Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування - районна адміністрація ЗМР по Олександрівському району про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.05.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. У шлюбі в них народився син [PERSON], [INFO].16.06.2010 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що Жовтневим відділом РАЦС видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Одразу після припинення шлюбних відносин і по теперішній час відповідач жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. З 31.08.2010 року, за рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя відповідач повинен сплачувати аліменти щомісячно у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, але навіть цю суму аліментів відповідач не сплачує. Відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється, не надає належного утримання та забезпечення, не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться його розвитком та не надає матеріальну допомогу. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], збільшити розмір аліментів, які сплачує [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] з 1/4 частини від всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/3 частини від всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних матеріалів в справі достатньо для розгляду її суті. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги вважає обґрунтованими, надала суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина. Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідка [PERSON], вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» N 3, 30.03.2007, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. За тими ж роз'ясненнями, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [NUMBER] від 17.03.2009 р. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 31.08.2010 року та до повноліття дитини. Згідно з характеристикою на [PERSON] від 26.12.2016 р. № 533, виданої Запорізькою єврейською гімназією «ОРТ-АЛЄФ» Запорізької міської ради Запорізької області, [PERSON] має хороший фізичний і розумовий розвиток, має високий рівень навчальних досягнень з усіх предметів. Спокійний, врівноважений, вихований, чуйний, користується авторитетом серед учнів класу. Вихованням [PERSON] займається його мати [PERSON], яка приводить [PERSON] до школи, забирає його після навчання, допомагає з підготовкою до занять вдома, постійно цікавиться його успіхами у педагогічного складу школи, а також бере участь у батьківських зборах. Батько [PERSON], [PERSON], жодного разу до школи не завітав, успіхами [PERSON] в школі не цікавився, у батьківських зборах участі не брав. Відповідно до довідки від 26.12.2016 р № 532, виданої Запорізькою єврейською гімназією «ОРТ-АЛЄФ» Запорізької міської ради Запорізької області, [PERSON] за період навчання сина не брав участі в його вихованні, не цікавився його навчанням, не підтримував зв'язок із навчальним закладом. Питанням навчання та виховання [PERSON] займається його мати, [PERSON] Згідно з характеристикою на спортсмена [PERSON] від 28.12.2016 р. № 93, виданої Позашкільним навчальним закладом «Запорізька комплексна дитячо-юнацька спортивна школа «Динамо», [PERSON] з 01.09.2016 року відвідує спортивну секцію з дзюдо КДЮСШ «Динамо», яка розташована за адресою: вул. Гоголя, буд. 81. Розклад занять: понеділок, середа, п'ятниця - 14.30 - 16.00. На секцію його водить мати [PERSON], яка після його і забирає. Добровільний внесок здійснює за заняття в секції регулярно. Батько [PERSON], [PERSON], не цікавиться спортивним життям сина, з тренерським складом щодо успіхів [PERSON] не спілкувався взагалі, не приходив жодного разу під час занять. Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району як органу опіки та піклування від 13.03.2017 року № 0322/05-05/04, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування вважає можливим позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Разом з тим, допитана в судовому засіданні [PERSON] надала пояснення, згідно з якими відповідач не цікавиться дитиною, не приймає участі у вихованні сина та не надає коштів на його утримання. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до вимог 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, позбавлення батьківських прав, це спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Пленум Верховного Суду України в п. 15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідач не надав суду жодних заперечень з приводу позовних вимог позивача, а докази, наявні в матеріалах справи вказують на те, що [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов'язків та не виявляє до малолітнього сина ніякої уваги та турботи, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання, утримання сина, його долі, стану його здоров'я, умовами виховання не цікавиться, матеріально дитину не підтримує, тобто свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Враховуючи вищевикладене, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи і підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із змісту ч. 3 ст. 181 СК України слідує, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері батька і (або) у твердій грошовий сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України в постанові N 3 від 15.05.2006 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів роз'яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК . Виходячи з матеріального становища сторін та враховуючи стан їх здоров'я, а також те, що відповідач по справі, батько дитини в добровільному порядку не піклується про утримання малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість та зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Проте, як вбачається з матеріалів справи, щодо стягнення аліментів з відповідача вже було вирішено питання та винесено відповідне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2010 р. Але, позивач ставить перед судом питання про збільшення розміру аліментів, оскільки на теперішній час витрати на виховання сина у зв'язку із вступом до навчального закладу та заняттями у спортивній секції значно виросли, у зв'язку із чим виникла необхідність у збільшенні їх розміру. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однак, не знайшли свого підтвердження у суді доводи позивача щодо зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із сторін, що є необхідною умовою для вирішення питання про збільшення встановленого судом розміру аліментів, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обов'язків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача в дохід держави судових витрат пропорційно сумі задоволених позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази та їх взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial