Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом, предмет якого складають вимоги: 1) поділити спільне майно подружжя; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з усіма господарчими побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Клопотався про відшкодування за рахунок відповідача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору. Як на підставу задоволення позовних вимог посилався на ст. ст. 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. ст. 60, 62, 70 СК України, ст. ст. 328, 368 ч. 3, 392 ЦК України, ст. ст. 118-120, 130 ЦПК України. Як на докази викладених в заяві доводів посилався на такі документи: паспорт громадянина України з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я [PERSON] (а.с. 3-4), довідка Китайгородської сільської ради №1912 від 10.12.2015 року (а.с. 5), повідомлення КП "Царичанське БТІ" ДОР" №296 від 17.12.2015 року (а.с. 6), договір купівлі-продажу житлового будинку від 11.08.2005 року (а.с. 7), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.08.2005 року № 8095667 (а.с. 8), оціночний акт по домоволодінню (а.с. 9-10), поповерховий план (а.с. 11), експлікація (а.с. 12), довідка Китайгородської сільської ради №18 від 05.01.2016 року (а.с.13). В обґрунтування заявлених вимог вказав на таке. 25.06.1983 року він уклав шлюб з [PERSON]. Після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON]. Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок [ADDRESS] Земля під будинком не приватизована. За спільною згодою подружжя право власності на вказаний будинок було зареєстровано за відповідачкою [PERSON] Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном, а згідно ст. ст. 28, 29 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі. Послався на те, що аналогічні вимоги закону щодо поділу спільного майна подружжя містять і приписи статей 60, 62, 70 СК України. За вказаних обставин вважає, що він має право на 1/2 частину житлового будинку з усіма господарчими, побутовими будівлями та спорудами, придбаного під час їхнього шлюбу. Добровільно поділити спільне майно відповідач відмовляється, документи на будинок та свідоцтво про шлюб знаходяться у неї, у зв'язку з чим він змушений звернутися з даним позовом до суду. Позивач та його представник - адвокат Скопіч А.В., в судовому засіданні наполягали на повному задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Руденко В.І, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позовних вимог, послалися на таке. Житловий будинок [ADDRESS] право власності на який зареєстровано 18.08.2005 року на її ім'я в ОКП "Царичанське БТІ" на підставі договору купівлі-продажу між нею та [PERSON], не є спільною власністю подружжя [PERSON], оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, хоч і набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто одному з подружжя. Пояснила, що так сталося що спірний житловий будинок [ADDRESS] 18.08.2005 року був придбаний нею не за кошти, нажиті з позивачем за час подружнього життя, а за гроші, які дала їй покійна мама - [PERSON], заплативши суму грошей, зазначену в договорі купівлі-продажу, особисто продавцеві [PERSON], про що остання дала письмову розписку. Вказала на те, що після смерті батька її мама, яка за життя батька проживала разом з ним в [ADDRESS], потребуючи сторонньої допомоги через похилий вік, переїхала жити до неї в село Китайгород, де вона проживала з позивачем та двома доньками в тому ж будинку, який вона в наступному придбала за гроші матері. Сверджувала, що колишній чоловік на той час пиячив і все домашнє господарство було на ній. З двома неповнолітніми дітьми вона не зводила кінці з кінцями і будь-якого грошового запасу у них з чоловіком не було. На той час мама продала належний їй будинок в м. Дніпропетровську, а тітка позивача - [PERSON], що мешкала на тій же вулиці, де вони жили в [ADDRESS] повідомила про намір продати належний їй будинок, а тому вона купила його за мамині гроші. При цьому, вони так з мамою вирішили, щоб не оформляти договір дарування грошей чи будинку на її ім'я, тому вони попросили продавця будинку - рідну тітку позивача [PERSON], підтвердити письмово, що гроші за будинок, зазначені в договорі, заплатила їй [PERSON], що й підтверджується розпискою від 18.08.2005 року. Відповідач [PERSON] звернула увагу на те, що з 2007 року вони з позивачем проживають окремо, хоча шлюб розірвали лише в лютому 2016 року, спільне господарство не вели, за час спільного проживання в спірному будинку будь-яких збільшень вартості будинку за рахунок ремонту, добудов не відбувалось. [PERSON] стверджувала, що останні чотири роки вона проживає в цьому будинку у незареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. За час окремого з позивачем проживання вона спорудила 20 метрів залізобетонного паркану вартістю 4000 грн., спорудила водозабірну свердловину та встановила на ній водопостачальну станцію загалом вартістю 5500 грн., здійснила капітальний ремонт ванної кімнати вартістю 3000 грн., замінила вікна на пластикові, покрівлю коридору та інших господарських будівель загалом на 8000 грн., тобто фактично вартість придбаного нею будинку подвоїлась в порівнянні з вартістю будинку на час придбання, при цьому покращення житла відбувалося за відсутності будь-якої участі зі сторони позивача [PERSON]. Представник позивача - адвокат Скопіч А.В., заперечуючи доводи відповідача [PERSON], вказав на те, що відповідно до нотаріально посвідченого договору від 11.08.2005 року житловий будинок був придбаний [PERSON] за 20818,00 грн., що на той час складало в еквіваленті більше 4000,00 доларів США, а тому твердження про купівлю будинку за 2000 доларів, які належали матері відповідача, не відповідає об'єктивним обставинам та дослідженим в судовому засіданні доказам. Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши правові позиції учасників процесу, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. При цьому суд виходив з такого. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статі 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд вважає встановленими на підставі належних та допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи. 25.06.1983 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с.4), який розірвано у лютому місяці 2016 року, і ці обставини сторонами визнані. 11.08.2005 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку саманового, обкладеного цеглою А-1, загальною площею 51,7 кв.м, з яких жила площа 28,3 кв.м, та слідуючі господарські будівлі та споруди: літню кухню саманову, обкладену плиткою Б-1, сарай шлакоблочний Ж-1, сарай цегляний З-1, вбиральню цегляну К-1, літню кухню саманову М-1, колодязь №1, свердловину №2, огорожу № 3, 4, мостіння І, ІІ, що знаходяться в [ADDRESS], розташовані на земельній ділянці Китайгородської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області площею 5000 кв.м. Продаж вчинено за 20818 (двадцять тисяч вісімсот вісімнадцять) грн., які продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору (а.с.7). Цей договір посвідчено Кравчук С.В., державним нотаріусом Царичанської районної державної нотаріальної контори. Реєстрацію права власності здійснено 18.08.2005 року (а.с.8). З позовом про визнання договору недійсним жоден з подружжя чи інша особа до суду не зверталися. На час укладення договору купівлі-продажу подружжя [PERSON] та [PERSON] користувалися вказаним житлом з дозволу [PERSON], яка є рідною тіткою позивача [PERSON], і ця обставина визнана сторонами під час розгляду справи, та підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] не визнає права [PERSON] на рівну частку майна, яке було придбане під час перебування в шлюбі. Із встановлених обставин випливають правовідносини сторін, до яких підлягають застосуванню норми, закріплені в приписах ст.ст. 36, 60, 61, 65, 70 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України 01.01.2004 року, а також ст.ст. 204, 328, 255, 368 Цивільного кодексу України. Вирішуючи дане питання, суд дійшов висновку, що до виявлених правовідносин, які стосуються предмета спору, слід застосувати норми Сімейного кодексу Україні, а не Кодексу про шлюб та сім'ю України, оскільки такі відносини виникли після 01.01.2004 року. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою виникнення прав і обов'язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Задовольняючи позов, суд також виходив з того, що договір купівлі-продажу спірного житлового будинку укладався в інтересах сім'ї, а відповідно до статті 61 СК Українги якщо один з пордружжя уклав договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності. Окрім того, згідно частини другої статті 36 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним ( презумпція правомірності правочину). Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, виходячи з вищенаведеного, враховуючи обставини справи, а також враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов переконання, що наведені норми матеріального права є належною правовою підставою вважати позовні вимоги доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом критично оцінюються доводи відповідача [PERSON], що житловий будинок був придбаний нею лише за 2000 доларів США, які належали її матері і були передані їй для придбання житлового будинку в свою особисту власність, оскільки згідно нотаріально посвідченого договору купівлю-продаж будинку вчинено за 20818 грн. (а.с.7), що значно перевищувало суму, яка була еквівалентом 2000 доларів США станом на 11 серпня 2005 року. Те, що у 2005 році курс 1 долара США складав 5,05 грн., суд визнає загальновідомою обставиною. Критично оцінює суд і посилання відповідача на розписку продавця від 18.08.2005 року (а.с.23), оскільки таку розписку складено після вчинення правочину, а текст розписки не містить відомостей про одержане від особи, яка зазначена в ній, в той час, як нотаріально посвідченому договорі вказується, що продаж вчинено 11 серпня 2005 року за 20818 грн., які продавець [PERSON] одержала від покупця [PERSON] повністю до підписання цього договору (а.с.7). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила дійсність розписки, на яку посилається відповідач на підтвердження своїх заперечень, але в той же час однозначно підтвердила суду про те, що всі істотні умови договору купівлі-продажу, що були внесені до договору від 11.08.2005 року, відповідають дійсності, так як посвідчувалися державним нотаріусом. Пояснення закликаних відповідачем до участі в справі свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом оцінюються критично, так як відомості про укладений правочин, з їх слів, вони дізналися від відповідача і оцевидцями обставин, про які повідомляли, вони не були. Так, свідок [PERSON] пояснив, що із сім'єю [PERSON] він давно знайомий, свати. Йому відомо, що будинок був власністю діда, який зробив заповіт або договір дарування на дочку. Потім мати відповідачки продала будинок у м. Дніпропетровськ і за ці гроші купила дочці будинок в с. Китайгород і оформили на дочку [PERSON] Точних дат не пам'ятає. Десь у 1995 році продали будинок в м. Дніпропетровськ. При договорі купівлі-продажу будинку в с.Китайгород у 2005 році він присутній не був, якими купюрами розраховувались за обидва будинки не знає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала разом у дитячому садку з відповідачкою та крім того вони є кумами. Була в тому будинку. У 2001 році батько захотів, щоб вони жили на квартирі, а у 2005 році приїхала мама відповідачки і купила будинок в с.Китайгород за свої кошти. Купили будинок у родички позивача. Заробітки були малі, грошей на дім не було, а тому мама відповідачки дала гроші і купили цей будинок. В м. Дніпропетровськ продали будинок десь за 3000 чи 3500 доларів США, а в с.Китайгород купили за 2000 доларів США. При укладенні договору купівлі-продажу будинку в с.Китайгород вона присутньою не була і якими купюрами передавалися гроші не знає. Позивач перестав жити в цьому будинку у 2007 році. Інший чоловік Іван проживає тут 4 роки. Їй відомо все це зі слів своєї колеги і куми [PERSON] Десь у 2005 році продали в місті будинок і у 2005 році купили тут будинок. Свідок [PERSON] пояснила, що є донькою сторін в даній справі. З 25 липня 2015 року вона не проживає в сім'ї батьків. Батько не проживає з ними з 2007 року. До цього в будинку бабусі жили. Мама у папиної тітки придбала будинок за бабушкині гроші. Бабуся продала в городі будинок і дала мамі гроші на будинок в с. Китайгород. Відносини з батьком були б позитивні, якби він не подавав цей позов до суду. Зараз мама живе з іншим чоловіком вже 4 роки. При укладенні договорів купівлі-продажу будинків як в м. Дніпропетровську, так і в с. Китайгороді вона присутньою не була. Бабусю вони забрали жити з містав с. Китайгород, а вона продала будинок в м. Дніпропетровськ за 3500 доларів США і за ці кошти купили тут будинок за 2000 доларів США. При написанні розписки на будинок вона присутньою не була. Коли бабуся продала будинок не пам'ятає. Судом взято також до уваги, що будь-яких заперечень проти того, що вказаний договір укладений не в інтересах сім'ї, договір не містить, а тому не виникає жодних сумнівів, що будинок є спільною власністю подружжя. Зустрічного позову відповідачка [PERSON] до суду не пред'явила. Строки давності при подачі позовної заяви до суду не пропущені, а питання про їх застосування сторонами не заявлялося. Питання щодо виділу в натурі спірного майна в позовних вимогах не ставиться. Понесені позивачем судові витрати згідно приписів ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Документально підтвердженими є витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved