Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

08 січня 2020 року позивач [PERSON] звернувся через свого представника - адвоката Ярошевського О.Т. до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - Відповідач) про стягнення моральної шкоди в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків в розмірі 160 000 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що працював на підприємстві відповідача у період з 20 березня 2000 року працював у шахто монтажному управлінні й по цей час продовжує працювати на шахті «Гвардійська» ВО «Кривбасруда» (нині - ПАТ «Кривбасзалізрудком») в підземних умовах. Внаслідок тривалої роботи в підземних умовах отримав професійне захворювання що призвело до часткової втрати професійної працездатності, що за висновком МСЕК встановлено у розмірі 30 %., згодом встановлено 50 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. В позові йдеться про те, що наявністю професійних захворювань є неналежне забезпечення з боку відповідача безпечних та нешкідливих умов праці. Внаслідок наявності хронічних захворювань [PERSON] окрім фізичних страждань, таких як задишка при незначному навантаженні, утруднення дихання, кашлю, болю в грудях та між лопатковій ділянці, обмеження рухів у суглобах, також зазнає й моральних страждань які полягають у порушенні сну через хвороби, освідомлення невиліковного стану здоров`я , необхідність постійного проходження медикаментозного лікування тощо. Порушено звичайний спосіб життя , професійне захворювання вимагає додаткових зусиль для організації життя, відсутність можливості вести активне життя. 10 січня 2020 року ухвалою суду прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду на 10 лютого 2020 року без повідомлення (виклику) учасників справи. 06 лютого 2020 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд ухвалити рішення про відмову позивачу в задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди та її розмір, надані позивачем довідки МСЕК не містять відомостей стосовно перенесення Позивачем моральних страждань, у той час як діючим на момент первинного встановлення йому втрати професійної працездатності законодавства саме на Медико - соціальну експертну комісію було покладено обов`язок щодо встановлення факту моральної шкоди. Також у відзиві відповідач зазначає, що збільшення розміру втрати професійної працездатності з 30 % до 50 % не є встановленням факту отримання нового професійного захворювання. Також представник відповідача зазначив, що за відомостями, що містяться в трудовій книжці [PERSON] йдеться про до початку трудових відносин з відповідачем, останній працював в несприятливих та шкідливих умовах на інших підприємствах що також могло визначитись на стані здоров`я позивача та вплинути на ступінь втрати професійного захворювання. 10 лютого 2020 року за клопотанням представника відповідача - ПАТ «КЗРК» розгляд справи відкладено на 09 березня 2020 року з викликом (повідомленням) сторін . 09 березня 2020 року розгляд справи не відбувся через перенесення на 09 березня 2020 року загальнодержавного вихідного дня. Розгляд справи відкладено на 02 квітня 2020 року. 02 квітня 2020 року та 05 травня 2020 року розгляд справи було відкладено на підставі письмових клопотань представника відповідача у зв`язку із карантинними заходами. Розгляд справи відкладено на 26 травня 2020 року о 09.00 год. з викликом (повідомленням) сторін. Представник [PERSON] - адвокат Ярошевський О.Т. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача - ПАТ «КЗРК» - адвокат Ніколенко К.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених в відзиві на позовну заяву. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За відомостями, що містяться в трудовій книжці позивач [PERSON] з 20 листопада 2000 року працював підземним електрослюсарем - монтажником обладнання в шахто монтажному управлінні ДП «КГЖРК» з повним робочим днем в підземних умовах. ДП «Криворізький державний залізорудний комбінат » реорганізовано з 01 серпня 2001 р. у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» згідно з наказом ДАК «Укрзалізрудком» № 290 від 30 липня 2001 року та наказом ВАТ «Кривбасзалізрудком» від 01 серпня 2001 р. № 6. Згодом, під час трудової діяльності 04 квітня 2011 року ВАТ «КЗРК» перейменовано у ПАТ «КЗРК» , [PERSON] було переведено на шахту «Гвардійська» та 15 лютого 2014 року звільнено з підприємства на підставі п.7 ст. 40 КЗпП. 16 квітня 2014 року [PERSON] прийнято знов на шахту «Гвардійська » ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» електрослюсарем черговим де продовжував працювати станом на 23 грудня 2019 року. Відповідно до доданих до позовної заяви виписок з актів оглядів медико-соціальної експертної комісії (надалі - МСЕК), Позивачу було встановлено втрату працездатності у таких розмірах: 1)довідка МСЕК серії ДНА-02 № 032028 від 08.04.2009 року - первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності, з них: 20 % хронічне обструктивне захворювання легень (X03JI) та 10% деформуючий артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня з 30 березня 2009 року по 01 квітня 2010 року; 2)довідка МСЕК серії 10 ААА № 002288 від 25.03.2010 року - повторно встановлено 30 % втрати професійної працездатності, з них: 20 % хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) та 10% деформуючий артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня до 01 квітня 2012 року; 3)довідка МСЕК серії 10 ААА № 073513 від 28.03.2012 року - повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, з них: 30 % хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) та 10% деформуючий артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня до 01 квітня 2014 року, встановлено 3 групу інвалідності; 4)довідка МСЕК серії АБ № 0009035 від 25.03.2014 року - повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, з них: 30 % хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) та 10% деформівний артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня; 5)довідка МСЕК серії 12 ААА № 0009035 від 25.03.2014 року - повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, з них: 30 % хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) та 10% деформуючий артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня до 01 квітня 2016 року, 3 група інвалідності; 6)довідка МСЕК серії 12 ААА № 016565 від 11.03.2016 року - повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності, з них: 30 % хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) та 10% деформуючий артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня до 01 квітня 2018 року, 3 група інвалідності; 7)довідка МСЕК серії 12 ААА № 050134 від 03.05.2018 року - повторно встановлено 50 % втрати професійної працездатності, з них: 40 % хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) та 10% деформуючий артроз колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня до 01 квітня 2020, 3 група інвалідності. За фактом встановлення позивачу професійних захворювань у вигляді хронічного обструктивного захворювання легень 2 ст. (пиловий бронхіт 2 ст.), деформуючий артроз колінних суглобів, ПФ - першого - другого ступеню комісією, до складу якої увійшли уповноважені співробітники підприємства було складено акт розслідування професійного захворювання № 3 від 18 березня 2019 року у якому встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання стала тривала - протягом 11 років 10 місяців робота [PERSON] в умовах фізичного перенавантаження, 18 років - в запиленості повітря робочої зони , що перевищує ГДК та несприятливого мікроклімату. Судом встановлено, що в пункті 16 Акту №3 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 17 березня 2009 року зазначено, що професійне захворювання (отруєння) виникло за таких обставинах, в тому числі: працюючи раніше з 27.08.1990 року по 11.01.1994 року підземним електрослюсарем монтажником в тресті «КШП», з 17.01.1994 року по 06.11.1998 року підземним електромонтажником та з 06.11.1998 року по 01.06.2000 року підземним гірничим майстром ВАТ «Суха Балка», [PERSON] , виконував роботи, що характеризувалися важкою працею та запиленістю. Повітря робочої зони, що перевищує ГДК і несприятливим кліматом. Судом встановлено, що представник позивача та представник відповідача в судовому засіданні підтвердили, що період роботи позивача у період з 27.08.1990 року по 01.06.2000 року не відноситься до трудових правовідносин, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». В судовому засіданні судом встановлено, що пункті 19 Акту №3 розслідування професійного захворювання (отруєння) від 17 березня 2009 року зазначенні посадові особи, що не виконали норм і правил охорони праці, гігієнічні регламенти та нормативи: Керівник тресту «КШП», ВАТ «Суха балка», ШМУ ВАТ «КЗРК», стаття 1253 КЗпП України, статті 13 Закону України «Про охорону праці». Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. У відповідності зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Суд, дослідивши медичні документи позивача про отримання ним професійних захворювань, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Посилання представника відповідача на те, що за певні періоди роботи законодавством не було передбачено стягнення моральної шкоди, суд вважає неспроможними з огляду на зазначені норми законодавства. Під час розгляду справи встановлено, що роботодавець ПАТ «КЗРК», під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на робочих місцях, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Доводи відповідача про те, що в цьому випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини саме відповідача , наявність трудових відносин [PERSON] з іншими підприємствами суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди саме відповідачем , де саме отримав професійне захворювання позивач та працював най триваліший час саме у ПАТ «КЗРК». Інші доводи відповідача не спростовують твердження позивача, обґрунтовано викладених в позовній заяві. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України № 42310/04 від 21.04.2011 року, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. В даному випадку, суд враховує що внаслідок професійного захворювання та втрати ступеню працездатності з вини відповідача, позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, якій позивач зазнав, що призводить до порушення її звичайного способу життя та вимагає від неї додаткових зусиль для його організації. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 50 %, встановлення третьої групи інвалідності, та неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, потребу в забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного характеру. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 61 999,00 гривень. При визначенні розміри моральної шкоди суд бере до уваги період роботи позивача у шкідливих умовах, що також спричинили втрату працездатності з 27.08.1990 року по 01.06.2000 року, що не відноситься до трудових правовідносин, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», а виникли у позивача з іншими юридичними особа - підприємствами. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: partial