Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області, якою після залишення частини його позовних вимог без розгляду просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, за період з 20 листопада 2019 року по 03 березня 2020 року. В судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Позивач подав заяву, якою просив суд розглянути справу без його участі, вказав, що свої вимоги підтримує. А представник відповідача подав заяву, в якій як і позивач також просив справу розглянути без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. 16 жовтня 2018 року він був прийнятий на роботу до відповідача. Наказом № 2А-К від 03 січня 2019 року його було переведено на посаду майстра. А 19 листопада 2019 року його було звільнено з посади майстра за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. При звільнені йому не було видано трудову книжку, і при усному зверненні відповідач відмовлявся від розмов, а письмове звернення (яке направлялось ним засобами поштового зв`язку) підприємство отримувати відмовилось. Вважає такі дії незаконними, і в рахунок компенсації, на його користь, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день видачі трудової книжки. Аргументи відповідача. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог не заперечував. Оцінка суду щодо фактів. На підставі наказу № 29/18-к від 11 жовтня 2018 року Директора Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області П.А. Подхватіліна, [PERSON] було прийнято робітником з комплексного обслуговування з 16 жовтня 2018 року (а.с. 5,6,19,36). А на підставі наказу № 2А-к від 03 січня 2019 року [PERSON] було переведено на посаду майстра з посадовим окладом згідно штатного розкладу (а.с.19,37). Дев`ятнадцятого листопада 2019 року, за згодою сторін, [PERSON] наказом № 377-к від 19.11.2019 року виконуючого обов`язки директора комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області І.С. Безгубенка, було звільнено з займаної посади (а.с.19,38). Однак у день звільнення трудову книжку підприємство йому не видало (а.с.66,68,69,70). І письмовою заявою від 27 січня 2020 року, [PERSON] звернувся до виконуючого обов`язки директора КП «муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області І.С. Бузгубенка, про видачу йому трудової книжки та компенсацію у зв`язку із затримкою її видачі Письмову заяву [PERSON] направив на адресу місцезнаходження підприємства поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням (а.с. 7,8). Але і після такого письмового звернення до підприємства вимоги [PERSON] , підприємством не були виконані. Вважаючи такі дії підприємства незаконними та такими, що порушують його права щодо неможливості влаштування на роботу, [PERSON] 18 лютого 2020 року звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області про зобов`язання підприємства видати йому трудову книжку та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 1-4). Але у зв`язку із видачею йому 04 березня 2020 року трудової книжки, він просив суд розглянути по суті тільки його позовні вимоги про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.18) Оцінка суду змісту відносин сторін спору. Встановлені судом обставини вказують на те, що між позивачем та відповідачем виникли трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу не повернення йому трудової книжки у день його звільнення. І в цьому спорі, позивач вважає, що такими діями саме відповідач порушив його право на працю. Оцінка суду щодо права. Частина 1 статті 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. В Україні є багато форм для реалізації людиною права на працю. І однією із таких форм, на підставі частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю, є трудовий договір, який представляє собою угоду між працівником і власником (уповноваженої ним особою) підприємства, установи або організації чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник (уповноважена ним особа) підприємства, установи або організації чи фізична особа зобов`язується зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Але при укладенні трудового договору, в силу положень частини 2 статті 24 КЗпП України громадянин зобов`язаний надати трудову книжку, яка є основним документом про трудову діяльність працівника, до якої заносяться відомості про роботу, а також про заохочення і нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації (частина 1 і 2 статті 48 КЗпП України). Отже в силу своєї правової природи, трудова книжка є засобом, який допомагає людині не тільки вільно обирати собі працю, якою зароюбляти собі на життя, але і надає відомості роботодавцю про роботу, на якій працювала людина та її успіхи на цій роботі, що може бути особливо важливим у тих випадках, коли для зайняття відповідної посади чи виконання певної роботи працівник повинен мати і підтвердити вже існуючий стаж чи досвід роботи на певній посаді чи виконання певної роботи. Тож саме тому законодавець і зобов`язав власників або уповноважених ним органів вести трудові книжки на всіх працівників та у день звільнення працівника обов`язково видавати йому належно оформлену трудову книжку (частина 1 статті 48 та частина 1 статті 47 КЗпП України). А за невиконання цього обов`язку, з вини власника або уповноваженого ним органу, закон передбачає відповідальність у вигляді сплати на користь працівника середнього заробітку за весь час вимущеного прогулу, тобто за весь час неповернення трудової книжки (частина 5 статті 235 КЗпП України). Позаяк без неї, право працівника заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає - порушується. У цій справі, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б виправдовували затримку у видачі трудової книжки відповідачем позивачу у період з 20 листопада 2019 року (перший день затримки видачі трудової книжки) до 04 березня 2020 року (день видачі трудової книжки). (а.с.1-84). Тому суд виходить із того, що затримка у видачі відповідачем трудової книжки позивачу мала місце саме внаслідок вини відповідача. І як наслідок суд погоджується із тим, що право позивача заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, порушено і порушено саме відповідачем. У зв`язку із чим, воно потребує судового захисту. Як вже вказувалоьс, в силу положень частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Питанню нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу присвячені положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", які суд і застосовує. Зокрема, на виконання положень абзацу 3 пункту 2 Розділу ІІ цього порядку суд констатує, що за останні два календарні місці роботи: вересень 2019 року та жовтень 2019 року, відповідач мав виплати суму 16492 гривні; на виконання абзацу 3 пункту 3 Розділу ІІІ суд враховує всю суму виплат, без вирахування податків; на виконання пункту 5 та абзацу 1 пункту 8 Розділу IV, суд відзначає, що: кількість фактично відпрацьованих робочих днів позивачем за ті два місяці (що не заперечували сторони) складає 43 дні, а тому його середньоденний заробіток дійсно склав 383 гривні 50 копійок (16492 поділити на 43). Тож зважаючи на викладене число робочих днів, що має бути оплачено середнім заробітком та сам заробіток складає: листопад 2019 року (8 робочих днів помножені на 383 гривні 50 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 3068 гривень; грудень 2019 року (21 робочий день помножений на 383 гривні 50 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 8053 гривні 50 копійок; січень 2020 року (21 робочий день помножений на 383 гривні 50 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 8053 гривні 50 копійок; лютий 2020 року (20 робочих днів помножених на 383 гривні 50 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 7670 гривень; березень 2020 року (2 робочих дня помножених на 383 гривні 50 копійок), тому середній заробіток за цей період складає: 767 гривень. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 27612 гривень, за період з 20 листопада 2019 року по 03 березня 2020 року. Отже, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, розмір якого у справах даної категорії, виходячи з положень статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Але на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, і у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача. Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840 гривень 40 копійок. Таким чином,

Outcome: approved