Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів за виконавчим листом. Свої вимоги мотивує тим, що з 26.07.2006 року по 24.03.2015 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина. 09 липня 2019 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було прийнято заочне рішення по справі № 182/1568/19, де суд вирішив стягнути аліменти з нього на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на ім`я матері [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 027,00 грн. щомісяця, з подальшою індексацією, починаючи з 12.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2019 року по справі № 182/1568/19, був виданий виконавчий лист. Проте, син повністю знаходиться на його утриманні, хоча з нього стягуються аліменти на утримання сина за виконавчим листом на користь відповідача. Починаючи з 28 травня 2019 року, його син постійно проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Факт його проживання разом з сином підтверджується актом № 202/20 від 17.04.2020 року, виданим ОСББ «Партнер-Н», в якому вказано, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не зареєстрований, але проживає за даною адресою з 28 травня 2019 року. Відповідно до довідки № 985 від 17.04.2020 року, виданої ОСББ «Партнер-Н», за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . Для зняття з місця реєстрації [PERSON] та реєстрації нового місця проживання за адресою: [ADDRESS] , необхідна згода матері, але відповідачка не бажає зняти з реєстрації дитину, згоду не надає та ухиляється від вирішення спору у досудовому порядку. Крім того, враховуючи, що змінилося його сімейне становище через те, що неповнолітня дитина проживає разом з ним, відпали юридичні підстави для стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання дитини. Його син з 28.05.2019 року проживає разом з ним, він самостійно несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини. Оскільки відповідач не несе витрат на утримання дитини, вважає, що вона не має права на отримання аліментів. До суду сторони не прибули, позивач та його представник надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити в повному обсязі (а.с.28, 47). Представник третьої особи також надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.32, 48). Відповідачка неодноразово повідомлялась про розгляд справи і судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повертались без вручення (а.с.27, 31), і смс-повідомленнями, і оголошеннями на офіційному веб-сайті «Судової влади» (а.с.30, 42). Однак, до суду не з`являлась, про причини неявки не повідомляла, будь-яких заяв, заперечень, відзиву на позовну заяву також не надавала. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що з 26.07.2006 року по 24.03.2015 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Після розірвання шлюбу [PERSON] звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з позивача по даній справі аліментів на утримання неповнолітнього сина. 09 липня 2019 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було прийнято заочне рішення по справі № 182/1568/19, де суд вирішив стягнути аліменти з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на користь матері [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 027,00 грн. щомісяця, з подальшою індексацією, починаючи з 12.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13-14). На підставі рішення був виданий виконавчий лист (а.с.15-16). Проте, син повністю знаходиться на утриманні позивача по справі, хоча з нього стягуються аліменти на утримання сина за виконавчим листом на користь відповідача. Починаючи з 28.05.2019 року, син позивача постійно проживає з ним за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-12). Згідно ч.ч.1, 2 ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною п`ятою статті 157 СК України визначені права того із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України за певних умов. Так, відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. На виконання вищевказаних вимог статей, 27 січня 2021 року Рішенням виконавчого комітету Нікопольського міської ради було складено висновок № 53 про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , згідно якого, у відповідності до вимог чинного законодавства, орган опіки та піклування Нікопольської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . (а.с.45-46).

Outcome: approved