Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] та Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, в якій просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину житлового будинку по [ADDRESS], що зазначений в технічному паспорті на житловий будинок під літерами: А-1 жилий будинок, загальною площею 31,8 кв.м. в тому числі житловою площею 17,7 кв.м., після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO]. Позов обґрунтовується тим, що [INFO] померла мати позивачки - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за законом на все належне їй майно, в тому числі на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS]. За заявою позивачки про прийняття спадщини в Городнянській районній державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа. Спадкоємцем, який також має право на частку у спадщині матері, є брат позивачки [PERSON], який на день смерті матері був зареєстрований та фактично проживав разом зі спадкодавцем у спірному будинку. Інший спадкоємець за законом - її з відповідачем рідний брат [PERSON] - [INFO] помер. За життя він спадщину матері не приймав, оскільки був зареєстрований за іншою від спадкодавця адресою та не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до довідки Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області матері позивачки належала 1/2 частині житлового будинку по [ADDRESS], первинна реєстрація права власності на який не була проведена та правовстановлюючий документ відсутній. Станом на 15 квітня 1991 року суспільна група, до якої відноситься спадковий житловий будинок - «колгоспний двір». Через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок позивачка не може звернутися до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав на цей житловий будинок. Зазначені обставини спонукали позивачку звернутися до суду із відповідною позовною заявою. Ухвалою судді від 25 квітня 2016 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги уточнила, вказавши, що на даний час відбулася зміна адреси спірного будинку, вулиця Леніна перейменована на вулицю Миру, уточнені вимоги підтримала наполягала на їх задоволенні. З приводу заявлених вимог пояснила, що її матір [PERSON] за життя проживала в спірному будинку в селі Макишин, працювала в колгоспі. Спірний будинок мав статус колгоспного двору. Після виходу на пенсію матір продовжувала проживати в спірному будинку. Разом з нею в спірному будинку проживав відповідач [PERSON] - брат позивачки. Матір та брат були членами колгоспного двору, обробляли город, тримали птицю. Літом 1990 року за станом здоров'я було вирішено перевезти матір до м.Городня, що й було зроблено. [INFO] в м.Городня матір померла. Позивачка прийняла її спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори, оформила спадкові права на частину будинку в м.Городня, належного матері. На частину у спірному будинку, яка належала матері за її життя, у нотаріуса документів оформлено не було, оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи. Вважає, що за життя її матір мала право на частку в спірному будинку, оскільки виїхала з нього, будучи непрацездатною, крім того не проживала в спірному будинку менш, ніж три роки, що в силу діючого на момент смерті матері законодавства було підставою вважати її такою, що не втратила право на частку у колгоспному дворі. У судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що спадкодавець на момент смерті не проживала в спірному будинку, який мав статус колгоспного двору, крім того, на момент виїзду у серпні 1990 року зі спірного будинку спадкодавець не вела спільного господарства з іншим членом колгоспного двору - відповідачем [PERSON] Отже вважає, що спадкодавець втратила право на частку в спірному будинку, та відповідно позивачка не має право на успадкування майна, яке не належало спадкодавцю на момент її смерті. Представник відповідача - Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Сільський голова Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області [PERSON] надав до суду письмову заяву від 8.04.2016 року за № 320 з проханням розглянути справу без участі представника сільської ради, відповідач не заперечує проти позову [PERSON] ( а.с. 26 ). Треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Городнянська районна державна адміністрація Чернігівської області, якій на даний час передані функції Реєстраційної служби Городнянського районного управління юстиції в частині здійснення реєстрації прав на нерухоме майно, та Городнянська районна державна нотаріальна контора Чернігівської області про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про причини неявки представників суд не повідомлено, від третіх осіб до суду не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі. Неявка в судове засідання третьої особи від якої не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі відповідно до положень ст. 36, 169 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до вимог частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, вважає, що визнання відповідачем Макишинською сільською радою позову не суперечить закону і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, а позовні вимоги грунтуються на законі та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], яке складено та заповнено російською мовою, [PERSON] народилась [INFO] та її батьками записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.14). Зі свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], яке складено та заповнено російською мовою, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10.05.1975 року у Макишинській сільській раді. Після укладення шлюбу прізвища подружжя : [PERSON] [PERSON] ( а.с. 50 ). Письмовою довідкою Городнянського РГ БТІ від 08.04.2016 року №190 підтверджується, що у 1928 році було побудовано будинок [ADDRESS]. Процент готовності житла 100%. Право власності на будинок не зареєстровано. (а.с.6) Згідно оглянутих в судовому засіданні витягу з погосподарської книги Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області ( а.с. 7 ), а також згідно довідок Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області ( а.с. 8-9 ) встановлено, що домоволодіння за адресою : [ADDRESS] відносилося до суспільної групи «колгоспний двір». Станом на 01.07.1990 року члени колгоспного двору [PERSON] та [PERSON] не втратили права на частку в його майні. Кожному з членів колгоспного двору належало по 1/2 частині цього зазначеного будинку з побутовими та господарськими спорудами З довідки виконкому Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 18.12.2015 року за вих. № 1008 встановлено, що згідно запису в погосподарській книзі № 4 за 1986-1990 рр. в будинку за адресою: [ADDRESS] були постійно зареєстровані та проживали [PERSON] з 23.12.1988 року і по даний час та [PERSON] з 28.03.1918 року і по 13.09.1990 року та знята з реєстрації у зв'язку з виїздом до м.Городня ( а.с. 8 ). Отже доказами справи підтверджено, що спірний будинок до набрання чинності Законом України „Про власність" мав статус „колгоспного двору" та в цьому будинку спадкодавець [PERSON], яка була членом колгоспу, проживала до 13.09.1990 року разом з сином [PERSON] - відповідачем по справі. Як свідчать письмові докази справи, [PERSON] 13.09.1990 року виїхала зі спірного будинку на постійне місце проживання до [ADDRESS], де проживала до своєї смерті. (а.с.32) [INFO] [PERSON] померла у віці 73 років у м. Городня Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], складеним та заповненим російською мовою, а також повторним свідоцтвом про смерть [NUMBER], складеним та заповненим українською мовою ( а.с. 13, 55). Згідно приписів ст.529 ЦК УРСР /що діяв на момент смерті [PERSON]./ при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті [PERSON] - її донька [PERSON], як спадкоємець за законом, звернулась до Городнянської районної державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини померлої матері. За її заявою 22.11.1991 року була відкрита спадкова справа №230. Дані про прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом або заповітом в матеріалах спадкової справи відсутні (а.с. 47-54). За даними вказаної спадкової справи іншим спадкоємцям за законом після смерті [PERSON] - її синам [PERSON] та [PERSON] - нотаріусом направлялись повідомлення про відкриття спадкової справи, але вказане повідомлення було залишено без реагування, та 25.02.1992 року позивачці, як такій, що єдина прийняла спадщину своєї матері у встановленому законом порядку, було видано свідоцтво про право на спадщину на частину житлового будинку в м.Городня. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] у віці 64 роки у с. Макишин Городнянського району Чернігівської області (а.с.5). Спадщину своєї матері він за життя не прийняв. Розглядаючи питання, чи мала спадкодавець [PERSON] за її життя та на момент смерті право на частку в спірному будинку та чи не втратила вона право на таку частку при виїзді зі спірного будинку, суд виходить з наступного. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Крім того, вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону "Про власність" об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Оскільки права на вказаний будинок виникли до набрання чинності Законом України «Про власність», до цих правовідносин мають застосовуватись правила ст. 120,123 ЦК УРСР, відповідно до яких майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності в рівних частках. Згідно ст. 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Таким чином, враховуючи те, що при виїзді зі спірного будинку 13.09.1990 року, [PERSON] була пенсіонеркою, тобто була непрацездатною, а також зважаючи на те, що з моменту виїзду її з будинку до моменту прийняття 15 квітня 1991 року Закону України „Про власність" не сплило 3-х років, суд приходить до об'єктивного висновку, що за життя [PERSON] не втратила права на частку в спірному будинку. Посилання представника відповідача на те, що за три роки до 13.09.1990 року [PERSON] не вела з сином [PERSON] спільного господарства в спірному будинку, і тому вона втратила право на частку в майні колгоспного двору, не приймаються судом до уваги, оскільки ніякими доказами по справі не підтверджені, навпаки спростовані даними погосподарської книги, в якій зазначено, що з 1986 року по 1990 роки в господарстві трималося 10 курей та оброблялася земельна ділянка 0,34 га, а також до моменту виїзду з будинку [PERSON] була зазначена головою колгоспного двору. До того ж, правила згаданої ст. 126 ЦК УРСР розповсюджувались на працездатних осіб, в той час як судом достовірно встановлено, що [PERSON] на момент виїзду зі спірного будинку була пенсіонеркою, тобто вважалась непрацездатною. Отже враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що станом на момент смерті [PERSON] мала у власності ? частину спірного будинку, але її право власності на вказане майно не було зареєстровано та на вказалий будинок не було отримано правовстановлюючого документу. Відповідно ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»від 01 липня 2004 року N 1952-IV передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Оскільки реєстрація прав власності на нерухоме майно в сільській місцевості на момент закінчення будівництва спірного будинку законодавчо передбачена не була, а за даними погосподарської книги спірний будинок мав статус колгоспного двору, право власності, яке виникло у членів цього колгоспного двору, визнається дійсним і при відсутності його державної реєстрації. За правилами ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено судом, позивачка в строк, встановлений законом, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Але перешкодою в отриманні позивачкою свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є те, що первинна реєстрація права власності на спірний будинок не була проведена, за життя спадкодавцем не було оформлено правовстановлюючі документи на будинок, який мав статус колгоспного двору. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи те, що за життя спадкодавцем [PERSON] не зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, це унеможливлює реалізацію спадкових прав в нотаріальному порядку. Підсумовуючи викладене, суд дійшов об'єктивного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Враховуючи наведене,

Outcome: approved