Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до Республіканського вищого училища фізичної культури про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивувала тим, що в листопаді 2013 року вона була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера Республіканського вищого училища фізичної культури наказом № 351-к від 21.11.2013 року. Наказом від 27.05.2014 року № 132-к її було звільнено з роботи 30.05.2014 року за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України. Проте відповідач не провів з нею остаточний розрахунок, чим завдав моральну шкоду. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Республіканського вищого училища фізичної культури на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5085 грн 40 коп. та 300 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. Стягнуто з Республіканського вищого училища фізичної культури на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Республіканське вище училище фізичної культури звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду. Апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим так як згідно наказу № 132-к від 27.05.2014 року [PERSON] звільнено з роботи 30.05.2014 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. В день звільнення [PERSON] отримала трудову книжку та розрахункові, про що свідчить запис в трудовій книжці та розрахунковій платіжній відомості. Зазначає, що затримка виплати по лікарняному сталася не з вини РВУФК, оскільки надходження коштів на виплату за листком непрацездатності відбулася у липні 2014 року, крім того підприємство є державною установою і не могла виплатити кошти, поки вони не надійшли на рахунок РВУФК. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню виходячи з наступних підстав. Відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права які є підставою для скасування рішення. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивача не виплачені всі належні йому при звільненні кошти, заборгованість по заробітній платі в розмірі 2871 грн. 10 коп. була виплачена позивачці 02.07.2014 року, а тому, за весь час після звільнення, з 31.05. 2014 року по 02.07.2014 року на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за 20 робочих днів в розмірі 5085 грн. 40 коп. та 300 грн. у відшкодування моральної шкоди Проте такий висновок суду не відповідає вимогам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини. Відповідно до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте таким вимогам рішення суду не відповідає. По справі встановлено, що позивачка працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. Наказом від 27.05.2014 року за № 132-к її було звільнено з роботи 30.05.2014 року за ст.38 КЗпП України. В день звільнення позивачка не працювала, оскільки 30.05.2014 року перебувала на лікарняному. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В порушення цих вимог суд не з"ясував чи зверталася позивачка до відповідача з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі. В засіданні апеляційного суду позивачка пояснила, що з офіційною вимогою до відповідача після звільнення з роботи про виплату заборгованості по заробітній платі вона не зверталась. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які містяться в постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 року (п.20) належні працівникові суми заробітку, коли він в цей день не був на роботі, виплачуються наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. Таким чином, апеляційний суд вважає, що відсутня вина відповідача у проведенні остаточного розрахунку з позивачкою, оскільки остання в день звільнення не працювала і не надала доказів про те, що вона зверталася до відповідача з вимогою про проведення з нею остаточного розрахунку, а тому, рішення суду про часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, заподіяної несвоєчасно проведеним розрахунком підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Outcome: dismissed