Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] подали до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, встановлення факту їх вимушеного переселення у грудні та червні 2014 року відповідно з окупованої частини території Донецької області України, що відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. У обґрунтування заяви [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що вони проживали в с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області, де [PERSON] має на праві приватної власності житловий будинок по [ADDRESS] та їй передано земельну часку (пай) розміром 5, 1489 га і вони займалися веденням домашнього господарства, але внаслідок тимчасової окупації частини території України та проведення антитерористичної операції вимушені були переміститися до м. Самбора Львівської області, де проживають [ADDRESS]. У кінці лютого - на початку березня 2014 року фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України і 15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації ВРУ прийнятий Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, а саме, 7 квітня 2014 року проголошенням створення Донецької народної республіки та 27 квітня 2014 року - Луганської народної республіки, а 23 серпня 2014 почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації 21 квітня 2015 року Верховною Радою України прийнято постанову «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 року № 145 -УІІІ з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави України, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством схваленням 08.07.2015 Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень РФ міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправного утримання українських політичних в'язнів в Російській Федерації. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актом збройної агресії відповідно до пунктів «а», «б», «с», «д» та «g» Статті 3 Резолюції 3304 «ХХХІХ» Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, зокрема, резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи від 9 квітня 2014 року, Резолюцією Європарламенту від 15 січня 2015 року та Резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року. До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Донецької області вони, заявники, відчували себе повноправними громадянами своєї держави, мали можливість вести повноцінне життя, але були позбавлені такої можливості, оскільки в квітні 2014 року в с. Дмитрівка проросійські бойовики почали захоплювати органи державної влади та об'єкти інфраструктури, напади здійснювалися агресивно налаштованими, озброєними угрупуваннями кадировців, козаків та інших найманців, що супроводжувалося підняттям прапорів ДНР, зокрема над будівлею сільської ради, що змусило їх, заявників, в кінці квітня 2014 переїхати до дочки в м. Шахтарськ Донецької області і після їх від'їзду сусідка повідомила, що залишений ними будинок розгромлено бойовиками та пограбовано належне їм помешкання. Згодом бойові дії розпочалися в м. Шахтарськ, яке в подальшому неодноразово зазнавало обстрілів із реактивних систем залпового вогню «Град» зі сторони російського кордону і такі дії призвели до катастрофічної гуманітарної ситуації в Шахтарську, в результаті чого проживання в м. Шахтарськ стало неможливим і [PERSON] 22 червня 2014 року, а [PERSON] 16 грудня 2014 року переселилася до м. Львів і вже після цього вони перемістилися до м. Самбора Львівської області, де і проживають на даний час. Після переїзду їм довелося влаштовуватися до нових умов життя та шукати засоби для існування і вони зіткнулися із скрутним матеріальним становищем. Тому, вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено низку їхніх прав і свобод, передбачених конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 4 листопада 1950 року Першого та четвертого протоколу до цієї Конвенції. Отримані ними довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, виданих управлінням соціального захисту населення Самбірської міської ради Львівської області посвідчує лише факт вимушеного переселення з с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області до м. Самбора, але не містить причини такого переселення. Під час судового розгляду [PERSON] та його представник у підтримання заяви посилалися на викладені в ній обставини, просили встановити факт вимушеного переселення заявників, яке відбулося внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території України, щоб визначити статус заявників, як осіб, які перебувають під захистом Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, тобто заявники є жертвами, які потерпіли від збройного конфлікту. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання заявлених вимог. Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України та Посольства Російської Федерації в Україні, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили і тому на підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що не з'явилися в судове засідання без поважних причин, у зв'язку з чим суд постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності представників заінтересованих осіб на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення заявника та його представника, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення заяви з таких підстав. Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року N 8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; -встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Із паспорта громадянина України, посвідчення, довідки до акта огляду МСЕК та свідоцтва про шлюб відомо, що [PERSON] народився [INFO] року у с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області, з 14 грудня 1995 року місце його проживання зареєстровано у [ADDRESS], на даний час він є інвалідом другої групи загального захворювання та з 6 лютого 1982 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (том. 1 а.с. 155-159, 160, 161-162, 169). [PERSON] народилася [INFO] року у с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області та 11 січня 2011 року місце її проживання зареєстровано в [ADDRESS], що вбачається із паспорта (том. 1 а.с. 163-168 ) Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, витягу про реєстрацію права власності, технічного паспорта на нерухоме майно та сертифіката на право на земельну частку (пай) видно, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] та земельна частка (пай) розміром 5,148 га у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Сніжнянське» (том. 1 а.с. 170, 171, 172-176, 177, 178-183,184). Із довідок про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції відомо, що [PERSON] та [PERSON], котрі постійно проживали в с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в [ADDRESS] (том. 1 а.с. 239 -240, 241-242). Обставини тимчасової окупації с. Дмитрівка Шахтарського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України встановлені на підставі Закону України «Про оборону України», Постанови Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII про затвердження Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, Постанови Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII про схвалення тексту Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», Постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», Постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та Указу Президента України від 24 вересня 2015 року № 555 про введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердження Воєнної доктрини України. Крім того, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій зазначено: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Отримані заявниками довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 18.12.2014 року та 15.04.2015, видані управлінням соціального захисту населення Самбірської міської ради Львівської області посвідчують лише факт вимушеного переселення із с. Дмитрівка Донецької області до м. Самбора і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. За таких обставин суд дійшов висновку, що внаслідок саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території Донецької області сталося вимушене переселення заявників. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року «Про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР) її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Згідно ст. 4 цієї Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Ураховуючи викладене, а також те, що [PERSON] та [PERSON] переселилися з території Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявникам необхідно для визначення їх статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved