Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 04.07.2008 року перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. 17.09.2010 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Від шлюбу мають двох дітей, доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти проживають з нею за адресою: [ADDRESS] . При цьому, вона матеріально забезпечує дітей, належним чином піклується про їх здоров`я, навчання, дозвілля, моральний стан, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, батько дітей переїхав жити в інше місто, здоров`ям, моральним та духовним розвитком дітей не цікавиться, не піклується та не спілкується з дітьми. 26.08.2019 року вона звернулась до колишнього чоловіка з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон їх спільних дітей в період літніх канікул, з метою їхнього оздоровлення, розширення світогляду, туризму, розвитку духовного та морального стану. Крім того, це буде сприяти інтелектуальному розвитку та покращить моральний стан дітей. Однак, відповідач не надавши аргументів, відмовив їй у проханні, тим самим залишив дітей можливості подивитись інші держави, відпочити та розширити свій світогляд. Вважає, що така поведінка колишнього чоловіка шкодить інтересам їх дітей та не сприяє їхньому гармонійному та всебічному розвитку, чим порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. 04.09.2019 року вона направила відповідачу лист з проханням надати дозвіл на виїзд за межі України їх дітей, з розумним строком його виконання. 06.09.2019 року [PERSON] особисто вручений лист, але в усній формі отримала відмову, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з позовом про надання їй дозволу на виїзд дітей [PERSON] , [PERSON] за межі України в період з 01 липня 2021 року по [INFO] до держав Туреччина, Чорногорія, Хорватія, Республіка Кіпр, Греція, Італія, Іспанія, Болгарія, Єгипет, з метою оздоровлення, інтелектуального розвитку дітей, розширення світогляду, поліпшення морального стану дітей, туризму, поліпшення знання мов і культури, без згоди та супроводу батька. 18.12.2019 року ухвалою судді прийнято до провадження дану позовну заяву, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.01.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, на підставі наступного. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінено самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. В прохальній частині позовної заяви також зазначено декілька країн спрямування, але документів підтверджуючих стан здоров`я дітей та оздоровлення їх саме в зазначених країнах не надається, а також не надається туристичної путівки з зазначенням країни та дати перебування. Тобто позивач не надала жодного письмового доказу, де можуть перебувати діти під час відпочинку, оздоровлення. Для нього, як батька дітей. Який своєчасно сплачує аліменти, турбується станом здоров`я дітей, має велике значення в яких умовах будуть перебувати діти в іншій країні, чи буде у них місце, де можна оселитись, відпочити, чи буде у них їжа, чи є у них кошти на зворотній напрямок. Сама по собі можливість за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період. Тому, слід віднестись остережно до такого величезного переліку країн, які зазначає позивач, відсутністю належного обґрунтування можливості виїзду та проведення відпочинку, відсутністю письмових доказів які підтверджували бронювання квитків та готелю в даній країні. З останньої розмови з позивачем вона збиралась переїжджати жити в іншу країну, тому у нього є побоювання, що він більше не побачить дітей. 31.01.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Вважає, що відповідач у своєму відзиві виклав обставини, які не відповідають дійсності, а також вважає, що така позиція відповідача порушує законні права їх дітей та спричинена особистою неприязню до неї. Так зазначила, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з нею, проти чого відповідач ніколи не заперечував, вона їх матеріально забезпечує, піклується про них. Літо-період канікул, тому за рекомендацією педіатрів важливо використовувати літню пору з користю давати фізичні та розумові навантаження дітям, розвивати їх психічно і психологічно, розширювати їх світогляд, змінювати клімат. Приймати повітряні та сонячні ванни, купання, приймати участь у екскурсіях, піших прогулянках. Діти активно вивчають іноземні мови, відвідують центр з вивчення іноземної мови. Такий відпочинок під час літніх канікул відповідає найкращим інтересам дітей. Що стосується тверджень відповідача, що вона має намір переїхати жити до іншої країни, то це твердження не відповідає дійсності і в останній її розмові з відповідачем, вона просила останнього надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон під час літніх канікул. На сьогоднішній день, вона не знає конкретно, коли їй нададуть відпустку, не знає які на той час будуть пропозиції, а кошти за авіаквитки та заздалегідь придбані путівки не повертаються. Відповідач жодного разу не запропонував виїзд за кордон дітей та не цікавився їхнім здоров`ям, захопленнями. На підставі чого, просить задовольнити її позовні вимоги викладені у позовній заяві. Ухвалою судді від 06.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалами судді від 06.02.2020 року, 17.03.2020 року,15.04.2020 року,25.05.2020 року та 10.07.2020 року клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, задоволені. Позивач в судове засіданні 17.09.2020 року не з`явилась, при цьому надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти задоволення заявлених вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позов підтримали та просили його задовольнити. Суд розглядає справу без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 04.08.2007 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2010 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано Згідно зі свідоцтв про народження серії [NUMBER] , [NUMBER] від 07.05.2009 року [PERSON] та [PERSON] , народилися [INFO] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідні актові записи за №№168,169. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] , виданого 16.12.2016 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . З витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 27.12.2016 року та довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої 06.11.2019 року реєстраційною службою Бориспільської міської ради вбачається, що [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданих 07.11.2019 року реєстраційною службою Бориспільської міської ради за №№20-396-78-63, 20-36-7858, діти [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа - прохання від 04.09.2019 року надісланого позивачем на адресу відповідача випливає, що [PERSON] просила [PERSON] надати нотаріально завірений дозвіл для виїзду за межі України дітей на відпочинок з метою оздоровлення, розширення світогляду, туризму, розвитку духовного та морального стану. Даний лист отримано особисто відповідачем 06.09.2019 року. Згідно договорів за №№18012002, 18012003 від 18.01.2020 року, укладених між ФОП [PERSON] та [PERSON] , діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в англійській школі. З довідок виданих директором Арт-студії «Творча кухня» 27.01.2020 року, вбачається, що [PERSON] відвідує уроки малювання, а [PERSON] відвідує уроки господарства. З довідки від 27.01.2020 року випливає, що учениця [PERSON] навчається в школі робо техніки та програмування «RoboCode». В довідках, виданих КНП «Бориспільський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» зазначено, що діти [PERSON] та [PERSON] потребують лікування на морі. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 153, ч. 3 ст. 157 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. 0"> Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. Згідно ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною 4 статті 4 даного Закону передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина Укр аїни за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі, зокрема, пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Враховуючи обставини справи та надані позивачем докази, позицію Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17, згоду відповідача з позовом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки виїзд та в`їзд дітей за кордон, відповідають інтересам та бажанням дитини, не надання відповідачем нотаріальної згоди на виїзд дітей за кордон порушує права та інтереси неповнолітніх дітей. Приймаючи до уваги вищезазначене, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд/ виїзд дітей [PERSON] та [PERSON] , за кордон без згоди та супроводу батька строком з 01 липня 2021 року по 31 серпня 2021 року. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на виїзд та виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за межі України, в період з 01 липня 2021 року по [INFO] до держав Туреччина, Чорногорія, Хорватія, Республіка Кіпр, Греція, Італія, Іспанія, Болгарія, Єгипет, з метою оздоровлення, інтелектуального розвитку дітей, розширення світогляду, поліпшення морального стану дітей, туризму, поліпшення знання мов і культури, без згоди та супроводу батька. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач не наполягала на стягненні з відповідача сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду, тому суд вважає недоцільним вирішувати питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Outcome: approved