Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

20 квітня 2018 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Приватного підприємства "Золота Нива-1" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. В обґрунтування даного позову зазначили, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 14.02.2018, кожен з них успадкував після смерті померлої [INFO] [PERSON] по 1/5 частки земельної ділянки загальною площею 5,7800 га за цільовим призначенням: 01.01 - для ведення товарного сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер [NUMBER], що належала [PERSON], яка померла [INFO], спадкоємцем якої згідно заповіту, посвідченого Чистоводівською сільською радою Ізюмського району Харківської області 05.05.2001, зареєстрованого у реєстрі за № 16, була [PERSON], яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав нотаріально. Право власності на земельну ділянку, відповідно до часток кожного було зареєстровано 14.02.2018 приватним нотаріусом [PERSON] При отриманні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.01.2018, позивачі звернули увагу про наявність договору оренди земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та ПП «Золота Нива-1» на успадковану земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], який було зареєстровано 30.04.2010, тобто через рік та два місяці після смерті орендодавця, яка померла [INFO]. 27 березня 2018 року позивачі з метою досудового врегулювання спору повідомили відповідача цінним листом про успадкування земельної ділянки та запросили надати копію діючого договору оренди земельної ділянки, укладеного з [PERSON] 10.01.2008 та зареєстрованого 30.04.2010. Станом на час звернення позивачів до суду, відповіді від відповідача так і не надійшло, у зв'язку з чим у позивачів відсутній екземпляр договору оренди. Оскільки спірний договір оренди пройшов державну реєстрацію 30.04.2010, він де-юре є укладеним, тобто з дня його державної реєстрації у відповідача виникло право на оренду землі, проте враховуючи, що орендодавець помер 11 березня 2009 року, то на момент державної реєстрації права оренди земельної ділянки за спірним договором цивільна правоздатність орендодавця, тобто здатність мати цивільні права та обов'язки відповідно до статті 25 ЦК України була припинена, що унеможливило виникнення у орендодавця прав та обов'язків за даним договором. Це в свою чергу унеможливлює перехід прав та обов'язків за цим договором від спадкодавця до спадкоємця, в зв'язку з тим, що їх не набув за життя спадкодавець. Також в зв'язку зі смертю орендодавця до моменту державної реєстрації договору оренди унеможливлюється виконання зобов'язання щодо передачі земельної ділянки орендарю відповідно до п. 20 типового договору у визначений за домовленістю сторін строк після державної реєстрації права оренди за актом її приймання - передачі, і у зв'язку з тим, що передача вказаної земельної ділянки згідно вимог законодавства про передачу об'єкта оренди орендарю після державної реєстрації договору, фактично не могла відбутися у зв'язку зі смертю орендодавця до моменту набрання чинності договору оренди, позивачі вважають, що орендар не набув право оренди за спірним договором. Тому просили визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею - 5,7800 га, розташованої на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, укладений 10.01.2008 між [PERSON] та ПП «Золота Нива-1», зареєстрований державним реєстратором Ізюмського міськрайонного відділу Харківської регіональної філії державного земельного кадастру [PERSON] 30.04.2010. До судового засідання позивачі не з'явилися, їх інтереси представляв представник. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги позивачів підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог позивачів заперечував та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. В судовому засіданні встановлено, що[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер: 859 від 14.02.2018, 853 від 14.02.2018, 857 від 14.02.2018, 855 від 14.02.2018, 861 від 14.02.2018, успадкували після померлої 02 березня 2014 року [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею - 5,7800 га, розташовану на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с.21-25), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. (а.с.18,26-30). Між [PERSON] та Приватним підприємством «Золота Нива-1» на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] було укладено договір оренди землі від 10.01.2008, за умовами п.п.1, 2 якого [PERSON] передала, а ПП «Золота Нива-1» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 5,7800 га, яка розташована на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, контур № 32, ділянка № 140, строком на 10 років, з орендною платою у розмірі 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки (а.с.62-65). 10.01.2008 [PERSON] та ПП «Золота Нива-1» було підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі та акт приймання-передачі земельної ділянки до даного договору (а.с.66). Відповідно до частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі», (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст.210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України, ст.18 Закону України «Про оренду землі» є укладеним з моменту його державної реєстрації. Відповідно до пункту 43 договору оренди земельної ділянки від 10.01.2008, він набирає чинності з моменту його державної реєстрації. 30.04.2010 державним реєстратором Ізюмського міськрайонного відділу Харківської регіональної філії державного земельного кадастру за ПП «Золота Нива-1» було зареєстровано право оренди даної земельної ділянки строком дії 10 років, підставою виникнення якого є договір оренди землі від 10.01.2008, про що вчинено запис за № 041067200050 (а.с.63). Ч.1 ст. 775 ЦК України передбачено, що наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм. Ч.1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У п. 8 постанови пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що: "Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, а саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначити момент вчинення правочину (ст.205-210, 640 ЦК тощо). Також у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-422цс17 міститься висновок, в якому вказано, що строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Даний висновок також було викладено в постанові Верховного суду від 20.02.2018 у справі № 379/386/16-ц. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Таким чином, строк дії даного договору - до 30.04.2020. Відповідно до положення ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п. 40 зазначеного договору оренди землі передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. З огляду на зазначене, позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], успадкувавши земельну ділянку після [PERSON], набули також права та обов'язки за договором оренди земельної ділянки від 10.01.2008. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ПП «Золота Нива-1» як стороною Договору 30.04.2010 було подано державному реєстратору Ізюмського міськрайонного відділу Харківської регіональної філії державного земельного кадастру заяву та всі документи, необхідні для проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки. У позовній заяві позивач посилається на те, що Договір було зареєстровано через рік та два місяці після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Представник відповідача зазначає, що станом на момент державної реєстрації договору оренди вищевказаної земельної ділянки - 10.01.2008 у ПП «Золота Нива-1» та Ізюмському міськрайонному відділі Харківської регіональної філії державного земельного кадастру не було відомостей про смерть [PERSON]. Станом на 30.04.2010 ні [PERSON], ні будь-яка інша особа не повідомляли ПП «Золота Нива-1» або Ізюмський міськрайонний відділ Харківської регіональної філії державного земельного кадастру про те, що [PERSON] померла [INFO] та жодних документів, які б підтверджували цей факт, не надавали. Ч. 4 ст. 182 ЦК України передбачено, що порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Ч.7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла станом на 30.04.2010) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 7 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011, для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Згідно з п. 10 цього Порядку заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. Відповідно до п. 23 цього Порядку державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у державній реєстрації та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають ми встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, отримано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною 9 статті 15 цього Закону; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано. Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла станом на 30.04.2010), відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. При здійсненні державної реєстрації прав державні реєстратори не наділені повноваженнями вчиняти будь-які дії, прямо не передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011, у тому числі вимагати не передбачені цими нормативно-правовими актами документи, вимагати явку обох сторін правочину, перевіряти, чи живі сторони правочину тощо. Таким чином, встановивши відсутність підстав для відмови у державній реєстрації прав, передбачених ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону, державним реєстратором 30.04.2010 було правомірно проведено державну реєстрацію права оренди вищевказаної земельної ділянки, про що у Державному реєстрі земель вчинено записза № 041067200050. Цей запис засвідчено підписом посадової особи, яка провела державну реєстрацію та відповідною печаткою. Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, що діяла станом на 10.08.2008), а також п. 43.3 Договору акт приймання-передачі земельної ділянки є невід'ємною частиною договору оренди землі, то підписання цього акту за взаємною згодою сторін одночасно з Договором не є порушенням вимог законодавства. Вільне волевиявлення [PERSON] на укладення Договору та на здійснення його державної реєстрації (державної реєстрації права оренди) підтверджується фактом підписання нею цього договору, а також акту визначення меж земельної ділянки в натурі та акту приймання-передачі земельної ділянки і в момент державної реєстрації договору сторони не повинні були повторно досягати згоди з усіх істотних умов договору або якимось чином підтверджувати свою згоду на реєстрацію цього договору. Таким чином, на момент державної реєстрації права оренди даної земельної ділянки 30.04.2010 цей Договір свідчив про волю [PERSON] на його укладення і був спрямований на реальне його виконання. При цьому, навіть якщо б була відсутня згода [PERSON] на проведення державної реєстрації Договору (права оренди) або якщо вважати, що її згоди на таку реєстрацію не було у зв'язку з її смертю, то в будь-якому випадку відсутність згоди однієї сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може вважатися підставою для відмови в проведенні державної реєстрації або визнання такого договору недійсним. Правильність даної позиції підтверджується листом Верховного Суду України від 01.02.2014 «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.», в п. 9 розділу «Спори, що виникають із земельних правовідносин» якого Верховний Суд України зазначив, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого укладення договору оренди земельної ділянки неможливе. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-127цс13). В листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України», Верховний Суд України в розділі «Визнання правочину недійсним» також зазначив, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 Цивільного кодексу України, є важливим чинником, без якого укладення договору оренди земельної ділянки є неможливим. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто зовнішнім елементом щодо договору. Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі №6-127цс13). У справі за позовом про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації договору Верховний Суд України сформував такий правовий висновок. Згідно із ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ст. 20 Закону України від 06.10.1998 №161-ХІV «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі ст. 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ для обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. При вирішенні судом спору про визнання договору недійсним із підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може вважатися обставиною для визнання його недійсним з підстав, які передбачені ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-118цс13). З викладеного слідує, що смерть [PERSON] до моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки на підставі підписаного нею Договору не може слугувати підставою для відмови в проведенні державної реєстрації або визнання такого Договору недійсним, оскільки волевиявлення на укладення Договору вона виразила в момент його підписання. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 Цивільного кодексу України, а також усі вимоги Закону України «Про оренду землі» при укладенні Договору було додержано, тому підстав, передбачених ст. 215 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для застосування обраного позивачами способу захисту прав (визнання Договору недійсним), немає. Крім того, чинна на цей час редакція ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», на яку посилаються позивачі, не передбачає можливості визнання договору оренди землі недійсним. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки слід відмовити.

Outcome: dismissed