Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, про визнання права власності на нерухоме спадкове майно, яке знаходиться за адресою провулок Сосновий будинок №3 в с. Дігтярівка, Новгород-Сіверського району Чернігівської області, свій позов мотивує тим, що його дід [PERSON] проживав за зазначеною адресою і мав на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями. 01.02.2003року дід помер, після його смерті фактично спадщину прийняла його дружина [PERSON] (бабуся позивача) шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, але документально прийняття спадщини не оформлювала. 08.12.2007року померла його бабуся [PERSON] після її смерті відкрилася спадщина. . Фактично він вступив в управління та володіння спадковим майном оскільки на момент смерті бабусі був зареєстрований за однією адресою, проводив поточний ремонт будинку та господарських споруд, але так як житловий будинок та надвірні споруди не були зареєстровані в МБТІ він позбавлений можливості оформити права на будинок в порядку встановленому ЗУ «Про нотаріат» через відсутність правовстановлюючого документу, що підтверджує належність померлому будинку з надвірними спорудами на праві власності, тому він змушений звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги в підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи згідно чинного законодавства, але надав суду заяву в якій позовні вимоги визнав та просив суд розглянути справу без його участі. Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою провулок Сосновий будинок №3 с. Дігтярівка, Новгород-Сіверського району Чернігівської області являється власністю померлого [PERSON]К.(а.с.17,18, 19). Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ №156534 від 03.02.2003 [PERSON] помер 01.02.2003 року (а.с.13). Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ №070375 від 10.12.2007 [PERSON] померла 08.12.2007 року (а.с.14). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАС 672365 від 26.11.2015року [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] 1932року народження, яка померла 08.12.2007року (а.с.48). Згідно повідомлення Семенівської районної Державної нотаріальної контори №1243/01-16 від 26.11.2015року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок розташований за адресою: провулок Сосновий будинок №3 с. Дігтярівка, Новгород-Сіверського району Чернігівської області, що належав [PERSON], яка померла 08.12.2007року, за відсутності правовстановлюючих документів, та рекомендовано вирішити питання, щодо оформлення прав на будинок у судовому порядку.(а.с.51) Згідно із ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності зареєстровано згідно з вимогами Закону. Вищезазначеним Законом визначено, що державна реєстрація права власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх вчинення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчиняється нотаріальна дія. Відповідно до ст. 16 Закону та п.5 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року за № 868 державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника. Згідно статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Враховуючи наведене в ст.25 ЦК України випливає, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і право встановлювальний документ відсутній, питання належності цього майна власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.6 Постанови від 22.05.1995 року № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами), до правовідносин, що виникли до 15.04.1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968р.) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім'я по батькові глави сім'ї, на ім'я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі- продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15.04.1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" з наступними змінами, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно дост.120 ЦК УРСР, положення якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ч.2ст.123 ЦК УРСР частки кожного члена колгоспного двору рівні, включаючи неповнолітніх та непрацездатних членів двору. До 19 січня 1996 року згідно із Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу української PCP, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 року. Саме цього дня набрала чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Таким чином, права, набуті (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.1998 року, з дотриманням установленого порядку набуття, однак без державної реєстрації, можна вважати такими, що виникли та набуті в установленому законом порядку. Якщо власник завершеного будівництвом об'єкта через смерть не зміг отримати свідоцтво про право власності, або реєстрація будинку не вимагалася, спадкоємці можуть захистити своє право в судовому порядку шляхом визнання за ними права власності на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування «свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в поряду встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». Способи захисту прав та інтересів передбачені в ч.2 ст.16 ЦК. Відповідно до пп.10 п.37 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved