Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

13 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», у якому просив суд визнати недійсним, укладений 18.06.2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 11171445000, а також додаткову угоду № 1 від 06.02.2009 року і додаткову угоду № 2 від 18.03.2009 року. Крім того просив визнати недійсним договір поруки №121835 від 18.06.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] і договір іпотеки № 57171, укладений 18.06.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], виключивши з реєстру іпотек і заборон будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0500 га за цією ж адресою. Також позивачем вимагалось визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту № 11366180000, укладеного 27 червня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк», додаткової угоди № 1 від 09.02.2009 року, додаткової угоди № 2 від 09.02.2009 року, договору поруки №11366180000/п2, укладений 27.06.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], договір іпотеки, укладений 27 червня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], виключити з реєстру іпотек і заборон будинок [ADDRESS] і земельну ділянку площею 1095 кв.м. за цією ж адресою. Позивач мотивує свої вимоги тим, що умови вищевказаних кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача і відповідно є підставою для визнання таких договорів недійсними, оскільки містять відомості про зобов'язання споживача укласти договір страхування з третьою особою обраною банком з уже встановленими переліком встановлених тарифів, що передбачені умовами договору, а також передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. При цьому погіршення свого матеріального становища, як споживача, позивач вбачає в тому, що всі по суті ризики по виконанню договору покладені на нього, він не має права вибору страхової компанії, що працюють на ринку України з визначенням найменших та сприятливих тарифів сплати страхового платежу. Крім цього визначено правила збільшення процентної ставки по кредиту без встановлення відповідних тарифів, не надано методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Також позивач вказує, що при умові встановлення невідповідності кредитних договорів вимогам закону, договори поруки та іпотеки є похідними, а тому вбачає всі правові підстави для визнання їх також недійсними. В судове засідання представник позивача подала заяву у якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити і розглянути справу у її відсутність. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомлено. Треті особи в справи також повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином, проте в судове засідання не з'явились і причини неявки не повідомили. Виходячи з наведеного, зважаючи на вимоги ст.169 і ч.1 ст.224 ЦПК України, суд знаходить, що є всі умови проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали даної справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] 18 червня 2007 року було укладено кредитний договір № 11171445000 (відповідно до додаткового договору реєстраційний номер було змінено на № 11171445001), згідно якого банк надав останньому кредитні кошти у розмірі 200 000 доларів США з розрахунку 13,2 % річних. 06.02.2009 року між вказаними сторонами укладено додаткову угоду №1 до вказаного договору про перенесення строків сплати кредиту та відсотків. 18.03.2009 року між вказаними сторонами укладено додаткову угоду №2 до вказаного договору про перенесення строків сплати кредиту та відсотків. 18.06.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 121835, відповідно до якого остання поручилися перед банком за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов'язань по вищевказаному кредитному договору. Також з метою забезпечення зобов'язань по кредитному договору між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 18.06.2007 року укладено договір іпотеки № 57171 (нерухомого майна) щодо будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0500 га кадастровий номер [NUMBER] за тою самою адресою що і будинок. Також, 27 червня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 11366180000, відповідно до умов якого банк надав йому грошові кошти у розмірі 200 000 дол. США на споживчі цілі із строком повернення до 27 червня 2018 року та процентами за користування кредитом у розмірі 14,35 % річних. Даний договір є договором споживчого кредиту. 09.02.2009 року між вказаними сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вказаного договору про перенесення строків сплати кредиту та відсотків і цього ж дня між ними укладено ще одну додаткову угоду № 2 до вказаного договору про перенесення строків сплати кредиту та відсотків. 27.06.2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №11366180000/п2, відповідно до якого остання поручилися перед банком за виконання ним в повному обсязі зобов'язань по вищевказаному кредитному договору. З метою забезпечення зобов'язань по кредитному договору між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 27 червня 2008 року було укладено договір іпотеки (нерухомого майна) щодо будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 1095 кв.м. кадастровий номер [NUMBER] за тою самою адресою що і будинок. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло (відступлено) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними забезпечувальними договорами. Відповідно до вищевказаного договору про передачу кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору № 11171445000 від 18.06.2007 року. Аналізуючи представлені у справі письмові докази та обставини наведені на обґрунтування позовних вимоги, є підстави дійти висновку про те, що вказані кредитні договори є недійсними, оскільки не відповідають вимогам закону ст.ст. 203 і 215 ЦПК України, виходячи з наступного. Так, вказані кредитні договори і додаткові договори не мають відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та всіх додаткових витрат, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а отже є такими, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушують права [PERSON], оскільки він на момент укладення договорів не знав в повній мірі про свої зобов'язання та витрати, які буду нести у зв'язку із їх виконанням. Окрім цього, банком в порушення вищевказаних норм матеріального права не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до додатку до правил та всіх витрат пов'язаних з ним, в тому числі з можливим збільшенням курсу іноземної валюти до гривні; не надано методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. В порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надано [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Саме по собі посилання в договорі про обізнаність, не свідчить про належним чином повідомлення щодо всіх витрат,які він буде нести у зв'язку із укладенням правочину. При цьому, як наголошується у позові, перед укладанням кредитного договору не надавалась йому і інформація про сукупну вартість кредиту та інформація про умови кредитування. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги: можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. З огляду на це, умови вищевказаних кредитних договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання таких договорів недійсними, так як містить відомості про зобов'язання споживача укласти договір страхування з третьою особою обраною банком з уже встановленими переліком встановлених тарифів, що передбачені умовами договору, а також передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки, що в результаті є порушенням вимог ч. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». За змістом п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення дискримінаційних відносно споживача правил зміни процентної ставки є несправедливою умовою договору (таким, що всупереч принципу добросовісності має наслідком суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача - ст.18 цього Закону). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-26251св14. Погіршення матеріального становища [PERSON], як споживача, виражається в тому, що всі по суті ризики покладені на нього по виконанню договору; він не має права вибору страхової компанії, що працює на ринку України з визначенням найменших та сприятливих тарифів сплати страхового платежу; визначено правила збільшення процентної ставки по кредиту без встановлення відповідних тарифів; не надано методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Оскільки кредитні договори не відповідають вимогам закону, а договори поруки та іпотеки є похідними, є всі правові підстави для визнання недійсними вищевказаних договорів поруки та іпотеки. Також судом враховується, що 18 червня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір № 1343098 відповідального зберігання документів, відповідно до предмету якого останній передав на зберігання банку оригінал правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку на виконання вимог кредитного договору № 11171445000 від 18 червня 2007 року та договору іпотеки № 57171 від 18 червня 2007 року. За змістом ч.3 ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Оскаржувані правочини не містять обов'язкових вимог закону, в результаті чого є нікчемними. З метою виконання фінансовими установами вимог Закону України «Про захист прав споживачів» 10.05.2007 р. Постановою НБУ №168 було затверджено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», котрими деталізовано вимоги Закону. За змістом постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 року: п.3.1. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). За п.3.2. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п.3.3. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Відповідно до п.3.4. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Однак оскаржувані договори не відповідають вищевказаним вимогам, не містять вищевказаних обов'язкових умов кредитного договору в результаті чого є нікчемними та такими, що не породжують юридичних наслідків. Згідно керівних роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону. У кредитних договорах не визначено обов'язкові умови кредитного договору про те, що валютні ризики, пов'язані з підвищенням вартості валюти (долару США) зобов'язання, покладені тільки на позичальника. Тобто, Банк не попередив [PERSON] про відповідні валютні ризики, чим порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.5. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», в результаті чого фактично ввів в оману [PERSON] щодо умов договору перед його укладенням. Кредитодавець не надав позичальнику застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти Основного договору, тобто Банк не надав позичальнику інформації відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту. За змістом ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України. Отже, банк не надавши необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію, та відповідні валютні ризики позичальника було поставлено в нерівні з банком умови, які в подальшому призвели до значного подорожчання продукції за кредитним договором. Згідно до п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі № 1/26/2011 від 10 листопада 2011 року положення пунктів 22, 23 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положенням частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником/споживачем за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У відповідності до вимог ч.ч.1,3,5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом ч.5 ст.261 ЦК України, оскільки за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а тому строк звернення до суду з даним позовом не минув. В силу норм ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. В такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. При цьому директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 даної Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо - статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, такою, що вводить в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу), суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до п.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, що діяла під впливом обману. Разом з тим, згідно інформаційного листа Верховного Суду України від 01 лютого 2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів» (2009 - 2012 рр.) вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів, судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. Закон України «Про захист прав споживачів» містить спеціальні норми, що превалюють над загальними. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Загальновідомими, в розумінні ч.2 ст.61 ЦПК України, є обставини того, що Національний Банк України своїми листами № 18-112/219-637 від 19.01.2006 р., № 43-311/4217-7165 від 13.07.2007 р., № 40-117/2093/-6134 від 16.06.2007 р. та Постановою № 98 від 28.03.2007 р. «Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України» неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та можливість виникнення ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що у разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що банком проведено переддоговірну роботу у відповідності до вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»" та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р., зокрема перед підписанням спірного правочину, позичальник не отримав усю необхідну інформацію, що була необхідна йому для здійснення свідомого вибору у вигляді додатків до кредитного договору, що є його невід'ємною частиною, оскільки останні не містять усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов'язкові, розрахунки, здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ №168. Відповідно до 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Виходячи із принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях банку факту обману та недобросовісної підприємницької практики при укладенні оспорюваних договорів. Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного подорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення відповідачем визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, ануїтетною схемою. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. На думку суду, за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1. ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у випадку визнання договору іпотеки недійсним. У відповідності до ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. На підставі викладеного,

Outcome: approved