Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

27 листопада 2019 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просила: стягувати щомісячно з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000 гшривень, з 17.10.2019 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] , віку 23 років, а саме до [INFO] , при умові продовження навчання [PERSON] . Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , додаткові витрати на навчання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 15000 гривень. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , пеню в розмірі 135 846,00 гривень. В обгрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2012 року було розірвано шлюб між сторонами. Від даного шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2012 року стягнуто з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частки від всіх видів доходу до повноліття дитини, тобто до [INFO] . Також вказує, з відповіді начальника Другого Київського ВДВС м. Одеси вбачається, що згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 20.09.2019 року заборгованість відповідача по аліментам станом на 01.09.2019 року становить 135 846 гривень. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Бескровний Я.В.) від 11.06.2020 року було виділено в окреме провадження позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені щодо заборгованості по аліментам. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Бескровний Я.В.) від 24.09.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 05 листопада 2020 року. 24.02.2021 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надала до суду заяву про відвід судді Бескровному Я.В. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси (суддя Бескровний Я.В.) було залишено без задоволення заяву представника відповідача про відвід головуючому по справі та задоволено заяву про самовідвід, в результаті чого справу передано для повторного авторозподілу. Згідно повторного автоматизованого розподілу від 26 лютого 2021 року справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 01.03.2021 року прийняла дану цивільну справу до провадження та призначила судове засідання. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. Розглянувши поданий позов, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та стягнення аліментів за минулий час було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.09.2012 року до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Мельниченко А.В. від 24.04.2013 року було відкрито виконавче провадження № 37813858 за виконавчим листом № 1512/12031/2012 про стягнення з [PERSON] аліментів розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно. 20.09.2019 року головним державним виконавцем Другого Київського відділу ДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області Фішер В.В. було складено розрахунок заборгованості по аліментам, яким визначено розмір заборгованості [PERSON] по аліментах станом на 01.09.2019 року у розмірі 135 846 гривень. 13.01.2020 року державним виконавцем Фішер В.В. було прийнято постанову про накладення штрафу на [PERSON] у зв`язку із несплатою аліментів у виконавчому провадженні, а 13.01.2020 року державним виконавцем Шарапою Д.С. складено новий розрахунок заборгованості по аліментам, в якому встановлено заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 17.10.2019 року у розмірі 140 672,48 гривень. Відповідно до копії виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси від 14.02.2013 року, адресу місця проживання боржника [PERSON] вказано - [ADDRESS] . Також у виконавчому листі зазначено, що заборгованість станом на 01.04.2013 року - відсутня. У зв`язку з тим, що відповідач сплачував аліменти не через виконавчу службу, а перераховував поштовими переказами на ім`я [PERSON] , 25 лютого 2020 року відповідачем подано заяву до Другого Київського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області про долучення квитанцій про оплату заборгованості та інших документів до матеріалів виконавчого провадження та здійснення перерахунку заборгованості з урахуванням долучених квитанцій про сплату аліментів та розміру середньої заробітної плати по Тальнівському району Черкаської області. 27 лютого 2020 року в.о. начальника Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Васильєвою С.О. було винесено постанову про перевірку виконавчого провадження ВП № 37813585, якою було скасовано постанову ВП №37813858 від 13.01.2020 року про накладення на [PERSON] штрафу та зобов`язано державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фішер В.В. скласти розрахунок заборгованості по аліментам з урахуванням наданих відповідачем квитанцій. 27.02.2020 року головним держаним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Фішер В.В. було складено новий розрахунок заборгованості по аліментам станом на 27.02.2020 року з урахуванням наданих квитанцій про оплату аліментів [PERSON] у розмірі 84 227,48 гривень. У зв`язку з реєстрацією та фактичного мешкання боржника за адресою: [ADDRESS] , 28.02.2020 року головним держаним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Фішер В.В. було прийнято постанову про передачу виконавчого листа № 1512/12031/2012 про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку до Тальнівського районного відділу державної виконавчої служби Центральногоміжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 17.03.2020 року державним виконавцем Тальнівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було здійснено перерахунок заборгованості у виконавчому провадженні з урахуванням середньої заробітної плати працівника, яка характерна для місцевості по місцю реєстрації та проживання боржника та визначено загальний розмір заборгованості [PERSON] в розмірі 38 701,11 гривень. Разом з тим, у листі Тальнівського районного відділу державної виконавчої державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вих № 2693 від 23.03.2021 року повідомляється, що розмір заборгованості [PERSON] станом на дату звернення позивачки до суду (27ю11.2019 року) 45 401,11 гривень, так як у період з липня 2014 року по 13 листопада 2019 року [PERSON] було здійснено сплату аліментів на користь [PERSON] . Таким чином, фактичний розмір заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів у виконавчому провадженні станом на дату звернення до суду становив не 135 846 гривень, як зазначено в розрахунку заборгованості, складеному державним виконавцем без врахування квитанцій про оплату аліментів, повідомлень, та виходячи з розміру середньої заробітної плати по м. Одеса, в 45 401,11, який було складено із врахуванням квитанцій про оплату аліментів, повідомлень, та з врахуванням середньої заробітної плати по місцю реєстрації та проживання [PERSON] 18.03.2020 року державним виконавцем Тальнівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було прийнято постанову про накладення штрафу на [PERSON] у розмірі 7 740,22 гривень. 18 березня 2020 року [PERSON] було сплачено вищевказаний штраф, що підтверджується квитанцією № 60 від 18.03.2020 року. Суд приходить до висновку, що у зв`язку з ініційованою перевіркою боржником щодо вірності складання розрахунку суми заборгованості по аліментам, попередні розрахунки заборгованості по аліментам від 20.09.2019 року, 13.01.2020 року та 27.02.2020 року втратили свою чинність. Згідно ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та другастатті 614 ЦК України). У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Суд приходить до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини [PERSON] , оскільки він не знав про існування відкритого у Другому Київському відділі державної виконавчої служби м. Одеси виконавчого провадження, адже жоден із державних виконавців у виконавчому провадженні № 37813858 не повідомив його про існування відкритого виконавчого провадження та сплачував аліменти особисто шляхом поштових переказів. Даний факт також підтверджується відповіддю Тальнівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вих № 2929, в якої повідмляється: "У матеріалах виконавчого провадження № 37813858 з примусового виконання виконавчого листа № 1512/1031/2012, виданого 14.02.2013 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на Користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.09.2012 року і до повноліття дитини, відсутні будь-які підтверджуючи документи (квитанція про направлення, рекомендоване повідомлення, кур`єрська декларація, розписка про отримання тощо) про направлення листів боржнику [PERSON] . Крім того, 23.03.2020 року державним виконавцем було прийнято постанову про закінчення виконавчого провалдження у зв`язку зі сплатою [PERSON] у повному обсязі заборгованості по аліментам та штрафу. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першоюстатті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним упостанові Великої Палати Верховного Суду від 14грудня 2020 рокуу справі № 661/905/19, згідно якого відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що відповідач, будучи обізнаним про існування рішення суду про стягнення аліментів, вносив платежі на сплату аліментів, а заборгованість по аліментах виникла з незалежних від нього причин, що також свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментах, а тому підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у суду немає. Крім того, суд також бере до уваги, що позивач, подавши виконавчий лист, виданий Київським районним судом м. Одеси ще 14.02.2013 року до виконання, станом виконавчого провадження не цікавилась, з будь-якими заявами до виконавчої служби не зверталась і таке звернення відбулось лише у вересні 2019 року (через 6,5 років!) перед подачею до суду даного позову. Зазначене, на думку суду, свідчить про отримання нею аліментів, що сплачувались відповідачем на адресу позивача шляхом поштових переказів, а твердження представника позивача щодо неотримання [PERSON] вищезазначених грошових сум не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивачі не скористались своїми процесуальними правами та не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені на заборгованість по аліментам задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed