Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

1.Позиція позивача. [PERSON] звернулася із позовом до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янске Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області із позовом про зняття арешту з майна, заявив позовні вимоги: -Зняти арешт зі всього нерухомого майна [PERSON] , яка зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 16986173 від 15 листопада 2014 року; -Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 16986173 від 15 листопада 2014 року про арешт всього майна [PERSON] . В-подальшому, позивачем змінено предмет та обсяг заявлених позовних вимог, шляхом подання позовної заяви в редакції станом на 05 березня 2021 року, заявив до Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янске Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Дніпропетровській області позовні вимоги за наступним змістом: -Зняти арешт з 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві спадщини свідоцтво [NUMBER] , яке зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з № 7581726 від 05 листопада 2014 року на підставі постанови № 45200040 від 24 жовтня 2014 року; -Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 7581726 від 05 листопада 2014 року відповідно постанови № 45200040 від 24 жовтня 2014 року про арешт всього майна [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог, позивачем зазначено, що вона є донькою [PERSON] , яка померла у 2020 році. У склад спадщини відкритої після смерті матері, входить 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві спадщини свідоцтво [NUMBER] , яке зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з № 7581726 від 05 листопада 2014 року на підставі постанови № 45200040 від 24 жовтня 2014 року. Звернувшись до Першої кам`янської державної нотаріальної контори 03 березня 2021 року, позивачу відмовлено у вчинені нотаріальної дії з підстав наявності обтяження № 7581726 - арешту нерухомого майна, належного [PERSON] , на підставі Постанови № 45200040, про відкриття виконавчого провадження з накладення арешту від 24 жовтня 2014 року [PERSON] державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Звернувшись до Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Дніпропетровської області із заявою про зняття арешту накладеного на майно [PERSON] постановою від 24 жовтня 2014 року, отримала відповідь від 06 січня 2020 року про те, що дійсно в межах виконавчого провадження № 45200040 з примусового виконання наказу № 904/5385/14 від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 43474,71 гривні. Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем від 26 жовтня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, з підстав не здійснення стягувачем авансування експертної оцінки, як виконавчих витрат в межах даного виконавчого провадження. А тому, на думку позивача є всі підстави для скасування накладеного арешту на майно боржника [PERSON] .. 2.Позиція відповідача. Відповідач не скористався своїм право на подання відзиву, подав заяву про проведення розгляду справи за відсутності відповідача. 3.Процесуальні питання, заяви та клопотання. 18 січня 2021 року позивачем подано позов до провадження суду. 18 січня 2021 року позовна заява [PERSON] залишена без руху, з підстав недотримання позивачем вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України. 05 березня 2021 року позивачем подано позовну заяву, в редакції станом на 05 березня 2021 року, змінив предмет та обсяг заявлених позовних вимог. 09 березня 2021 року відкрито провадження по справі, в порядку загального позовного провадження. 20 травня 2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. 10 листопада 2021 року позивачем до справи подані документи на підтвердження родинних стосунків з померлою особою. 4.Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] , народилася [INFO] , у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження виданого Дніпродзержинським міським ЗАГС від 20 жовтня 1987 року актовий запис № 3484. 11 січня 2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , згідно до свідоцтва про шлюб виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 09 ввід 11 січня 2014 року, змінив прізвище з [PERSON] на [PERSON] . [INFO] [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, набуто право приватної власності на квартиру [ADDRESS] до перейменування), посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. по реєстру № 1557, зареєстрованого в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації в книзі № 126, номер запис № 21436, що підтверджено відомостями відображеними у свідоцтві про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., у спадковій справі № 167/2005, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1674, на ім`я [PERSON] , станом на 10 травня 2005 року. 10 травня 2005 року [PERSON] , набула право власності на 1/2 частину спадкового майна, відкритого після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підстав свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., у спадковій справі № 167/2005, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1674, що також підтверджено витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації від 20 травня 2005 року номер запису 21436 в книзі № 126. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть виданого Заводським районним у м. Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 251 від 05 березня 2020 року. 07 грудня 2020 року заведено спадкову справу № 883/2020 Першою кам`янською державною нотаріальною конторою, спадкодавець [PERSON] , померла [INFO] . 03 березня 2021 року Постановою державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори за № 338/02-31 в межах спадкової справи № 883/2020 відмовлено [PERSON] у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , з підстав виявлення накладення арешту на спадкове майно судовими органами, що є підставою для затримання видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно до відповіді Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Дніпропетровської області № 10/173 від 06.01.2020 року, в провадженні відділу в період з 24 жовтня 2014 року по 26 жовтня 2015 року знаходилось на виконанні виконавчого провадження № 45200040 з примусового виконання наказу № 904/5385/14 від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 43474,71 гривні. Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем від 26 жовтня 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, з підстав не здійснення стягувачем авансування експертної оцінки, як виконавчих витрат в межах даного виконавчого провадження. Позивачем не долучено до справи копію судового рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2014 року у справі № 904/5385/14, яке опубліковане у Єдиному державному реєстрі судових рішень, але з знеособленням сторін по справі, згідно до захисту персональних даних особи відповідача. Виконавче провадження № 45200040 з примусового виконання наказу № 904/5385/14 від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 43474,71 гривні, після постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26 жовтня 2015 року, передано до архіву Заводського ВДВС м. Кам`янське ГТУЮ у Дніпропетровській області, зі строком зберігання до 26 жовтня 2018 року. Та за дорученням начальника Заводського ВДВС у м. Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 4 від 02.01.2019 року «Про створення комісії для знищення документів переданих до архіву Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)», відповідно до вимог п.п. 9.9. «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» (зі змінами), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 18 грудня 2009 року № 2392/5 для знищення документів, переданих до архіву, по яких закінчився строк зберігання, - вищезазначене виконавче провадження було знищено про складено акт про вилучення від 04 лютого 2019 року, що підтверджено відповіддю Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Дніпропетровської області № 10/173 від 06.01.2020 року. 5.Норми права застосовані судом. Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно до ст. 15 ЦК України: 1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ч. 1 ст. 1217 ЦК України, - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ч. 1 ст. 1218 ЦК України, - до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч. 2 ст. 12 ЦПК України, - учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України, - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 1 ст. 55 ЦПК України, - У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Ч. 1 ст. 76 ЦПК України, - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України, - Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України, - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ч. 1 ст. 89 ЦПК України, - Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 6.Висновки та мотиви ухваленого рішення. Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою права та підстав на звернення до суду із позовом, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із статтею 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії). Згідно із статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» - Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як встановлено судом з інформації відображеної у державному реєстрі обтяжень згідно до Постанови № 45200040 державного виконавця Заводського відділу ДВС ДМУЮ Дніпропетровської області Мартиненко С.В. від 24 жовтня 2014 року накладено арешт на нерухоме майно в межах виконавчого провадження на нерухоме майно божника [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , - на все нерухоме майно. Станом на час накладення вище зазначеного арешту, боржник [PERSON] мала право спільної часткової власності на 1/2 частину спадкового майна, відкритого після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на підстав свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., у спадковій справі № 167/2005, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1674. Зазначена частка яка обліковується як частка у праві спільної часткової власності на зазначену квартиру, за [PERSON] , за її життя не виділялася у натурі і не поділялася. Крім того, із позовної заяви та доданих до неї документів, як доказів на підтвердження заявленої вимоги, не вбачається хто є іншим співвласником іншої 1/2 частини зазначеної квартири [ADDRESS] , і такі особи до розгляду справи по суті не заявлені. Арешт накладений в межах виконавчого провадження, при примусовому виконанні судового рішення - № 904/5385/14 від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 43474,71 гривні. Звертаючись із позовом [PERSON] заявляє вимоги на захист власних прав, свобод та інтересів, посилаючись на їх порушенням накладенням арешту на майно [PERSON] , яка є боржником згідно до судового рішення - № 904/5385/14 від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області, де стягувачем боргу є АТ КБ «ПриватБанк», при цьому даних про виконання зобов`язань за життя спадкодавцем [PERSON] перед стягувачем на погашення визначеної заборгованості заявником не надано. Згідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року, - У разі якщо сторонами у справі є юридичні особи, то незалежно від підстав арешту (опису) майна (конфіскація за відповідним судовим рішенням, стягнення боргу за рішенням господарського суду чи виконавчим написом нотаріуса тощо) та враховуючи характер спору, позови про зняття арешту з майна згідно зі статтею 15 ЦПК, статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. У такому ж порядку вирішуються питання про юрисдикцію спорів за участю фізичних осіб-підприємців, якщо арешт майна пов`язаний з їх підприємницькою діяльністю. Враховуючи що позивачкою не долучено до справи рішення Господарського суду яке стало підставою для відкриття виконавчого провадження, та накладення арешту на майно боржника, тому суд достеменно не може відобразити фактичні дані та встановити їх щодо зазначених підстав, але суд звертає увагу на відомості відображені у відповіді Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське Дніпропетровської області № 10/173 від 06.01.2020 року, з якої вбачається що саме Господарським судом Дніпропетровської області прийнято рішення щодо стягнення з [PERSON] заборгованості, а тому можливо припустити що спір до [PERSON] пред`явлений був ні як до фізичної особи, а фізичної особи підприємця. Крім того, позивачем, для набуття будь-яких прав та обов`язків щодо спадкового майна після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та