Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

6 травня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому оскаржував договір користування земельною ділянкою, площею 6,18 га, укладений 18 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову, який неодноразово уточнював та збільшував, вказував про наступне. 24 липня 2009 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю МЛАС (далі ТОВ МЛАС) був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 6,18 га, яка належить першому і знаходиться в межах Грейгівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. В той же час, заочним рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2014 року в цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ МЛАС, цей договір був розірваний з підстав систематичної несплати орендної плати. В подальшому, за заявою ТОВ МЛАС, заочне рішення було скасовано ухвалою суду від 2 квітня 2015 року, а під час подальшого розгляду справи, за заявою позивача про відмову від позову, справа була закрита ухвалою суду від 3 квітня 2015 року. Однак в період, коли заочне рішення суду від 29 квітня 2014 року набрало законної сили і до його скасування, за заявою [PERSON], який представляв інтереси [PERSON], 11 грудня 2014 року було припинено державну реєстрацію договору оренди землі з ТОВ МЛАС, а потім, 18 лютого 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про право користування цією ж земельною ділянкою (договір емфітевзису), який був зареєстрований 26 лютого 2015 року в реєстраційній службі Жовтневого районного Управління юстиції Миколаївської області, номер запису 8938444. Проте вважав, що з договору від 29 квітня 2014 року вбачається його нікчемність, оскільки він порушує публічний порядок, так як був спрямований на незаконне заволодіння [PERSON] земельної ділянки. Це випливає з того, що [PERSON], який представляв інтереси [PERSON] в справі про розірвання договору оренди, діяв в особистих інтересах, щоб заволодіти ділянкою, а не в інтересах свого довірителя, про що останній сам підтвердив в іншому судовому процесі за його позовом про визнання договору оренди землі недійсним. Також зазначав, що виходячи з положень ст. 203 та ст. 215 ЦК України цей договір необхідно визнати недійсним, оскільки він не має право на існування через скасування підстав для його укладення. Відповідно до остаточних вимог просив визнати недійсним договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) від 18 лютого 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], витребувати у [PERSON] та передати ТОВ МЛАС цю земельну ділянку, а також зобов'язати реєстраційну службу вчинити дії щодо припинення реєстрації договору емфітевзису і відновити реєстрації договору оренди. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що договір оренди земельної ділянки, який був укладений між [PERSON] та ТОВ МЛАС припинив своє існування після припинення його державної реєстрації, тому позов безпідставний та необґрунтований. Представник реєстраційної служби у вирішенні позову покладався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідачу [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка, площею 6,18 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах Грейгівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, на підтвердження чого йому був оформлений та виданий 25 січня 2002 року цією ж сільською радою державний акт серії ІІ-МК №022699. Правовідносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та Законом України Про оренду землі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини другої ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 13 Закону України Про оренду землі договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Положенням ч. 1 ст. 14 цього ж Закону передбачено укладення договору оренди у письмовій формі. Згідно ст. 18 Закону України Про оренду землі договір оренди землі набував чинності після його державної реєстрації. 24 липня 2009 року між [PERSON] та ТОВ МЛАС був укладений договір оренди ззаначено земельної ділянки, який був зареєстрований 18 серпня 2009 року, срок дії договору 10 років. Проте в грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ МЛАС про розірвання цього договору оренди з підстав систематичної несплати орендної плати. Позов був поданий його представником [PERSON] Заочним рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2014 року позов [PERSON] до ТОВ МЛАС був задоволений і договір оренди землі розірваний. Після набрання законної сили рішення суду реєстраційною службою Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області, за зверненням [PERSON], який представляв інтереси [PERSON], 11 грудня 2014 року було припинено реєстрацію договору оренди на підставі цього рішення суду. Далі, 18 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про право користування зазначеною земельною ділянкою (договір емфітевзису) строком на 100 років. Цей договір був зареєстрований в реєстраційній службі 26 лютого 2015 року. Пунктом 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України передбачено право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), яке відноситься до речових прав на чуже майно. Відповідно до ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі землекористувач). В той же час, за заявою ТОВ МЛАС заочне рішення суду від 29 квітня 2014 року ухвалою суду від 2 квітня 2015 року було скасовано, а під час подальшого нового розгляду справи, в зв'язку з відмовою позивача від позову, провадження у ній було закрито ухвалою суду від 3 квітня 2015 року Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 3,4 ст. 31 Закону України Про оренду землі договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Згідно зі ст. 32 цього Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. В частині 1 ст. 24 Закону України Про оренду землі виписані обов'язки орендаря, які, у разі їх невиконання, дають підстави орендодавцю вимагати розірвання договору, зокрема його обовязок своєчасно вносити орендну плату. Крім цього, ст. 141 Земельного кодексу України передбачені підстави для припинення права користування земельною ділянкою зокрема через систематичну несплату земельного податку або орендної плати (п. д) ч. 1). Систематичної несплатою орендної плати може бути неодноразове таке порушення умов договору. Відповідно до ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. В той же час, як було встановлено в судовому засіданні, в тому числі і перевіркою матеріалів цивільних справ за позовами [PERSON] до ТОВ МЛАС про розірвання договору оренди (справа № 2/477/452/15) та про визнання договору оренди недійсним (справа № 477/1497/15) він систематично отримував орендну плату від ТОВ МЛАС, а подання позову про розірвання договору пояснював бажанням передати землю в іншій особі, яка запропонувала більшу плату за користування нею. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 і 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з нормами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-99ц13 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення якого є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України (ч.1 ст. 360-7 ЦПК України), оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Статтею 24 Закону України Про оренду землі передбачено, що орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Згідно роз'яснень, викладених у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи викладені обставини слід зробити висновок, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір від 18 лютого 2015 року не відповідав їх дійсній волевиявленні та правомочності і сторонами не були недодержані вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, саме зміст правочину суперечить ЦК України та Закону України Про оренду землі, суд приходить до висновку про недійсність оспорюваного договору. Такий висновок кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-99ц13 (про перегляд рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року), згідно якої зі скасуванням судового рішення втрачають силу ті наслідки , які з нього випливають. Посилання представника позивача на те, що правочин слід визнати нікчемним з тих підстав, що [PERSON] діяв в особистих інтересах з метою заволодіння чужою власністю, тобто його дії були направлені на порушення публічного порядку у суспільстві, суд вважає помилковим, оскільки це не було підтверджено достовірними та достатніми доказами, а з обґрунтування вимог вбачається, що договір між [PERSON] та [PERSON] був належним чином укладений, тому він є оскаржуваний і при його оспоренні слід визнавати його недійсність. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст.ст. 386-394). Виходячи з положень ст. 396 та ст. 387 ЦК України землекористувач, який має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно положеннями цих норм закону, а також беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, з яких вбачається наявність у ТОВ МЛАС законного права на подальше користування земельною ділянкою за договором оренди від 24 липня 2009 року, тому вимоги останнього про повернення ділянки є законними та обґрунтованими. В ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Відповідно до ч.1 ст. 19 цього ж Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, а також на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. В той же час, як було встановлено в судовому засіданні підстава для скасування реєстрації договору оренди землі між ТОВ МЛАС та [PERSON] перестала існувати, тому реєстрація їх договору підлягає відновленню, і через це, а також через визнання недійсним договору емфітевзису від 18 лютого 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], реєстрація цього договору підлягає скасуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved