Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог - служба у справах дітей Луцької міської ради про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 04.04.2012 року шлюб укладений з відповідачем 23.09.2003 року, було розірвано. Від цього шлюбу виховує дочку [PERSON], [INFO]. Вказує, що з 2011 року відповідач з дочкою перестав спілкуватися, цікавитися її життям та здоров'ям, не піклувався про її фізичний та духовний розвиток, не надавав кошти на матеріальне утримання. Крім того, вироком Луцького міськрайонного суду від 20.05.2015 року [PERSON] визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п. 4, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. На даний час відповідач відбуває покарання у Івано-Франківській установі виконання покарань управління ДПтС України у Івано-Франківській області №12. Покликаючись на викладені обставини, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON], [INFO] та стягнути на її користь аліменти на утримання дочки в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із вказаних підстав. Просили суд позов задовольнити. Відповідач та його представник заявленні вимоги не визнали. Просили суд в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON]. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідка, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 04.04.2012 року було розірвано (а.с.8, 9). В шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕГ № 030954 від 15.06.2006 року. Її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Позивач вказує, що з 2011 року [PERSON] з дочкою [PERSON] не спілкувався, не цікавився її життям та здоров'ям, не піклувався про її фізичний та духовний розвиток, не надавав кошти на матеріальне утримання, що підтверджує, зокрема, довідкою КЗ «ЛНВК №26» від 15.05.2017 року (а.с. 10а). Крім того, до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] прийшла Луцька міська рада, що підтверджується висновком Служби у справах дітей № 182 від 26.07.2017 року та рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради №458-1 від 02.08.2016 року (а.с. 50-51). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, довідка КЗ «ЛНВК №26» від 15.05.2017 року №9-41/432 була складена лише зі слів матері (а.с. 184 (зв.), 185 (зв.)). Висновок Служби у справах дітей Луцької міської ради від 26.07.2017 року №182 щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] фактично складений також лише на основі слів матері без проведення бесіди з дитиною, опитування осіб, яким можуть бути відомі обставини справи (сусідів, родичів, вчителів), отримання психологічних висновків суду тощо. Отже, зазначені довідка та висновок не можуть бути прийняті судом до уваги, як беззаперечний доказ необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи передбачено втручання у право відповідача «законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами\~Сімейного кодексу України\~(статті 164-167). Зокрема, відповідно до\~статті 164 СК\~батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON], [INFO] і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. В такій ситуації суд звертає увагу, що позивач та її представник в позові та в судовому засіданні не змогли обґрунтувати мету, яку позивач прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини. Беручи до уваги справу в цілому та відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»). Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючі у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батькові дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої\~статті 164 СК), що зазначила позивач в позовній заяві. Основним твердженням позивача є те, що відповідач відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Однак, суд не може покласти вказане твердження в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній хоч і відбуває покарання у місцях позбавлення волі, однак висловив бажання підтримувати зв`язок з дитиною, тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, це не є достатньою підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначає, що позивач та представник позивача не довели суду, яким чином така юридична процедура змінить існуючу ситуацію в бік покращення «положення дитини» та сприятиме реалізації її інтересів. Так, позивач та її представник не навели в судовому засіданні відповідних обставин та дійсної мети позбавлення відповідача батьківських прав. Суд розуміє можливе існування між сторонами непорозумінь щодо виховання дитини та спілкування з нею відповідача за даних обставин, але дані суперечки не повинні йти на шкоду дитині і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач ніколи раніше не зверталася до відповідних органів щодо неналежної поведінки [PERSON], в тому числі відносно малолітньої дочки, йому не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків, його поведінка до затримання не була предметом розгляду компетентних органів і сам відповідач висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд про необхідність відмови в задоволенні позову. Таким чином, проблема виховання дітей і взаємовідносин з батьками виходить за рамки «правової категорії» і може охоплюватись соціальною, етичною, педагогічною та іншими сферами. Суд зазначає також, що позбавлення батьків батьківських прав по відношенню до дитини повинно здійснюватися як крайній захід і вимагає обов`язкового дослідження можливості застосування інших, менш радикальних заходів. Покликаючись на викладені обставини справи, суд приходить до висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. \~ \~ \~ \~Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд бере до уваги також, що згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 2019 році встановлений прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років: з 01\~січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада - 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Вказаний прожитковий мінімум повинні забезпечити обоє батьків. На підставі викладеного, суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання дочки в розмірі по 1000 грн. щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. На підставі ст.ст.164, 165, 180, 182, 184 СК України,

Outcome: partial