Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.03.2011 року по 11.08.2014 року працювала на різних посадах у філії Волинського регіонального управління ПАТ КБ Приватбанк та була звільнена за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, у день звільнення вона не змогла отримати розрахункові кошти оскільки 29.07.2014 року без будь-якого попередження на усі її картки, що видані банком, було встановлено обмеження на видаткові операції, а також заблоковано фінансовий телефон [NUMBER], вхід до Приват-24 та усі операції в терміналі самообслуговування та банкоматах банку. В звязку з чим, вона звернулась зі скаргою до адміністрації банку, на що їй було надано відповіді, що працівники банку шукають необхідну інформацію в архівах і програмних комплексах банку та проводять перевірку даних. Вказує, що лише 01.10.2014 року її картковий рахунок Універсальний, куди були зараховані розрахункові кошти, був розблокований. Проте, вона змогла скористатись лише частиною коштів, оскільки банк під час її звільнення безпідставно відправив кошти на цей рахунок, а не на зарплатний і при знятті готівки вона недоотримала 170 грн. При цьому, з моменту звільнення і по дату отримання частини розрахункових коштів пройшов значний термін, тому відповідача зобовязаний виплатити компенсацію за час затримки виплати таких коштів, що на день подачі заяви складає 78822,40 грн. Крім того, діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, оскільки через блокування її рахунків, вона не змогла купити продукти харчування та ліки, що в подальшому привели по погіршення стану здоровя, в звязку з чим з 18 по 30 серпня 2014 року вона перебувала на лікуванні. У з вязку з чим, просила стягнути з відповідача на її користь розрахункові кошти в розмірі 78822,40 грн., 170 грн. невиплачених коштів та 50000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача на користь позивача 155448,80 грн. час затримки виплати розрахункових коштів з розрахунку середнього заробітку на день розгляду справи. В решті позов підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях, в тому числі й за пропуском строків позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] була звільнена з ПАТ КБ Приватбанк" відповідно до наказу № Э.VО-УВ-2014-178-п від 10.08.2014 р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП згідно заяви про звільнення № Э.VО-УВ-2014-178 від 28.07.2014 року (а.с. ). І як слідує із вказаної заяви, позивачем було вказано, що виплату належних при звільненні коштів слід здійснити на платіжну карту 5168742323457105 Універсальна карта (а.с. ) Відповідно до ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як слідує із виписки по особовому рахунку, 11.08.2014 року о 17.14 год. [PERSON] перераховані кошти в сумі 17890,56 грн. (а.с. ), тобто позивачем належні розрахункові кошти отримано на рахунок карти Універсальна у встановлені законом строки для виплат зазначених коштів в день звільнення 11.08.2014 р. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було дотримано положення ст. 116 КЗпП України, що виключає відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. При цьому, посилання позивача про те, що банком неправомірно перераховані кошти на платіжну картку Універсальна, а не на зарплатну картку не заслуговують на увагу, оскільки у заяві на звільнення [PERSON] зазначила номер картки, на яку слід проводити виплати (а.с. ). Крім того, відносини щодо здійснення операцій з кредитною картою Універсальна є відносинами між клієнтом та банком і регулюються не трудовим законодавством, а нормами цивільного законодавства та угодою між сторонами. Так, згідно з анкетою-заявою від 01.03.2011 року [PERSON] погодилась, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить договір про надання банківських послуг, ознайомилась і погодилась із їх умовами, тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді, і при цьому прийняла на себе зобов'язання виконувати вимоги цих Умов та Правил, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку (а.с. ). Таким чином, оскільки відповідачем при звільненні [PERSON] було здійснено повний остаточний розрахунок відповідно до ст. 116 КЗпП шляхом перерахування на рахунок платіжної карти Універсальна, позовна вимога про стягнення розрахункових коштів та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставною і до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Крім того, як слідує з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таким чином, зважаючи, що [PERSON] була звільнена 11.08.2014 року, остаточний розрахунок було здійснено в день звільнення, тому перебіг тримісячного строку розпочався із 12.08.2014 р., а до суду остання звернулась 28.11.2014 р., тобто після спливу встановленого строку для звернення до суду про вирішення спору і клопотання про поновлення пропущеного строку та доказів поважності причин його пропуску не надано, то суд вважає, що в частині стягнення 170 грн. недоотриманих при звільненні слід відмовити за пропуском строку позовної давності. А тому, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наведених вище підстав.

Outcome: dismissed