Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

12.12.2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким , що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], оскільки він з 2007 року добровільно перестав проживати в зазначеному будинку, однак знятися з реєстрації відмовляється, що порушує її права власника. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з"явився, судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], суд вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.09.1998 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS], право власності на який вона зареєструвала в КП Вознесенське МБТІ 02.12.1998 року (а.с.4). Відповідно до витягу з рішення Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 31.01.2001 року за № 12 відбулася перенумерація житлового будинку [ADDRESS], власником якого є [PERSON] на № [NUMBER] ( а.с. 10). Згідно будинкової книги по житловому будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований в ньому з 06.09.2007 року ( а.с.6-7). Згідно інформації сільського голови Бузької сільської ради Вознесенського району від 09.12.2013 року [PERSON] з жовтня 2007 року у будинку № [ADDRESS] не проживає (а.с. 5). Свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивачки, в судовому засіданні пояснили, що відповідач з 2007 року не проживає в будинку, поїхав на заробітки до Києва. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97 -ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь -яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло -житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Частиною 2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірному будинку, за місцем реєстрації, з 2007 року, з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Outcome: approved