Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

07 листопада 2017 року до Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], із позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є рідною бабусею малолітнього [PERSON], [INFO]. Батьком дитини є її син відповідач [PERSON], а матір'ю відповідачка [PERSON]. 27 липня 2017 року відповідачка [PERSON] залишила хлопчика за адресою: м. Київ, вул. Білицька, 14, біля дитячого будинку. Та більше до нього не повернулась. Хлопчика помітили перехожі та викликали поліцію. Працівниками поліції сумісно із працівниками закладу охорони здоров'я був складений Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 27 липня 2017 року. У було виявлено ГРВІ. Хлопчик був доставлений до ДКЛ № 5 Святошинського району м. Києва. Після лікування, її онук був переданий до Київського міського будинку дитини «Берізка». 25 жовтня 2017 року малолітній [PERSON] був переданий батькові відповідачу [PERSON] Позивачка була присутня разом із своїм сином під час передачі дитини. Одразу ж після цього, її син добровільно передав дитину їй, зауваживши при цьому, що не бажає приймати участь у вихованні дитини та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Також, батько дитини [PERSON] , 25 жовтня 2017 року надав заяву засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Катчик Ю.А, зареєстровану в реєстрі за №3127, про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На даний час хлопчик проживає разом із позивачкою та її цивільним чоловіком [PERSON] за адресою реєстрації позивачки: [ADDRESS]. За період з 27 липня 2017 року по теперішній час місцезнаходження відповідачки [PERSON] залишається невідомим, вона ніде не зареєстрована, а за місцем останньої реєстрації не з'являється. На телефонні дзвінки не відповідає. 23 березня 2017 року [PERSON] надала пояснення начальнику служби у справах дітей Подільської районної державної адміністрації в місті Києві, в яких, зокрема, зазначила, що дійсно є матір'ю хлопчика, якого 27 липня 2017 року залишила на вулиці за вищевказаною адресою. З моменту народження та по теперішній час відповідачі взагалі не виконували своїх обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, не піклувались про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Натомість позивачка, забезпечує хлопчика ліками, продуктами харчування, виховує, навчає його елементарним основам життя. Крім того, дитину було визначено до дитячого садка «Яблунька». Таким чином, відповідачі участі у вихованні дитини не беруть, не несуть витрат по утриманню і догляду за дитиною, оскільки дитину утримує позивачка. Відповідачі не проявляють щонайменшої батьківської турботи до [PERSON], не спілкуються із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяють її навчанню, підготовці до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу та не створюють умов для отримання нею розвитку. У зв'язку із наведеним, позивачка просила суд ухвалити рішення яким позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO], встановити опіку над малолітнім [PERSON], та призначити над ним опікуном позивачку [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], будучи повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, подали до суду письмові заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Так, відповідно до вимог ст.127 ЦПК України, судом за місцем проживання відповідачів було надіслано повідомлення про виклик їх до суду, копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви разом із доданими документами. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судом на адресу відповідачів також були спрямовані листи про необхідність їх явки в судові засідання, із роз'ясненням положення ч. 4 ст.169 ЦПК України. Втім, відповідачі не з'явились до поштового відділення і не отримали судову кореспонденцію, про що свідчать відповідні відмітки на повернутих конвертах. У зв'язку із чим, про місце, дату та час розгляду справи відповідачів було повідомлено шляхом публікації оголошення про виклик їх до суду на офіційному сайті суду, про причини неявки суду не повідомив. Згідно із ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, а на підставі ст. ст. 280,281,282,283 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Представник Служби у справах дітей Слов'янської районної Державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у відсутності представника Служби у справах дітей, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], до [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом з достовірністю встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження Серія: [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бородянського районного управління юстиції у Київській області 18 листопада 2015 року, [PERSON] народився [INFO] в смт. Бородянка Бородянського району Київської області. Його батьками в свідоцтві зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно із свідоцтвом про народження Серія: [NUMBER], відповідач [PERSON] народився [INFO]. Його матір'ю є позивачка [PERSON] (а.с. 13). Згідно із актом органу внутрішніх справ та закладу охорони здоров'я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 27 липня 2017 року, 27 липня 2017 року о 15 год. 43 хв. була виявлена дитина чоловічої статі, яка була знайдена на вулиці, поблизу дитячого садка «Малятко» розташованого за адресою: м. Київ, вул. Білицька, 14. Вигляд дитини не досить охайний. При виявленні дитини в неї виявлено ГРВІ (а.с. 19-20). 25 жовтня 2017 року малолітній [PERSON] був переданий батькові - [PERSON], що стверджується актом про факт передачі дитини (а.с. 21). Згідно із письмовими поясненнями матері дитини [PERSON], нею було визнано, що вона дійсно є матір'ю хлопчика якого 27 липня 2017 року вона залишила на вулиці, біля буд. 14 по вул. Білицька біля дитячого будинку. Зазначила, що дитину вона покинула у зв'язку із тим, що вона не має постійного місця проживання, не працює, не має стабільного доходу, щоб забезпечити усім необхідним свого сина. Батько дитини [PERSON] не виконував навіть мінімально свої батьківські обов'язки по відношенню до сина та бачив його всього два рази (а.с. 22). Згідно із нотаріально посвідченою заявою відповідача [PERSON], він усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжнею волею, заявив, що не заперечує проти позову про позбавлення його батьківських прав на виховання малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зі змістом ст. 166 СК України ознайомлений (а.с. 23). Як видно із акту Миколаївської міської ради Слов'янського району донецької області від 03 листопада 2017 року, було встановлено, що позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], разом зі своїм цивільним чоловіком [PERSON], [INFO] та із неповнолітнім онуком [PERSON], [INFO] (а.с. 26). Згідно із довідкою КЗ «Дошкільний заклад освіти комбінованого типу № 44 «Яблунька» Миколаївської міської ради Донецької області» від 06 листопада 2017 року № 101, дитина [PERSON] відвідує дошкільний заклад з 03 листопада 2017 року (а.с. 32). Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров"я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України „ Про охорону дитинства", кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім"ї мають забезпечуватися на принципах,що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно із ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають окремо від своєї малолітньої дитини [PERSON] Матеріальну допомогу дитині не надають, не спілкується із нею, участі в її вихованні не приймають, не цікавляться її здоров'ям. Відповідачі не виявляють щодо сина батьківського піклування, та фактично самоусунулись від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до [PERSON] Статтею 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні дитина відповідачі не приймають. Всі питання щодо її виховання вирішуються бабусею хлопчика - позивачкою по справі самостійно, без участі та підтримки з боку батьків дитини, що підтверджено в судовому засіданні об'єктивними доказами. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі не приймають жодної участі у вихованні дитини, жодним чином не цікавляться її життям, не беруть ніякої участі в її розвитку та вихованні, не спілкується із сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до п. п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно висновку Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 18 січня 2018 року за № 17 про доцільність позбавлення батьківських прав, Орган опіки та піклування - виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], 1988 року народження у відношенні малолітнього [PERSON], [INFO]. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, оскільки вказаний висновок підписаний уповноваженою особою, зроблений на підставі вивчення всіх обставин справи. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З матеріалів справи не встановлено, що позбавлення відповідачів батьківських прав шкодитиме інтересам їх дитини. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. В принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачами своїх батьківських обов'язків по вихованню сина. Мати хлопчика покинула його залишивши на вулиці. Батько - нотаріально оформив свою згоду на позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] Протягом усього часу перебування дитини без батьків, вони не проявили відносно неї жодного інтересу. Не цікавляться її здоров'ям, фізичним та психічним розвитком, не приймають участі в її вихованні та утриманні. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає доцільним позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав у відношенні їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки це сприятиме інтересам дитини. Згідно із ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування тощо. Згідно із правилами ч. ч. 3, 4 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою (піклування над неповнолітньою особою), якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна (піклувальника) за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ст. 62 ЦК України, опіка або піклування встановлюється за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника. Відповідно до ст. 63 ЦК України, опікуном чи піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Приймаючи до уваги ті обставини, що позивачка [PERSON] має повну цивільну дієздатність, звернулась до суду з позовною заявою про призначення її опікуном над малолітнім, перебуває у родинних відносинах із малолітнім - є його рідною бабусею, і цей факт не спростовано сторонами по справі, малолітній [PERSON] проживає спільно із нею та знаходиться на її утриманні, позивачка займається його вихованням, піклується про стан його здоров'я, суд приходить до висновку про наявність підстав для призначення [PERSON] опікуном малолітнім [PERSON] Відповідно до ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із наданою позивачкою квитанцією, при зверненні до суду із даним позовом, нею був сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. Таким чином, враховуючи, що позов судом повністю задоволений, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved