Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

17.07.2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 30 липня 2005 року по 30 липня 2010 року він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина стала проживати з відповідачкою. Але через деякий час після розлучення у позивача з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідача та осіб, які проживають разом із його сином, стосовно неможливості його нормального спілкування із сином, у зв"язку з чим він звернувся до суду. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з'явилась, але надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнала частково. Представник третьої особи до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі. Суд, врахувавши думку позивача, відповідачки, третьої особи, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. За змістом ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частинами 4,5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2005 року по 30 липня 2010 р.(а.с.7,9) Від спільного шлюбу сторони мають дитину: сина - [PERSON], [INFO](а.с. 10) Після розірвання шлюбу дитина стала проживати з матір'ю, а через деякий час між позивачем та відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні. Відповідно до розпорядження Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області від 23 липня 2012 року було встановлено порядок спілкування [PERSON] з сином [PERSON](а.с.11). Але як вбачається із позовної заяви відповідачка створює перешкоди у спілкуванні позивача з сином. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що дитина яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що "в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суди мають враховувати передусім інтереси самої дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Суд вважає, що вимоги позивача про визначення порядку участі батька у вихованні дитини є законними і обґрунтованими. До суду не надано жодних доказів, які б свідчили, що спілкування позивача з дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку. Суд вважає, що між тим з батьків хто проживає окремо і дитиною повинний існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків зі своїми дітьми, служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина має рости під опікою і відповідальністю обох батьків. Суд вважає, що участь батька у вихованні дитини, спілкування між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати і інтересам дитини. Перешкоджання позивачеві у спілкуванні з сином з боку відповідача, безперечно, порушують його права в частині рівності таких на участь у вихованні дитини. В той же час, суд враховує, що відповідач не надала суду будь - яких доказів того, що спілкування дитини наодинці з батьком може негативно впливати на дитину тощо. Аналізуючи думку сторін, докази у справі, суд приходить до висновку, що сторони обоє з належним піклуванням та турботою, любов'ю ставляться до спільної дитини. Позивач цікавиться життям і розвитком сина, має на меті приймати активну участь у його вихованні, спілкуватись з ним. Оскільки позивач проживає окремо від дитини і користується правом на її виховання обмежено, суд, встановлюючи порядок участі позивача у вихованні дитини, спілкуванні з нею, вважає, що спілкування батька і сина повинно бути більш регулярним, не пов'язаним з постійною присутністю відповідача як матері дитини, членів її сім'ї, однак, з пріоритетним врахуванням інтересів дитини, її віку, стану її здоров'я, режиму дня, тощо.

Outcome: partial