Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Обгрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає, що 13.11.2004 року укладено шлюб між ним та відповідачем. Від шлюбу у них народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинено подружні відносини більше двох років тому, з січня 2016 року. Вважає, що примирення та збереження їхньої сім"ї є неможливим. А тому просить шлюб розірвати. Позивач у позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просив позов задовольнити. Відповідач подала до суду відзив, в якій не заперечує проти розірвання шлюбу та просить суд розглянути без її участі. Також відповідач надіслала до суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позову. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб № 0413008, виданого 13.11.2004 року, сторони 13.11.2004 року зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС Турксібського району м.Алмати Республіки Казахстан, про що зроблено відповідний актовий запис за № 973 (а.с.2, 4). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 8-9). Позивач стверджує, що причиною розірвання шлюбу стала відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, сторони добровільно узгодили питання щодо проживання неповнолітніх дітей з матір`ю, а тому шлюб між [PERSON] до [PERSON], слід розірвати. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: approved