PERSON] та [PERSON] інформацію про її діагноз. Проте, хто такий [PERSON] їй взагалі не відомо. Чоловік позивача [PERSON] дійсно 17.04.2018 звернувся до лікаря [PERSON] з метою отримання направлення для [PERSON] . Про те, що [PERSON] є чоловіком позивача, відповідач достовірно знала, оскільки раніше вони разом приходили до неї на прийом та саме тоді вони повідомили, що позивач має позитивний ВІЛ-статус і ще низку супутніх захворювань. Тоді ж подружжя [PERSON] повідомили, що чоловік та діти усі разом проходили тестування і результати у всіх негативні. Отже, станом на 17.04.2018 [PERSON] був обізнаний про діагноз позивача. В той же час, 17.04.2018 [PERSON] надав [PERSON] висновок МРТ дружини, де було зазначено діагноз позивача, який дослівно було перенесено відповідачем в текст направлення. Виписуючи направлення [PERSON] і передаючи це направлення її чоловікові, [PERSON] діяла сумлінно, правомірно, виконуючи свої професійні обов`язки лікаря,

Outcome: dismissed