Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

19 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Північтранс», третя особа: Дніпровська міська рада в особі Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що має статус учасника бойових дій. Так, 10 липня 2019 року [PERSON] при посадці в автобус загального користування, який прямує міським маршрутом № 158, пред`явив водію посвідчення учасника бойових дій, яке надає йому право на пільговий проїзд, проте водій відмовив позивачу в пільговому проїзді у грубій формі. Тому позивачу довелось оплатити проїзд вартістю 7 гривень. Автомобільним перевізником за вказаним маршрутом є відповідач. Позивач вважає дії водія в особі відповідача незаконними та такими, що спричинили моральну шкоду, яка полягає у приниженні гідності при відмові у безкоштовному проїзді. Тому позивач просить визнати дії відповідача у відмові безоплатного проїзду протиправними, стягнути з відповідача на його користь вартість проїзду в сумі 7 грн., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 1000 грн. Ухвалою судді від 23 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі № 205/10912/19. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2020 року відмовлено в прийнятті апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Північтранс» на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року та повернуто відповідачу. 24 лютого 2020 року на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вина водія відсутня, а позивач невірно обрав спосіб захисту. У судове засідання позивач не з`явився, письмово просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Кудрявцев А.Л. заперечував проти позову. Представник третьої особи: Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради Маковцев І.І. не з`явився, письмово просив проводити судове засідання за відсутності представника. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна особа зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до Договору № Т158-154-19 з організації перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 12 червня 2019 року (далі - Договір), укладеного між Департаментом транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради та ПАТ «Північтранс», відповідач отримав право перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 158 (а.с. 23). Відповідно до Договору відповідач самостійно забезпечує послугами населення на умовах, передбачених Законом України «Про автомобільний транспорт», Правилами надання послуг пасажирського транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 та Договором. Згідно з п. 2.2.9. Договору перевізник забезпечує пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами. [PERSON] відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого 27 квітня 2016 року Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 6). Відповідно до пункту 7 частини 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач має право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. 10 липня 2019 року позивач їхав автобусом марки «Рута 25», державний номер [NUMBER] , по міськиму автобусниму маршруту № 158 від кінцевої зупинки площа Старомостова в місті Дніпро, оплативши проїзд у розмірі 7 гривень, що підтверджено квитком № ДН 018217 (а.с. 6), та не спростовано доказами відповідачем. Скаргою на відповідача про відмову в пільговому проїзді та грубу поведінку, поданою позивачем 10 липня 2019 року начальнику управління Укртрансбезпеки в Дніпропетровській області (далі - Управління), поданою в порядку досудового врегулювання конфлікту, підтверджується факт відмови 10 липня 2019 року водія автобусу вищевказаного міського маршруту у пільговому проїзді позивача, який пред`явив посвідчення, що надає право на пільги (а.с. 7). Також зазначена обставина знайшла своє підтвердження у листі ПАТ «Північтранс» від 23 липня 2019 року, який був направлений до Управління у зв`язку зі скаргою позивача. Відповідно до листа водій, який 10 липня 2019 року працював на автобусі марки «Рута 25», державний номер [NUMBER] , на комісії підтвердив, що відмовив у безкоштовному проїзді, з ним було проведено додатковий інструктаж щодо Правил перевезень пасажирів, особливу увагу приділяючи перевезенню пільгової категорії громадян, та прийняті міри адміністративного покарання, водія попереджено про неприпустимість допущення подібних випадків (а.с. 9). Отже, водій, а також відповідач, приймаючи до водія міри адміністративного покарання у зв`язку з його відмовою позивачу у праві пільгового проїзду, визнали факт відмови у пільговому перевезенні позивача. Окрім того, судом встановлено, що Управлінням 24 липня 2019 року надано відповідь на скаргу відповідача, відповідно до якої під час рейдової перевірки транспортних засобів, які задіяно для перевезення пасажирів на зазначеному маршруті складено акти на перевідника ПАТ «Північтранс» за порушення вимог автомобільного законодавства (а.с 8). Відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту на автомобільного перевізника покладено обов`язок з забезпечення дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів. Таким чином, судом встановлено, що позивач не зміг скористатися наданим йому законодавством правом у пільговому безкоштовному проїзді на міському автобусному маршруті загального користування [ADDRESS] , унаслідок чого він був змушений купити квиток за власні кошти. Встановивши, що позивач, як учасник бойових дій, на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист» має право на безоплатний проїзд, а автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом (стаття 37 Закону України «Про автомобільний транспорт»), суд приходить до висновку, що дії відповідача ПАТ «Північтранс» щодо відмови у пільговому перевезенні позивача є протиправними та завдали останньому матеріальної шкоди, оскільки [PERSON] довелось сплатити вартість проїзду у сумі 7 гривень. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга. Як визначено ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт», договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка. Відповідно до ч. 2 ст. 915 ЦК України договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором. У зв`язку з цим на договір перевезення поширюються вимоги цивільного законодавства. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» посадові особи і громадяни, винні в порушенні законодавства про соціальний захист ветеранів війни та їх сімей, несуть відповідальність згідно з законодавством України. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У пунктах 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"» роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні гідності, у порушенні прав, наданих споживачам. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов`язаний забезпечувати дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Окрім того, Верховним Судом у Постанові від 10 квітня 2018 року у цивільній справі № 760/15337/17 зроблено висновок, що Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються, зокрема, відносини, які виникають з договорів перевезення. Нормою ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено захист прав споживачів судами. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права на пільговий проїзд, як учасника бойових дій, яке йому надане Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також порушеного права як споживача відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, протиправною поведінкою щодо позивача - відмовою у наданні пільгового проїзду відповідачем ПАТ «Північтранс» [PERSON] завдано моральних страждань, які полягали в приниженні його статусу як учасника бойових дій, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення за захистом свого порушеного права на пільговий проїзд до суду. Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої порушенням його права на пільговий проїзд, суд враховує: характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, а саме: приниження гідності як учасника бойових дій через відмову відповідачем у праві на пільговий проїзд; тривалість таких страждань, а саме те, що для відновлення свого порушеного права на пільговий проїзд позивач змушений був звернуся до суду; а також те, що порушення прав позивача на пільговий проїзд не призвели до тяжких вимушених змін у його життєвих стосунках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням зазначеного та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, моральні страждання позивача, якому відповідач відмовив у пільговому проїзді, суд оцінює в 200 гривень та вважає, що оцінка позивачем своїх моральних страждань в 1000 гривень є завищеною. Отже, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Північтранс», третя особа: Дніпровська міська рада в особі Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури про захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача ПАТ «Північтранс» на користь держави у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial