Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

01 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Волочиської міської обєднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради про визнання права власності на нерухоме спадкове майно. Позов мотивував тим, що 17.10.2016 померла його бабця [PERSON], яка за життя склала заповіт на його імя та на імя його сестри [PERSON] на все належне їй майно. Після її смерті відкрилась спадщина до якої, в тому числі, належить житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Мічуріна, 42 в с. Копачівка Волочиського району Хмельницької області. Він єдиний спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину, подавши нотаріусу заяву про її прийняття. Інший спадкоємець за заповітом [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась, подавши нотаріусу відповідну заяву. Після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом, який мав право на обовязкову частку у спадщині був батько позивача - [PERSON], який також відмовився від її прийняття. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок позивач не в змозі, оскільки правовстановлюючих документів на нього за життя спадкодавця не видавалося. Оскільки іншого способу захисту своїх прав позивач не має, тому звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання [PERSON] не зявився. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує і просить задоволити. Представник відповідача - Волочиської міської обєднаної територіальної громади в особі Волочиської міської ради в судове засідання не зявився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 17.10.2016 в с. Копачівка Волочиського району Хмельницької області померла [PERSON] (а.с. 5). При житті, 14 квітня 1998 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно, все те, що буде належати їй на день смерті, заповіла своїм онукам: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Мічуріна, 42 в с. Копачівка Волочиського району Хмельницької області. Вартість даного будинку становить 154163 гривні (а.с. 19). Факт належності житлового будинку та його вартість підтверджується, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 15-19), випискою Волочиської міської ОТГ з погосподарської книги № 2, с. Копачівка за 1980-1995 роки (а.с. 46-49). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом (а.с. 9), свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 8), стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], який має право на спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, \~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як вбачається з довідки № 804 від 03.11.2017, виданої Волочиською міською ОТГ (с. Копачівка) склад сімї [PERSON] на час смерті її смерті такий: [PERSON], онук, [INFO], які зареєстровані за адресою [INFO] (а.с. 51). З копії матеріалів спадкової справи № 40/2017, заведеної щодо майна померлої [PERSON] (а.с. 28-41) слідує, що [PERSON] єдиний спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину, вчасно звернувшись із заявою про її прийняття до нотаріальної контори та отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцеві земельну ділянку. Інший спадкоємець за заповітом - [PERSON] та спадкоємець за законом, який мав право на обовязкову частку у спадщині [PERSON] від спадщини відмовились, подавши нотаріусу у встановлений законом строк відповідні заяви. Разом з тим, 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, у звязку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів. Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики виробничих будівель та споруд (а.с. 19) господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1968 року по 1970 рік. Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до виписок з погосподарської книги за місцем проживання спадкодавця (а.с. 50) на час своєї смерті головою двору - житлового будинку, що знаходиться по вул. Мічуріна, 42, с. Копачівка Волочиського району була [PERSON]. З довідки Волочиського районного бюро технічної інвентаризації № 319 від 18.04.2017 (а.с. 13) вбачається, що на вказаний житловий будинок свідоцтво про право власності не видавалось, реєстрація не проводилась. Земельна ділянка під вказаним житловим будинком також перебувала у власності [PERSON], що доводиться державним актом на право власності на землю серії ХМ № 465 (а.с. 52). Враховуючи вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, і при його задоволенні не будуть порушені права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами після смерті [PERSON]

Outcome: approved