Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

27.07.2013 р. до Кам'янобрідського районного суду м. Луганська надійшов вказаний позов, в обґрунтування якого зазначено, що [PERSON] та [PERSON] від спільного проживання мають дитину [PERSON], [INFO], шлюб сторони не укладали, спільно не проживають з 2009 року. Позивачка має намір виїхати з дитиною до Російській Федерації. У зв'язку з тим, що для вивозу дитини потрібна згода батьків, а відповідач відмовляє в її наданні, при цьому участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про її матеріальний та моральний стан, позивачка вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. До суду надійшла заява представника позивача згідно із якою вона просила розглянути справу за її та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі наполягає на їх задоволені. Відповідач у судові засідання призначені на 23.10.2013р., 12.11.2013р., 04.12.2013р., 24.12.2013р., 24.01.2014р. не з'явився, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення листа з повідомленням та телеграмми. Заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи, служби у справах дітей Кам'янобрідської районної у м. Луганську ради вважав за необхідне надати позивачу тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] без згоди батька. Представник третьої особи, Кам'янобрідський районний відділ у м. Луганську управління Державної міграційної служби у Луганській області надав заяву згідно із якою просив розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ст.224 ЦПК України, судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів без участі відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. В силу ст. ст. 7, 150, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.3). Шлюб сторони не укладали, спільне проживання припинили з 2009 року. Згідно із довідки голови квартального комітету [PERSON], мешкає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом із дитиною [PERSON], [INFO] (а.с.4). Відмова відповідача в наданні позивачу нотаріально посвідченої згоди на тимчасове вивезення сина до Російської Федерації, суперечить інтересам малолітнього [PERSON] Наявність спору між сторонами щодо участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, не може бути підставою для обмеження [PERSON], гарантованого ст. 33 Конституції України права вільно залишати територію України. Крім того, згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-Х11 і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку ( order public), здоров"я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Cукупність доказів по справі підтверджує, що позовні вимоги є законними та обґрунтованим, оскільки виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за кордон до Російської Федерації, або взагалі за кордон не суперечить інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон дитини [PERSON] без згоди відповідача. Враховуючи, що відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, позовні вимоги підлягають задоволенню до досягнення дитиною 16 річного віку.

Outcome: approved