їх захисту так і не надано, а з наданих доказів вбачається наступне: 1)на час звернення із позовом до суду [PERSON] знята з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] ; 2)згідно до інформації відображеної у наданому Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи після померлої [PERSON] за № 883/2020 не можливо встановити особу, за заявою якої відкрито таку справу, але вбачається що датою заведення справи є 07 грудня 2020 року. Таким чином відображено, що реєстрація спадкової справи з підстав смерті [PERSON] померлої [INFO] , заведена лише 07 грудня 2020 року, тобто після спливу 6-ти місячного строку на звернення із заявою спадкоємців щодо прийняття спадщини відкритої на час смерті спадкодавця, а факт доведення прийняття спадщини відкритої на час смерті [PERSON] позивачем не доведено належними та допустимими доказами. Крім того, згідно до Постанови державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори за № 338/02-31 від 03 березня 2021 року, винесеної в межах спадкової справи № 883/2020, [PERSON] відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] . Таким чином, позивачем не доведено наявність правових підстав та підтвердження порушення її прав, обов`язків та інтересів у обраний спосіб та з підстав визначених позивачем, які заявлені до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське, як відповідача у справі, при здійсненні відділом ДВС виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 45200040 з примусового виконання наказу № 904/5385/14 від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 43474,71 гривні. Таким чином, судом встановлено, що відділ державної виконавчої служби є неналежним відповідачем, а позивачем обрано спосіб захисту який не узгоджується із юридичною природою спору. Так згідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), зазначено: Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Як вбачається зі змісту позову, позивачем не оспорюється дії державного виконавця, а заявляються вимоги на відновлення майнових прав боржника. В той же час, у разі прийняття позиції позивача про прийняття нею, як спадкоємицею спадщини відкритої на час смерті [PERSON] , то у такому випадку спадкоємець приймає не тільки права а і обов`язки, які мав спадкодавець на час своєї смерті, що відображено у ч. 1 ст. 1281 ЦК України, а саме - До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з матеріалів справи, доказів на відсутність заборгованості перед стягувачем АТ КБ «ПриватБанк» спадкодавця [PERSON] , на час своєї смерті [INFO] , в межах справи № 904/5385/14 за ухваленим судовим врішенням від 01 вересня 2014 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області, позивачем [PERSON] не надано. Згідно до п.п. 2 п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року, - Відповідачами в справі є особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. А тому враховуючи обраний позивачем спосіб захисту, як пред`явлення позовних вимог, то в межах справи позовного провадження, належним відповідачем у справі є стягувач, яким є АТ КБ «ПриватБанк», якого позивач до участі у справі не залучила, та позовних вимог до нього не заявила. При цьому позивачка заявила позовні вимоги майнового характеру до Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Кам`янське, як органу який здійснює примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), згідно до ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за № 1403-VIII від 2 червня 2016 року, а тому відділ державної виконавчої служби, не є особою з якою може виникнути у позивача з заявлених у позові підстав цивільно-правовий спір щодо майнових прав на частку у праві спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна. Право на пред`явлення позову, визначення відповідачів та обсяг заявлених вимог, закріплений законодавцем лише за позивачем, так як позивач діючи в межах прав та обов`язків визначених ст.ст. 43,49 ЦПК України, здійснює свої права вільно, на власний розсуд, та самостійно несе ризики настання або не настання певних процесуальних наслідків у разі вчинення або не вчинення процесуальних дій. Крім того, згідно до приписів ст. 53 ЦПК України, у разі коли рішення у справі може вплинути на права або обов`язки фізичної або юридичної особи, то такі особи можуть бути залучені до участі у справі. І таке залучення можливо за заявою учасників справи, тобто в тому числі за заявою позивача. А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, та як наслідок відсутності підстав для їх задоволення. Також судом враховується, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній про\-цесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на по\-зитивні та негативні - залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов. До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповід\-но до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають про\-цесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим за\-хистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздат\-ності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна право\-здатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою. Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом зверта\-тися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інте\-ресів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). Але звертаючись із даним позовом, будучи вільною у вчиненні (не вчиненні) своїх процесуальних дій, реалізації прав, позивачка [PERSON] не підтвердила наявність порушених, оспорюваних або не визнаних прав та інтересів, які б підлягали захисту, належного відповідача та співвласника зазначеної квартири до справи не залучила. А тому, враховуючи вище зазначене суд приходить до висновку що позовні вимоги заявлені [PERSON] , як спадкоємицею померлої [INFO] , особи спадкодавця [PERSON] , задоволенню не підлягають вцілому. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 7.Судові витрати. Позивачем при зверненні із позовом понесені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, що підтверджено квитанцією (а.с. 1). Але враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, та відсутність підстав для задоволення позовних вимог, зазначені витрати підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed