Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

В липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], а саме на: кімнату № 26, кімнату № 27, кімнату № 28, кімнату № 29, кімнату № 30, кімнату № 31, кімнату № 45, кімнату № 46, кімнату № 47, кімнату № 48, кімнату № 49, кімнату № 50, кімнату № 51, загальною площею 96,7 кв.м. в порядку набувальної давності згідно до ст. 344 ЦК України (а.с.34-37 т.1). На обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 28.12.1995 р. зареєстрована та проживає у [ADDRESS]. Зазначену квартиру вона отримала на підставі ордера, виданого згідно рішення адміністрації та профспілкового комітету Прилуцького м'ясокомбінату № 15 від 28.12.1985 року, понад 15 років безперервно користується квартирою, проте регіональне відділення Фонду держмайна відмовляє у визнанні за нею права власності на квартиру, тому, виходячи з положень ст.ст. 15,16,344 ЦК України вона звернулась в суд з цим позовом. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 30 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], а саме: кімнату № 26 площею 11.7 кв.м.; кімнату № 27 площею 5.0 кв.м.; кімнату № 28 площею 0,8 кв..м.; кімнату № 29 площею 3.5 кв.м.; кімнату № 30 площею 4.3 кв.м; кімнату № 31 площею 12.7 кв.м.; кімнату № 45 площею З.9 кв.м.; кімнату № 46 площею 5.0 кв.м.; кімнату № 47 площею 17.1 кв.м; кімнату № 48 площею 11.7 кв.м.; кімнату № 49 площею 13.2 кв.м.; кімнату № 50 площею 1.5 кв.м.; кімнату № 51 площею 6.3 кв.м. Всього приміщення загальною площею 96.7 кв.м. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. [PERSON], як особа, яка не брала участі в розгляді справи, посилається на те, що судовим рішенням за [PERSON] безпідставно визнано право власності на кімнати №50 та №51, якими в дійсності користується і вона, [PERSON] для входу у свою квартиру № 16, оскільки ці приміщення перебувають у загальному її та [PERSON] користуванні і передача цих помешкань у власність позивача позбавляє [PERSON] можливості проходу до свого помешкання, у яке іншого входу окрім як через спільний вхід - нема. В письмових запереченнях регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити рішення суду першої інстанції без змін, не заперечуючи проти визнання за [PERSON] права власності на спірні приміщення. В письмових запереченнях [PERSON] також просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та залишити рішення суду від 30.07.2015 року без змін, стверджуючи, що [PERSON] має можливість облаштувати інший вхід до своєї квартири. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цієї справи, а також матеріали цивільної справи № 2-1171/07 за позовом [PERSON] до ВАТ «Прилуцький м»ясокомбінат», арбітражного керуючого Стук І.М., Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, виконкому Прилуцької міської ради про передачу та прийом гуртожитку у комунальну власність; адміністративну справу № 2а-3058/10/2570 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області до виконавчого комітету Прилуцької міської ради про визнання необгрунтованою відмови від зобов»язання вчинити певні дії, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. ст.10,11,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] з 1995 року продовжує володіти і користуватися квартирою [ADDRESS], проти чого не заперечує Регіональне відділення Фонду державного майна України як орган управління даним майном, а тому на підставі ст.344 ЦК України позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено такі обставини справи. Як встановлено рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2007 р., згідно листа від 09.12.1983 р. Всесоюзним промисловим об»єднанням по виробництву клеєвої та желатинної продукції було надано дозвіл передати тимчасові будівлі та споруди колишньої столової та котельної з балансу заводу «Белкозін» на баланс Прилуцького м»ясокомбінату Чернігівського виробничого об»єднання м»ясної промисловості. 28 грудня 1983 року відбулася прийом-передача тимчасових столової та котельної заводом «Белкозин» Прилуцькому м»ясокомбінату, що підтверджується відповідним актом. Зазначені будівлі перебували на балансі ВАТ „Прилуцький м'ясокомбінат", але не увійшли до його статутного фонду під час приватизації. Згідно виписки з протоколу № 5 засідання профкому Прилуцького м»ясокомбінату від 27.03.1995 р., останнім було надано згоду на перебудову приміщень колишньої столової під житлові кімнати робітнику забійного цеху [PERSON] та комірнику [PERSON] Як встановлено судом з матеріалів інвентаризаційної справи, будь-які інші документи щодо надання зазначеним тимчасовим будівлям статусу гуртожитку - відсутні (цивільна справа № 2-1171/07). Зазначені судові рішення набрали законної сили і згідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиціальними при вирішенні цього спору. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2010 року (а.с.120-123, 140-142 справа № 2а-3058/10/2570) встановлено, що будівля по вул.Дружби народів,42 у м.Прилуки розташована у санітарно-захисній зоні заводу «Білкозин» і у встановленому законом порядку статус гуртожитку не отримувала, відповідний акт прийому в експлуатацію гуртожитку відсутній. Відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2010 р. зазначена постанова суду набрала законної сили і відповідно до ст. 61 ЦПК України зазначені судові рішення є преюдиціальними при вирішенні цієї справи. Перевіряючи аргументи скарги [PERSON], апеляційним судом встановлено, що [PERSON], її чоловік [PERSON], та їх діти [PERSON], 1990 р.н. і [PERSON], 1982 р.н. на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету Прилуцького м»ясокомбінату від 28 грудня 1995 р. № 15 отримали ордер на житлове приміщення у гуртожитку [ADDRESS] (а.с.9). Натепер у цьому помешканні [PERSON] зареєстрована одна. [PERSON] знятий з реєстрації за вказаною адресою та з 21.09.2010 р. зареєстрований у [ADDRESS]. [PERSON] з 03.12.2013 р. зареєстрована та мешкає у [ADDRESS]. у квартирі, належній їй на праві власності. [PERSON] з 31.07.2009 р. зареєстрований та проживає у [ADDRESS]. Зазначені обставини документально підтверджені міграційною службою (а.с.26-36 т. 2). Зазначені обставини в апеляційному суді [PERSON] не спростовувала і не заперечувала. Як встановлено апеляційним судом, будівля [ADDRESS] у власності територіальної громади м.Прилуки не перебуває і на балансі КП «Прилукижитлобуд» не значиться. За повідомленням виконавчого комітету Прилуцької міської ради у будинку [ADDRESS] наявні чотири квартири (а.с.38 т.2): -квартира № 13 - [PERSON]; -квартира № 16 - [PERSON]; -квартира № 7 - [PERSON]; -квартира № 11 - [PERSON] Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] для входу у свої квартири використовують один спільний вхід - приміщення № 50 - площею 1,5 кв.м та № 51- площею 6,3 кв.м. Визнавши за [PERSON] право власності за набувальною давністю на квартиру № 13, у тому числі і на приміщення № 50 та № 51, суд першої інстанції не з»ясував, що приміщеннями № 50 та № 51 користується і [PERSON] для входу у її квартиру № 16 і іншого облаштованого входу до квартири № 16 натепер нема. Разом з тим, [PERSON] категорично не згодна з тим, щоб [PERSON] користувалась цим входом до квартири. Проте, при вирішенні справи, [PERSON] стороною у справі не була залучена. Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Виходячи з аналізу норм матеріального права, умовою володіння з метою набуття права власності на нерухоме майно є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Набуття права власності за набувальною власністю на майно, яке належить володільцю на підставі певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо, є недопустимим. Відтак, за набувальною давністю може бути набуто право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як встановлено апеляційним судом, будівля по [ADDRESS] вцілому у Реєстрі державного майна обліковується як об'єкт державної власності. Управління зазначеним державним майном здійснює Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області (а.с.137). Право власності держави на зазначене нерухоме майно в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Докази відмови власника від нерухомого майна на користь позивача - відсутні. [PERSON] вселялась у квартиру № 13 не самоправно, а на підставі певного титулу - ордеру (а.с.9,235 т.1), виданого 28.12.1995 р. згідно рішення адміністрації та профспілкового комітету Прилуцького м»сокомбінату, що виключає можливість задоволення вимоги про визнання права власності за набувальною давністю. Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які б призвели до безсумнівного переконання, що позивачем доведена така умова набуття права власності на нерухоме майно в порядку набувальної власності як безтитульність володіння., а відтак підстави для задоволення позову - відсутні. Зазначені обставини справи не були з'ясовані і не досліджувались судом першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору,

Outcome: approved