Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

19 червня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON], зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних на предмет спору - Службу в справах дітей Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 17.04.2015 року вона зареєструвала з відповідачем шлюб, який було розірвано 07.12.2016 року. Від даного шлюбу у них з відповідачем народився син [PERSON]. Вказує, що відповідач з часу розірвання шлюбу, сином не цікавиться, не піклується про нього, не бере участі у його вихованні, матеріально не забезпечує, натомість вихованням та доглядом займається виключно позивач. Позивач в судове засідання не з'явилась. Представник позивача [PERSON] через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи у їх відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідач, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з'явився, у нотаріально посвідченій заяві від 10.11.2017 року надав згоду на позбавлення його батьківських прав, зазначив, що просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби в справах дітей Хмельницької міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, у зв'язку із наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] народився [INFO], і в графі мати вказано «[PERSON]», а батьком зазначено «[PERSON]». Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 07.12.2016 року, шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно копії довідки вих. № 2031, виданої ЖЕК № 1 від 06.06.2017 року, малолітній [PERSON] проживає та зареєстрований разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Даний факт, також підтверджується копією акту від 25.05.2017 року, згідно якого малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає з народження і по даний час зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду № 686/20441/15-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 06.10.2015 року до досягнення дитиною 3-річного віку. Заборгованість по сплаті аліментів згідно даного виконавчого листа станом на 01.06.2017 року становить 22029,48 грн. (розрахунок заборгованості по аліментам Деснянського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 06.06.2017 року). Окрім того, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на підставі виконавчого листа Хмельницького міськрайонного суду № 686/20441/15-ц на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06.10.2015 року і до повноліття дитини. Заборгованість по аліментах згідно вказаного виконавчого листа станом на 01.06.2017 року становить 44058,95 грн. Як вбачається із заяви від 10.11.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак І.В., відповідач [PERSON] добровільно надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], позовні вимоги визнав. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав роз'яснив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] разом з дитиною не проживає, не приймає жодної участі у вихованні дитини, а саме: не займається його утриманням, не цікавиться життям і здоров'ям, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не дбає про матеріальне забезпечення, не спілкується з хлопчиком, не проявляє турботи, не сприяє розвитку природних здібностей, не утримує його матеріально. Окрім того, відповідач позовні вимоги визнав та добровільно надав згоду на позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин по справі суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 164 ч.1 п.2 СК України відповідача слід позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Суд застосовує крайню міру, позбавивши [PERSON] батьківських прав, проте з урахуванням конкретних обставин даної справи, зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Судовий збір розподіляється відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved