Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

17 жовтня 2017 року, представниця [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю, звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, визнати за позивачкою [PERSON], як спадкоємиці 1-ої черги право власності в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON], померлого [INFO]. на спадкове майно у виді земельної ділянки, площею 1,89 га, кадастровий № [NUMBER], масив [NUMBER], ділянка [NUMBER] та земельної ділянки, площею 0,99 га, кадастровий № [NUMBER], масив [NUMBER], ділянка [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Надлиманської сільради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів), які належали спадкодавцю на праві власності, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.06.2004 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА від 06.04.2004 р. № 192, мотивуючи це, постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.09.2017 р. № 1398/02-31 з підстав існування ще однієї спадкоємиці за законом 1-ої черги - матері спадкодавця відповідачки [PERSON] В судове засідання представниця позивачки не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки з викликом до суду, причини неявки не повідомила, надіславши до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов [PERSON], просила його задовольнити та слухати справу без її участі (а.с. 17,18). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмову заяву від 06.10.2017 р. (реєстр. № 15), засвідчену секретарем Надлиманської с/р Овідіопольського району Одеської області, в якій, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших, за своєю справжньою волею цієї заявою відмовилась від належного їй спадкового майна за законом, яке залишилось після смерті її сина на користь доньки померлого - [PERSON], а також письмову заяву від 26.10.2017 р. (реєстр. № 18), засвідчену секретарем Надлиманської с/р Овідіопольського району Одеської області, в якій просила суд розглянути справу за її відсутністю (а.с. 14,15). Дослідивши письмові матеріали справи та копії спадкової справи № 277/2017, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до приписів ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у томі числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно із ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Статтею 1297 ЦК України передбачено - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Суд встановив, що після смерті батька позивачки - [PERSON], померлого [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.03.2006 р., свідоцтвом про народження позивачки серії [NUMBER] від 25.08.1982 р. та свідоцтом про шлюб позивачки серії [NUMBER] від 12.11.2008 р. - відкрилася спадщина у виді земельної ділянки, площею 1,89 га, кадастровий № [NUMBER], масив [NUMBER], ділянка [NUMBER] та земельної ділянки, площею 0,99 га, кадастровий № [NUMBER], масив [NUMBER], ділянка [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Надлиманської сільради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів), які належали спадкодавцю на праві власності, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.06.2004 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА від 06.04.2004 р. № 192 (а.с. 5,7,8,12). Розпорядженням Овідіопольської РДА від 10.10.2017 р. № 573/А-2017 було змінено адреси земельних ділянок [PERSON] на території Надлианської с/р Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів) (а.с. 13). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 17.08.2017 р., яке набрало законної сили 28.08.2017 р. - було встановлено юридичний факт постійного проживання однією сім'єю між [PERSON], [INFO] та спадкодавцем [PERSON], померлим [INFO]. на час відкриття спадщини, тобто на [INFO]. (а.с. 10). Після смерті свого батька - спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]., позивачка по справі, діючи через свою представницю за нотаріально посвідченою довіреністю, своєчасно прийняла спадщину, шляхом подачі відповідної письмової заяви на ім`я державного нотаріуса від 13.09.2017 р. № 859 та проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у виді вказаних вище земельних ділянок в чому їм було відмовлено постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.09.2017 р. № 1398/02-31 з підстав існування ще однієї спадкоємиці за законом 1-ої черги - матері спадкодавця відповідачки [PERSON] (а.с. 27,45). Однак, як встановив суд, відповідачка по справі - матір спадкодавця [PERSON] - [PERSON] не приймала спадщину після смерті свого сина, не зверталась до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини та проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину законом, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 277/2017 р. (а.с. 26-45). Однак, відповідачка надіслала до суду письмову заяву від 06.10.2017 р. (реєстр. № 15), засвідчену секретарем Надлиманської с/р Овідіопольського району Одеської області, в якій, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших, за своєю справжньою волею цієї заявою відмовилась від належного їй спадкового майна за законом, яке залишилось після смерті її сина на користь доньки померлого - [PERSON] (а.с. 14). Таким чином, з урахуванням письмової відмови відповідачки [PERSON] від належного їй спкдкового майна за законом на користь позивачки (своєї онуки) [PERSON], суд дійшов висновку, що єдиною спадкоємицею за законом всього спадкового майна після смерті [PERSON], померлого [INFO]. є його донька, спадкоємиця 1-ої черги за законом [PERSON] Аналізуючи приписи норм вищевказаного законодавства та статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку - до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах, тому, не набуття права власності на річ спадкодавцем - не дає законних підстав для виникнення такого права у спадкоємців померлого. Отже, суд вважає, що спадкодавець [PERSON] померлий [INFO]. - за життя набув право власності на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 1,89 га, кадастровий № [NUMBER], масив [NUMBER], ділянка [NUMBER] та земельної ділянки, площею 0,99 га, кадастровий № [NUMBER], масив [NUMBER], ділянка [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Надлиманської сільради Овідіопольського району Одеської області (за межами населених пунктів), які належали спадкодавцю на праві власності, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.06.2004 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА від 06.04.2004 р. № 192 та відповідно позивачка має законне право на їхнє успадкування в порядку спадщини за законом, як єдина спадкоємиця за законом 1-ої черги після смерті свого батька, а тому вказаний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved