Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

05.11.2019 року до суду звернувся [PERSON] із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позову позивач послався на те, що його мати [PERSON] померла [INFO] у місті Сорокине, Луганської області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне їй майно. 30.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Міловського районного нотаріального округу Луганської області Подольського Р.В., з заявою про прийняття спадщини. Позивачу [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через пропущення позивачем 6-ти місячного строку на подачу заяви про прийняття спадщини, відповідно до ст.1270 ЦК України. Однак, вказаний строк для прийняття спадщини був пропущений з поважних причин, оскільки позивач з 06.03.2018 року по 26.09.2018 року перебував на лікуванні у лікарні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у поданій письмовій заяві просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач, представник Міловської селищної ради Міловського району Луганської області в судове засідання не з`явився, у поданій письмовій заяві просить справу розглянути без представника селищної ради, проти задоволення позову не заперечує. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] є сином померлої - [PERSON] , що підтверджується, свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 16.03.1955 року. [PERSON] померла [INFO] у м. Сорокине, Луганської області, що підтверджується, свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Сватівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. Спадкова справа не заводилась і позивачем заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину подано лише 30.10.2019 року. Зі змісту довідки історії хвороби позивач [PERSON] з 06.03.2018 року по 26.09.2018 року перебував на лікуванні у Краснодонській центральній міській лікарні, де 19.04.2018 року позивача було прооперовано у зв`язку із закритим переломом шийки правої стегнової кістки та відкритим переломом зовнішньої кісточки лівого гомілковостопного суглоба. З даних підстав позивач своєчасно не зміг звернутися до нотаріуса з відповідною заявою, як передбачено діючими законодавством України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України "Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.» Суд оцінює довідку яка видана Краснодонською центральною лікарнею у м. Сорокине, Луганської області як доказ, не зважаючи на те, що документ не відповідає встановленому зразку, та виданий на тимчасово окупованій території України. Відповідно до висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, оскільки факти, які викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження, суд приходить до висновку про те, що причини пропуску строку прийняття спадщини слід визнати поважними, оскільки позивач, був у лікарні, тому не зміг вчасно звернутися до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Згідно до ст. 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі якщо останнім місце проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України). В той же час, відповідно до ст.ст.1273-1275 ЦК України - спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 названого Кодексу, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідну заяву. Відповідно до ст.ст.1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 24 постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд дійшов висновку позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Оскільки позивач пропустив встановлений законом шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини з причин, які судом визнані поважними, то з метою захисту його майнових прав, необхідно [PERSON] визначити додатковий строк, терміном 2 місяці, який буде достатній для подачі вказаної заяви до нотаріальної контори. На підставі викладеного,

Outcome: approved