Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що 16 липня 2001 року між ним та [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], [PERSON] на регіональній універсальній товарній біржі «Таврійська» було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок належав [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Згідно п.2 договору він придбав даний будинок за 300 грн., які були нам передані продавцю, але в нотаріальному порядку даний договір зареєстровано не було. Однак коли він вирішив скористатися своїм правом власності на зазначений будинок, нотаріусом було відмовлено у зв'язку з тим, що така угода є недійсною. Вважає, що він придбав вказаний будинок правомірно, однак в силу ст. 227 ЦК УРСР укладена угода була неналежним чином посвідчена, що унеможливлює його в подальшому вільно розпоряджатись своєю власністю. Просить суд визнати договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], [PERSON] на Регіональній товарній біржі «Таврійська» дійсним. Визнати за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві та пояснив, що він неодноразово телефонував до відповідача з метою нотаріального посвідчення договору, однак останній не реагував, і 20.03.2014 року на електронну почту [PERSON] ним було направлено лист з проханням з'явитися до нотаріальної контори з метою оформлення договору. Однак 30.03.2014 року була отримана відповідь від [PERSON] про те, що він не зможе прибути до нотаріальної контори, у зв'язку з віддаленість його місця проживання, а саме м. Тарко-Сале ОУФМС Росія, Ямало - Німецький автономний округ в Пуроайському районі до м. Нова Каховка, а також через скрутне матеріальне становище. Відповідач [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації повідомлялась належним чином, через оголошення в пресі. В судове засідання представник - третьої особи Регіональної універсальної товарної біржа «Таврійська» не з'явилася про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації повідомлялась належним чином. Зі згоди представника позивачки суд ухвалив про заочний розгляд цивільної справи, що відповідає вимогам ст.ст. 224 -226 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 16.07.2001 року на Регіональній універсальній товарній біржі «Таврійська» між [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] набувачем якого за договором є позивач. З матеріалів справи вбачається, що згідно Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Держкомбуду №121 від 09.06.1998 (що діяла на момент укладення договору) вказаний договір купівлі-продажу, як правовстановлюючий документ зареєстровано в Каховському бюро технічної інвентаризації за №445/3. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] від 06.11.2013 року його власником є [PERSON] Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.11.2013 року індексовий номер: 13058254 земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Спірні правовідносини сторін з приводу купівлі-продажу спірного житла регулюються нормами ЦК 1963 року та законодавчими актами, які діяли станом на 04.10.1999 року. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного житлового будинку, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У роз'ясненнях п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28. 04. 1978 р. № 3 (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зверталася увага судів, що у випадку виконання угоди повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню чи вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Під час судового засідання встановлено, що між продавцями та покупцями було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом біржової угоди від 16.07.2001 року, в якій зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупців, визначено ціну продажу. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім важливим пунктам, які сторони виконали. З матеріалів справи встановлено, що покупець повністю сплатив продавцю (п.2 договору) вартість жилого будинку з надвірними спорудам, обумовлену в договорі та зареєстрували право власності в БТІ. Як пояснив в судовому засіданні позивач на момент укладання правочину він вважав, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають, а коли в 2014 році звернувся до нотаріальної контори з метою розпорядження своєю власністю, нотаріус повідомила, про те, що вказана угода є недійсною. Виходячи із вищенаведених норм Закону, суд вважає, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, проте договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням сторонами на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно з якою угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час друга сторона угоди - продавець [PERSON] від нотаріального оформлення угоди ухиляється, що підтверджується його заявою від 30.03.2014 року, з якої слідує, що у зв'язку з віддаленістю його місця проживання, а саме Російська Федерація, м. Тарко-Сале ОУФМС, Ямало - Німецький автономний округ в Пуроайському районі, що підтверджується копією паспорта та у зв'язку з скрутним матеріальним становище, приїздити до України для нотаріального посвідчення угоди він не планує. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Враховуючи, що сторони по справі уклали між собою письмову угоду купівлі-продажу, яка не була нотаріально посвідчена, на даний час нотаріальне посвідчення договору сторонами є неможливим, оскільки продавець спірного будинку проживає в Росії, і відповідно до його заяви приїздити до України для оформлення договору не бажає, що свідчить про його ухилення від нотаріального посвідчення угоди, а позивач зі свого боку повністю виконав умови угоди, тому суд вважає за можливе, з метою захисту порушеного права власності позивача, враховуючи принцип справедливості судового рішення визнати укладений 16.07.2001 року на товарній біржі договір купівлі-продажу дійсним. Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладено,

Outcome: approved