Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , діючої у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що він на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2009 року, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21 грудня 2009 року за реєстраційним № 15174 в книзі 510-180. Він як власник квартири надав згоду на реєстрацію та проживання відповідачці [PERSON] , на той час, як дружині, шлюб з якою укладено 13 серпня 2010 року та розірвано 17 лютого 2012 року, та його малолітній дочці [PERSON] , [INFO] . При цьому відповідачка з дочкою в 2013 році, забравши всі свої речі, виїхали у добровільному порядку з квартири, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачують, внаслідок чого він вимушений сплачувати за них як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги, що впливає на його бюджет. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 31 липня 2019 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , діюча у своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в судове засідання повторно не з`явивилась, про час та місце розгляду справи повідомлена, за адресою, указаною позивачем у позовній заяві (спірної квартири), згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Представник третьої особи Кушлак Є.А. , діюча на підставі довіреності від 24 травня 2019 року, в судовому засіданні вважала безпідставною належність визначеної позивачем третьої особи до спірних правовідносин. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Судом встановлено що позивач [PERSON] одноособово володіє квартирою [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2009 року, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21 грудня 2009 року за реєстраційним № 15174 в книзі 510-180 (а.с. 11-12, 13, 14). [PERSON] як власник квартири надав згоду на реєстрацію та проживання відповідачці [PERSON] , на той час, як дружині, шлюб з якою укладено 13 серпня 2010 року й розірвано 17 лютого 2012 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 20112 року, та їх малолітній дочці [PERSON] , [INFO] , що визнається позивачем. Відповідно, відповідачка [PERSON] разом із малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , народженою у шлюбі з позивачем, тобто з біологічною дочкою позивача, вселилася в спірну квартиру як дружина позивача із їх малолітньою дочкою, тобто вони проживали на правах членів сім`ї позивача, а з часу розлучення - відповідачка [PERSON] - як колишній член його сім`ї, а малолітня дочка - як член сім`ї. При цьому оскільки особа малолітньої [PERSON] , [INFO] , нерозривно пов`язаня з урахуванням її малолітнього віку з матір`ю - відповідачкою [PERSON] , остання на підставі ст. 405 ЦК України не може бути визнаною такою, що втратила право користування житловм приміщенням, виходячи із таких правових підстав. Так, права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідачка - його колишя дружина та його малолітня дочка без поважних причин не проживають у спірній квартир з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України у зв`язку з вибуттям на інше місце проживання до іншого населеного пункту, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачують, внаслідок чого він вимушений сплачувати за них, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги, що впливає на його бюджет. За положенням ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відмовляючи у задоволенні цього позову суд виходить із того, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання такої малолісної особи такою, що втратила право користування зазначеним спірним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня дочка позивача [PERSON] , [INFO] , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, відмінним від спірного, позивач не надав, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Окрім того, позивачем невірно визначена особа відповідача - його малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , яка за своїм малолітнім віком не може бути самостійний відповідачем, при цьому її права має представляти її законний представник - матір - [PERSON] , проте такий фактор позивачем не врахований. Відповідно, право користування житлом, яке належить батьку такої малолітньої дитини, у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені позивачем підстави визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на дитину не поширюються. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, зважаючи на її малолітній вік та цивільну дієздатність відповідно до ст. 30 ЦК України. Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом, тобто ст. 29 ЦК України. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При вирішення цього спору суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, а у даному спорі - право малолітньої біологічної дочки позивача [PERSON] , [INFO] , яка за правом свого народження має право на користування цим житлом як член сім`ї позивача (власника житла), й особа якої нерозривно пов`язується із її законним представником - матір`ю - [PERSON] , яка за взаємов`язком права законного представника такої малолітньої особи наділена правом на проживання у спірній квартирі до досягнення дитиною певного віку, а також й як колишній член сім`ї власника житла. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Малолітня дочка відповідача [PERSON] , [INFO] , через свій малолітній вік не має можливості самостійно прийняти рішення про вибуття до іншого місця проживання. Безпідставними є і посилання позивача на статтю 405 ЦК України щодо даної малолітньої особи (його малолітньої дочки) з огляду на те, що остання була відсутньою у спірній квартирі понад рік з поважних причин - зважаючи на свій малолітній вік (станом на 2013 рік - мала чотирирічний вік, а на час розгляду справи - десять років), оскільки згідно з частиною першою та третьою й четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, й місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Такої правової позиції щодо малолітньої особи у аналогічних спірних правовідносинах дотримується й Верховний Суд, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18 Першої судової палати Касаційного цивільного суду. З урахуванням наведеного у суду не має підстав для визнання відповідачів - малолітньої біологічної дочки позивача [PERSON] , [INFO] , яка за правом свого народження має право на користування цим житлом як член сім`ї позивача (власника житла), й особа якої нерозривно пов`язується із її законним представником - матір`ю - [PERSON] , яка за взаємов`язком права законного представника такої малолітньої особи наділена правом на проживання у спірній квартирі до досягнення дитиною певного віку, а також й як колишній член сім`ї власника житла, оскільки відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири, й тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із найманого жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 3 ст. 9 ЖК України). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню, обставини, що обгрунованого доводять позовні вимоги, судом не встановлені, за таких підстав позов підлягає відмові у його задоволенні. За наслідками розгляду справи суд застосовує положення п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 29, 30, 31, 310, 405 ЦК України, ст. 9, ч. 1 ст. 156 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: dismissed