Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

[PERSON] \~звернувся з\~позовною заявою,\~яку уточнив,\~до Управління\~виконавчої дирекції\~Фонду соціального\~страхування України\~у Львівській\~області про\~стягнення на\~його користь\~вихідної допомоги\~у розмірі\~5\~750\~грн.\~Позовну заяву\~мотивує тим,\~що перебував у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, у березні 2018 року наказом Управління №57-ос був звільнений з посади начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 31.08.2018 р. наказ №57 ос від 01.03.2018 р. про звільнення [PERSON] визнано незаконним та скасовано, його поновлено на посаді начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, а також стягнуто на його користь 61\~033 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 12.06.2019 р. з [PERSON] стягнуто на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області 10\~291 грн. 19 коп. виплаченої йому вихідної допомоги. При наступному звільненні 11.09.2018 р. [PERSON] нараховано та утримано 6810,91 грн., серед яких 2500 грн. вихідної допомоги, однак, вважає, що саме такий розмір вихідної допомоги є неправильним та заниженим, оскільки не відповідає посадовому окладу начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, вказує, що вихідна допомога повинна бути виплаченою у розмірі середньомісячного заробітку, а не за фактично відпрацьовані дні, оскільки його було поновлено на роботі та продовжено трудові відносини. Крім того, просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. Представник позивача [PERSON] адвокат Шачіна Н.М. в суді позовну заяву, з мотивів наведених у ній, підтримала. Крім того, вказала на неправильний розрахунок нарахованої вихідної допомоги при звільненні [PERSON] 11.09.2018 р., який є значно нижчим від того розміру, який нарахований та виплачений йому при звільненні 01.03.2018 р. Зазначила, що стаж роботи [PERSON] на займаній посаді становив 13 років, тому для розрахунку слід було брати середній заробіток за останні два місяці або посадовий місячний оклад. З покликанням на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 31.08.2018 року вказує, що у ньому зазначено розраховану середньоденну заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 488 грн.26 коп., які і варто було брати до уваги відповідачем при нарахуванні вихідної допомоги. Просила позов, з мотивів, наведених у ньому, задовольнити. Представник відповідача адвокат Ожга Р.Р. в суді та у відзиві на позовну заяву, письмових поясненнях позов заперечив. Вказав, що [PERSON] звільнений 11.09.2018 р., всі належні йому виплати після звільнення проведені 14.09.2018 р., з якими він ознайомлений, жодних заперечень щодо їх нарахування позивач не висловлював, з такими погодився, відповідачем всі вимоги, передбачені ст. 44 КЗпП при звільненні особи, були дотримані. Крім того, з покликанням на положення Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» вказав на правильність нарахування позивачу розміру вихідної допомоги. Також, просить застосувати строк позовної давності, покликаючись на те, що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 233 КЗпП України, трьохмісячний строк на звернення до суду з даним спором закінчився 14.12.2018 р., просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні цивільні справи № 441/513/2018 та № 465/7415/18, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статті 117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У частині другій статті 2\~Закону України\~«Про оплату\~праці» від\~24\~березня 1995\~№108/95-ВР передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Статтею 233\~КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. До такого висновку дійшов також Верховний Суд у Постанові від 04.05.2018 р. у справі № №808/858/16. Таким чином, суд вважає, що вихідна допомога при звільненні є частиною заробітної плати, позивачем ставиться позовна вимога, яка стосується порушення його права щодо оплати праці, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. Із пояснень представників сторін в суді, матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області і, зокрема з 01.08.2017 року був призначений начальником відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в порядку переведення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Городоцькому районі Львівської області, згідно наказу №5-ос від 31.07.2017р. Наказом № 57-ос від 01.03.2018 р. [PERSON] звільнено із займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст.\~40\~КЗпП України та виплачено, в т. ч. одноразову грошову допомогу в розмірі 10\~291 грн. 19 коп., як вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку на підставі ст.\~44\~КЗпП України (а.с. 4, 6). Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 31.08.2018 р., що набрало законної сили, наказ №57 - ос від 01.03.2018р. про звільнення позивача, визнано незаконним та скасовано, [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, а також стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2018 р. по 31.08.2018 р. в розмірі 61\~033 грн. з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів. У зв`язку із тим, що наказ про звільнення [PERSON] скасовано як незаконний, трудові відносини з останнім було продовжено, а отже відпали підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги, Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 12.06.2019 р. з [PERSON] ухвалено стягнути на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області 10\~291 грн. 19 коп. виплаченої йому вихідної допомоги як безпідставно набутої (а.с. 7). Вказане рішення суду [PERSON] не оскаржувалось, та, як вбачається із копії квитанції № 0.0.1531619672.1 від 21.11.2019 р. ним сплачено зазначену суму (а.с 37). 31.08.2018 р. [PERSON] поновлено на роботі на посаді начальника відділу профілактики виробничого травматизму та страхових виплат Городоцького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та на підставі його заяви від 11.09.2018 р. звільнено із зазначеної посади у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, скоротивши строк попередження про звільнення (а.с. 12, 13). За положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору, зокрема з підстав, зазначених у пункті 6 ст.36 та пунктах 1, 2 і 6 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100. Відповідно до п.п.є) п.1 Порядку, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, виплати вихідної допомоги. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із абзацом 4 п. 2 розділу ІІ Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, за яким вказано, що коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, позивач перед своїм звільненням 11.09.2018 р. фактично не працював з 01.03.2018 року. Із долученого представником відповідача розрахунку вихідної допомоги, вбачається, що у [PERSON] за серпень та липень 2018 року, а також, за червень і травень 2018 року заробітку не було, посадовий оклад становив 5000 грн. Тому, враховуючи середньомісячне число робочих днів у попередніх двох місяцях перед звільненням, а саме, 22 робочих дні, розрахована сума вихідної допомоги після звільнення ставила 2500 грн. (а.с. 68-69). Із розрахункового листа за вересень 2018 року вбачається, що [PERSON] нараховано та ним утримано 6810,91 грн., серед яких, вихідна допомога при звільненні у розмірі 2500 грн. (а.с. 14). Позивачу 14.09.2018 року здійснено виплату вихідної допомоги, що підтверджується копіями платіжного доручення № 2733 від 13.09.2018 р., відомостей розподілу виплат управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області від 14.09.2018 р., виписки по рахунках Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області від 14.09.2018 р. (а.с. 30-32). Беручи до уваги всі встановлені судом факти, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Покликання представника позивача на те, що виплачена вихідна допомога у розмірі 2500 грн. не відповідає розміру середньоденної заробітної плати в сумі 488 грн. 26 коп., оскільки така встановлена рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 31.08.2018 р., суд до уваги не бере, з огляду на те, що такий розмір брався до уваги як розрахункова величина для визначення суми вимушеного прогулу та обчислювалась з заробітку за місяці у 2017 році. З огляду на вимоги статті 141 ЦПК України, судові витрати, зокрема, витрати на правову допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed