Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

16 червня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із уточненим в ході судового розгляду позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. На даний час батько дитини відповідач [PERSON] відбуває покарання у виді позбавлення волі в Мічурінській виправній колонії м. Горлівка Донецької області. Позивачка самостійно виховує [PERSON], і матеріально забезпечує її, належним чином піклується про здоров'я доньки, її фізичний, духовний та маральний розвиток. На даний час, позивачка має намір виїздити разом із донькою за межі м. Донецька де вони мешкають, за для відпочинку та розширення світогляду дитини. Оскільки установа в якій відбуває покарання батько дитини розташована на території де органи державної влади та нотаріальні контори не здійснюють свої повноваження, а саме м. Горлівка Донецької області, відповідач позбавлений можливості у встановленому законом порядку надати дозвіл на виїзд за кордон [PERSON] У зв'язку із наведеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким надати позивачці дозвіл на оформлення документів для виїзду [PERSON] за межі території України. Надати дозвіл малолітній [PERSON] на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON] без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, з моменту набрання даним рішенням законної сили до 08 червня 2028 року включно. Надати дозвіл малолітній [PERSON] на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON] без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], за межі території України до Російської Федерації, Грузії, Республіки Вірменії, Туреччини, Єгипту та всіх країн-членів Європейського Союзу з моменту набрання даним рішенням законної сили до 08 червня 2028 року включно, строком перебування не більш як 90 (дев'яносто) днів кожного року. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду від 20 липня 2017 року до участі у розгляді справи у якості третьої особи був залучений Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради. Позивачка [PERSON], у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник позивачки [PERSON], який діє на підставі угоди 170517/1 про надання юридичних послуг від 17 травня 2017 року, у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та наполягав на їх задоволенні, пояснення надав аналогічні викладеним в позовній заяві. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється, зокрема, до м. Горлівка Донецької області, що є останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Тому, відповідно до роз'яснень ВССУ (вих. № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року), та згідно із вимогами ч. 9 ст. 74 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідача був здійснений шляхом розміщення оголошення в друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур'єр». Однак, незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 224-228 ЦПК України. У судове засідання представник Державної прикордонної служби Україні в особі Донецького прикордонного загону Східного управління, у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання з проханням розгляд справи проводити у його відсутності (а.с. 45). Представник Служби у справах дітей Донецької обласної ОДА, будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник Державної міграційної служби України в особі Слов'янського районного відділу ДМС України в Донецькій області, Михей І.В. вважала недоцільним задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо надання їй дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду [PERSON] за межі території України, оскільки оформлення таких документів для дитини яка не досягла шістнадцятирічного віку, здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків. З приводу решти позовних вимог, рішення просила ухвалити на розсуд суду. Представник Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Органу опіки, та зазначив, що на теперішній час на території Донецької та Луганської областей проводиться антитерористична операція, ця територія знаходиться в районі бойових зіткнень. Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створює загрозу л і життя та здоров'я дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. З Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Позовні вимоги не підтримав в частині надання дозволу на виїзд дитини, [PERSON], на непідконтрольну Українській владі територію. Рішення в іншій частині позовних вимог ухвалити на розсуд суду (а.с. 56). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі та мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про шлюб серія: [NUMBER] (а.с. 14), та свідоцтвом про народження серія: [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку 19 червня 2012 року, де батьками дівчинки записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Згідно із вироком Київського районного суду м. Донецька від 30 травня 2014 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.ст. 187 ч. 4, 289 ч. 3, 146 ч. 3, 189 ч. 4, 309 ч. 1, 28 ч. 2, 263 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке його власністю. Строк відбування покарання засудженому обчислюється з моменту затримання - 03 березня 2012 року. Згідно із довідкою Микитівської виправної колонії м. Горлівка Донецької області № 25 від 01 червня 2017 року, відповідач [PERSON], [INFO] відбуває кримінальне покарання в місцях позбавлення волі з 03 березня 212 року по теперішній час (а.с. 21). До складу тимчасово окупованої території України, визначеної Верховною Радою України, входять тимчасово окуповані території України, особливий правовий режим яких встановлено відповідно до Законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»№1207-VII від 15 квітня 2014 року, а також «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» №1680- VII від 16 вересня 2014 року та постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року. Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 9 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно із ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно із Наказом міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, зокрема Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на території Донецької області тимчасово припинено, до закінчення антитерористичної операції на сході України. Тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться, зокрема, на території м. Горлівка Донецької області. Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 ЦПК України, суд приймає до уваги досліджену у судовому засіданні довідку Микитівської виправної колонії м. Горлівка Донецької області № 25 від 01 червня 2017 року, яка хоч і не є офіційним документом, що створює саме по собі правові наслідки, однак, на думку суду, може слугувати джерелом тих фактичних даних, які у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами дають можливість суду дійти висновку, що відповідач дійсно перебуває покарання в місцях позбавлення волі. Приймаючи до уваги таку довідку, суд виходить з того, що у тому становищі, в якому опинилася позивачка, вона була позбавлена можливості отримати в м. Горлівка Донецької області офіційні документи щодо відбування кримінального покарання [PERSON], а тому звертаючись до суду, надала всі можливі докази, які могла надати у цій ситуації. За змістом ч. 2 ст. 8 Конвенції з прав та основоположних свобод людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У тлумаченні поняття «невтручання органів державної влади у здійснення права до приватного і сімейного життя людини», Європейським судом з прав людини застосовується принцип пропорційності та балансу інтересів, який забезпечується зокрема накладенням на державу позитивних обов'язків, властивих дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Крім того, застосовуючи Рішення Європейського Суду, як джерело «живого» права, суд також зазначає, що в ситуаціях, подібних тим, що приводяться у вказаній справі, обов'язок ігнорувати, не приймати до уваги дії існуючих de facto інститутів далекий від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території життя продовжується. І це життя потрібно зробити більш стерпним і терпимим, воно повинно бути захищено від влади de facto, включаючи і їх суди, і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданих властей, що мають відношення до сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами в тому числі і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавляти проживаючих на цій території людей всіх їх прав кожного разу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. Така позиція висловлена у Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (де також у п. 93 суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): "Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї Території». Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Згідно із ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Суд зазначає, що оскільки у такому випадку у дитини буде можливість оздоровитися, розширити світогляд, позов в частині надання дозволу на виїзд дитини у супроводі її матері на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, та за межі території України до Російської Федерації, Грузії, Республіки Вірменії, Туреччини, Єгипту та всіх країн-членів Європейського Союзу підлягає задоволенню. Суд вважає, що зазначений виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, а також за кордон не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки. Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим суд вважає можливим надати малолітній [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, з моменту набрання даним рішенням законної сили до 08 червня 2028 року включно, а також за межі території України до Російської Федерації, Грузії, Республіки Вірменії, Туреччини, Єгипту та всіх країн-членів Європейського Союзу з моменту набрання даним рішенням законної сили до 08 червня 2028 року включно, строком перебування не більш як 90 (дев'яносто) днів кожного року. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Що стосується вимоги позивачки про надання їй дозволу на виготовлення проїзного документа для виїзду її доньки за межі України, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачала, що документами, що надають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Між тим, вказана норма Закону на теперішній час викладена в редакції Закону України № 1474-VIII від 14 липня 2016, якою виключено із переліку документів, що надають право на виїзд з України, проїзний документ дитини. Також, з 01 квітня 2015 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 682 втратила чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», якими було передбачено, що за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до п.1, п.2, п.3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 152 від 07.05.2014 року, право на виїзд з України і в'їзд в Україну дає паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який має право отримати кожен громадянин України. Паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років. Відповідно до п. 20 вказаного Порядку, оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється: 1) особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі її особистої заяви-анкети; 2) особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. З огляду на приведені норми, вимога позивачки щодо надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду дитини за кордон без згоди батька є такою, що не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Позивачка [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду.

Outcome: partial