Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся у суд з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача видалити відеозапис під назвою «[INFO]» та спростувати недостовірну інформацію про те, що позивач бере хабарі у то й же спосіб яким і поширено недостовірну інформацію, також стягнути із відповідача на користь позивача 10 000 гривень моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 12 жовтня 2020 року позивач, перебуваючи на посаді поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції, забезпечував громадський порядок та публічну безпеку у Залізничному районі м. Львова, зокрема здійснював розгляд справи про адміністративне правопорушення, під час чого до нього підійшов відповідач і в своїй розмові почав критикувати роботу позивача як людини та поліцейського. Висловлювався в агресивній та грубій формі, звинувачував позивача у хабарництві та непрофесіоналізмі. Позивач звернув увагу відповідача, як водія про те, що він порушив вимоги Правил дорожнього руху України, оскільки здійснив зупинку автомобіля в недозволеному місці, та наголосив на необхідності усунути правопорушення. Відповідач заперечував свою причетність до правопорушення, потім вказав, що це не його автомобіль, а в подальшому пояснив, що не знає вимог ПДР України. [INFO] в мережі інтернет, зокрема на веб-сайті YouTube на офіційному каналі «LAN CAR» відповідачем було поширено інформацію (відеозапис: [INFO]) під назвою «[INFO]». На заставці відео біля фотографії позивача розміщено напис - мам!мамо! я принцеса. Зазначений заголовок та зміст розмови із відповідачем були доведені до широкого кола користувачів. Вважає, що неправомірними діями відповідача було принижено честь, гідність та ділову репутацію, заподіяно моральну шкоду. Зокрема, у відеоаписі поширена інформація наступного змісту : «Водія Шкода відпускають без будь-якого покарання!!! Хоча порушення в нього по словам цього МУСОРА , було досить суттєве !!!"; «я бачив що ти хабарі береш»; «точно Д@БІЛ»; «ти не поліцейський для мене, ти мусор, самий справжній мусор» та інші висловлювання, які принижують його честь та гідність. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 січня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Також роз`яснено сторонам, що відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 07 квітня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому той з позовними вимогами не погоджується, зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що саме відповідач поширив інформацію у мережі інтернет, яку просить визнати недостовірною, вказує що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати за своїм змістом є оціночним судженням. Також зазначає, що позивач не надав жодних доказів того, що інформація, яку він просить спростувати стосується саме його і порушує саме його права та інтереси, а тому вважає, що позовні вимоги в цій частині є безпіставними. Також заперечив щодо стагнення з нього моральної шкоди Також зазначає, позивач не навів та не надав жодного доказу наявності у нього моральною шкоди, не зазначив в чому полягає протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку, не надав доказів вини відповідача при нанесенні такої шкоди, тому вважає дані вимоги безпідставними. Тому просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. 28 квітня 2021 р. від позивача поступила відповідь на відзив, в якому позивач вказує, що відповідач у своїх твердженнях зазначає наявність у його діях ознак корупційного правопорушення. Пояснює, що при розповсюдженні негативної інформації відсутнітій належний доказїї достовірності, а саме - рішення суду, яке набрало законної сили і яким би було встановлено вину у корупційних правопорушеннях. Розповсюджена інформація не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, а несе в собі негативну інформації щодо позивача. Крім того, аналізуючи розповсюджену інформацію можна стеверджувати, що відповідач висловлював не оціночне субєктивне судження, не своє особисте відношення до неї, а стверджував.ю як до обєктивних, чітко висловлених фактів, які на момент висловлювання були бездоказовими. Є очевидним, що поширена відповідачем інформація є негативною інформацією, оскільки явно занижує рівень моральних та професійних якостей, що не відповідає дійсності. Відповідач свідомо бажав сформувати негативну соціальну оцінку щодо позивача в очах суспільства, свідомо мав на меті підприв авторитету позивача та позитивної репутації. Просить позов задовільнити. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] на веб-сайті YouTube на офіційному каналі «LAN CAR» відповідачем було поширено інформацію (відеозапис: [INFO]) під назвою «[INFO]». Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст.299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина - його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» пов`язується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» - усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю об`єктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини - це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно пов`язані між собою. Якщо гідність - цінність людини, то честь - це, по суті, оцінка цієї цінності. Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому об`єктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні суб`єктивні права, суть обов`язку невизначеного кола зобов`язаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобов`язаних осіб. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п.п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її в пресі, передання по радіо, телебаченню, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах адресованих іншим особам. Недостовірною є інформація яка викладена неправдиво або містить відомості про події та явища яких не існувало взагалі або існували, але відомості про них не відповідають дійсності. В пункті 19 цієї Постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені щодо неї, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій формі, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. У п.1 ст.10 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів». Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі ст.10 Конвенції має за зразок ст.19 Загальної декларації прав людини 1948 р., від якої мало чим відрізняється. Статтею 10 кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів». Аргументи, що висуваються на обгрунтування необхідності особливого захисту свободи вираження поглядів, поділяють на дві групи: 1) свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є важливим інструментом досягнення інших суспільних цілей; 2) вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом - благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Тією мірою, якою свобода слова розцінюється як відповідний інструмент, вона співвідноситься з двома спорідненими цілями. В найбільш широкому значенні свободу слова обгрунтовують як найкращий спосіб забезпечити можливість з`ясувати істину. Стверджується, що безперешкодне зіткнення і, як результат цього, перевірка думок та ідей є найкращим способом поповнення знань. Водночас друга група аргументів, якими обгрунтовується необхідність вільного вираження поглядів, спирається на ідею про те, що вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві. Так само і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, може бути вкрай важливою для формування тих особистих переконань, що лежать в основі нашої здатності до самовизначення. Подібну оцінку двостороннього характеру цього права виклав Європейський суд, який наполягав на тому, що свобода вираження поглядів «становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи» (справа «Лінгенс проти Австрії»). Аналізуючи зміст висловлювань відповідача суд доходить висновку, що наведене сформульоване в загальній формі, з критикою поведінки та дій [PERSON] , не містить жодних фактичних даних, не вказує на будь-які конкретні дії і не містить інформації про вчинення будь-яких дій саме позивачем та за своєю правовою природою підпадає під поняття оціночне судження та не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості (ст.30 Закону України «Про інформацію»). Висловлювання відповідача є суб`єктивними оціночними судженням в розумінні ЦК України та Закону України «Про інформацію», згідно яких оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналіз положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 827 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя з урахуванням того, що позивач є публічною особою, а тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, дає підстави для висновку про те, що поширена інформація не є такою, що порочить честь та гідність. Враховуючи те, що позивач зазначає, що перебуває на посаді поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону №1 Управління патрульної поліції, інформація щодо його дій становить громадський інтерес. За будь-яких обставин зазначені вище фрази не містять недостовірної інформації безпосередньо відносно позивача, тому що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому в силу вимог закону, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з врахування практики Європейського суду, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При цьому, суд звертає увагу на те, що наведені позивачем в позові фрази, виділені із загального контексту і протлумачені позивачем, з огляду на зміст відеозапису, на власний розсуд. Оспорювана інформація є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності». Відповідно до ч. 1ст. 5 Закону України «Про Національну поліцію» У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, такі не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., то у задоволенні такої слід також відмовити, оскільки позивачем не доведено, що моральні страждання і переживання, на які він посилається, були заподіяні йому внаслідок протиправних дій відповідача. Крім цього, позивач не надав достатніх доказів про те, що йому була завдана моральна шкода, та не довів її розмір. За змістом ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові-на позивача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК).

Outcome: dismissed