Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

[PERSON] в липні 2017 р. звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 28.01.2009 року недійсним, посилаючись на те, що вона з 13.10.2001 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , якому на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] і яку [PERSON] без її згоди подарував 28.01.2009 року на підставі договору дарування [PERSON] . Крім того, зазначила, що у оспорюваному договорі дарування визначено, що право власності на спірну квартиру у обдаровуваного виникне з моменту прийнняття документів, які підтверджують право власності на вказане нерухоме майно , інших документів, які підтверджують належність дарувальнику предмету договорів та ключів. Вважає, що право власності у обдаровуваного виникнути не може, оскільки Приватний нотіріус Київського нотаріального округу Селіверстов В.О, при посвідченні спірного договору дарування порушив процедуру нотаріального посвідчення, не отримавши згоди її, як дружини та співвласника квартири. Ухвалою суду від 01.08.2017 року відкрито провадження по справі (а.с. 18). Ухвалою суду від 20.12.2017 року в зв"язку зі смертю [PERSON] зупинено провадження у справі до встановлення правонаступництва. (а.с. 32, 66, 73, 83, 90, 118) Ухвалою суду від 27.07.2018 року відновлено провадження, залучено у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] (а.с. 42-43) Ухвалою суду від 13.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. (а.с. 87) В судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на обставини викладені в позовній заяву, зазначив, що житло, яке він подарував, було і є для нього єдиним, крім того відсутня згода його дружини на укладення оспорюваного правочину, а тому просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] вимоги позову не визнав, вказав, що на укладення оспорюваного правочину згода дружини дарувальника не потрібна була, оскільки [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданного Святошинською районною у м. Києві радою від 27.05.2002 року та згідно з розпорядженням органу приватизації № 886 від 27.10.2002 року. Тобто, квартира не була придбана за спільні кошти подружжя, а була приватизована, що виключає презумпції спільності майна. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Селіверстов В.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. (а.с. 82,91) На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України). Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною другою статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. В судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13.10.2001 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження. (а.с. 7) [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло виданного Святошинською районною у м. Києві радою від 27.05.2002 року згідно розпорядження органу приватизації № 886 від 27.10.2002 року. (а.с. 8,9) [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 17.02.2006 року, що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві. (а.с. 17) 28.01.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про те, що дарувальник передає, а обдарований приймає в дарунок квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 28.01.2009 року, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Селіверстовим В.О. (а.с. 10) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. (а.с. 50) Що стосується вимоги позивача про визнання договору дарування квартири недійсним, з підстав того, спірна квартира була об`єктом спільної сумісної власності, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно положень ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом положень ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України). На спростування презумпції спільності майна відповідачем надано наступні докази. У п. 3 Договору зазначено, що ця квартира належить «Дарувальнику» на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у м. Києві радою від 27.05.2002 року, на підставі розпорядження органу приватизації № 886 від 27.10.2002 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 28.05.2002, записаного у реєстрову книгу № 4576. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду`приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Даючи оцінку доказам по справі, суд приходить до висновку, що право власності на квартиру [ADDRESS] оформлено [PERSON] 27.05.2002 року, шляхом приватизації житла, а тому не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки, спірне майно набуто у власність вперіод перебування в шлюбі, проте, не придбано за спільні кошти подружжя. Така правова позиція узгоджується з постановою Верховного суду від 22 січня 2020 року у справі № справа № 711/2302/18, провадження № 61-13953св19. Таким чином, для укладання договору дарування квартири [ADDRESS] письмова згода [PERSON] не була потрібна. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підвереджувати іншими засобами доказування. За правилами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. за №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За таких обставин, підстав для визнання договору дарування недійсним немає. Представник відповідачів подав клопотання про застосування строку позовної давності. Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд позбавлений можливості встановити дату, коли [PERSON] дізналась про порушення свого права, яка вказує, що про спірний договір дарування дізналась в 2016 році та звернулась до СВ Святошинського управління ГУ НП в м. Києві з заявою про злочин від 10.10.2016 року. (а.с. 11), доказів на спростування чи підтвердження вказаних відомостей матеріали справи не містять. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України ). Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості, доведеності позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, недоведеними, то суд має відмовити в його задоволенні за необгрунтованістю, недоведеністю. Отже у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed