Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з відповідачем по справі вона перебувала в шлюбі, який був розірваний рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01.04.2016 року. Під час шлюбу в них народилася дитина, [PERSON], [INFO]. Після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, вона отримала виконавчий лист і пред'явила його до виконання до ВДВС м. Торецька. Не зважаючи на примусове стягнення аліментів судом, відповідач ухиляється він утримання дитини, не надає грошей на її лікування, навчання, одяг, відпочинок, тощо. Увесь тягар утримання дитини вона несе самостійно. Загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 11.07.2017 року складає 21927,30 грн. Відповідач не цікавиться долею сина, не піклується про стан його здоров'я. Відповідач протягом тривалого часу не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його бажання виховувати дитину та надавати їй матеріальну допомогу. У судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала повністю та пояснила, що метою позбавлення відповідача батьківських прав є вирішення питань відносно дитини, в тому числі безперешкодний виїзд дитини без дозволу батька, реєстрації місця проживання дитини, адже дитина до цього часу не має зареєстрованого місця проживання, тобто діє в інтересах дитини. Вважала, що дитина повинна виховуватись у повноцінній сім'ї, а в майбутньому вона планує знову укласти шлюб, щоб її майбутній чоловік усиновив її дитину. Вказала, що відповідач повністю не виконує своїх батьківських обов'язків щодо сина, зокрема, навіть не цікавиться нею, ніяким чином не приймає участі в його вихованні та утриманні. В зв'язку з цим дитина взагалі не пам'ятає свого батька. З червня 2014 року вона з відповідачем проживає окремо, а з травня 2014 року разом з дитиною вона проживає у своїх батьків. Саме з цього часу відповідач жодного разу не спілкувався з дитиною, навіть не виказував намірів на спілкування з сином. Одного разу вона отримала від останнього посилку з старими речами та макулатурою, що не представляють будь-якої цінності. Також одного разу вона отримала гроші від відповідача за продажу її особистих речей, які залишилися в квартирі в м. Ясинуватій, де вона проживала раніше з відповідачем. Переписку з відповідачем в соціальних мережах вона не веде. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив при цьому, що позивачка не дає відповідачу спілкуватися з дитиною. Відповідач по можливості матеріально допомагав дитині, оскільки він знаходиться на території, де державні органи не здійснюють свої повноваження, тому є проблеми щодо переказу грошів. Також відповідач має нестабільний заробіток, а з літка 2017 року він звільнився з роботи, тому має доходи від підробіток. Відповідач неодноразово через представника передавав речі, зокрема, направляв посилки «Новою поштою», але позивачка відмовлялася їх отримувати. Крім того, відповідач намагався неодноразово поспілкуватися телефоном з сином. Для цього він переписувався з позивачкою в соціальних мережах, через СМС-повідомлення телефоном. Але позивачка змінювала картки мобільних операторів. Також про реквізити для перерахування аліментів вона не його повідомляла. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, з участю свого представника. Крім того, відповідач надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що він з позивачкою проживав однією сім'єю в м. Ясинувата. Після початку бойових дій позивачка з сином виїхали до м. Соледар до своїх батьків, а він залишився в м. Ясинувата, оскільки мав на той час роботу та стабільний дохід. В той же час, з вересня по грудень 2014 року він кожні вихідні приїжджав провідувати сина. Потім, через проблеми з пропускним режимом на лінії розмежування, він не зміг приїжджати до своєї сім'ї, але не перестав піклуватися про них. Він систематично перераховував кошти на утримання сина. Про існування розрахункового рахунку в виконавчій службі йому нічого не відомо. Від свого сина він не відмовляється та робить усе можливе для виконання своїх батьківських обов'язків. Отримання позивачкою грошей від нього, а також дитячих речей, підтверджується її повідомленнями в соціальній мережі та перепискою в телефоні. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконкому Соледарської міської ради до судового засідання не прибув, надавши заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та врахувати відповідний висновок органу опіки та піклування. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка у справі є її дочкою. З червня 2014 року вона разом з сином [PERSON] проживає разом з нею. З цього часу вона жодного разу не бачила відповідача, він ніколи не приїжджав до сина. Син [PERSON] не знає свого батька та цікавиться ним. Їй відомо, що позивачка одного разу отримала від [PERSON] посилку, в якій був якийсь непотрібний мотлох. Також свідок зазначила, що вона не бачила, щоб її дочка вела переписку з відповідачем. Якщо б та вела таку переписку, то повідомила їй про це. Також їй відомо, що [PERSON] отримувала від [PERSON] гроші в сумі 2000 грн. за продаж коляски, яка залишилася в квартирі в м. Ясинувата. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивачки. [PERSON] та [PERSON] проживали разом в м. Ясинуватій, а в травні 2014 року переїхали до них у м. Соледар. [PERSON] десь через 3 дні повернувся до м. Ясинувата. Після цього останній одного разу влітку того року знову приїжджав до них на день. З того часу він [PERSON] ніколи не бачив. Йому відомо, що відповідач ніякої участі в вихованні та утриманні сина не приймає. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, а також дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Згідно з свідоцтвом про народження, виданого 14.06.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ясинувата реєстраційної служби Ясинуватського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON] (а.с.5). Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01.04.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) (а.с.6-7). Згідно з характеристикою [PERSON] проживає разом з батьками та сином [PERSON], займається самостійно його вихованням без участі відповідача. Зауважень щодо догляду дитини не виявлено (а.с.8). Відповідно до довідки Торецького МВДВС ГТУЮ від 11.07.2017 року [PERSON] у період з 11.07.2016 року по 11.07.2017 року не отримувала аліментів за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01.04.2016 року, заборгованість [PERSON] за аліментами станом на 11.07.2017 року складає 21927,30 грн. (а.с.9,10). Згідно з актом проживання від 04.12.2017 року [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] з травня 2014 року проживає за адресою: [ADDRESS], батько дитини участі в його вихованні не приймає. Відповідно до висновку від 27.11.2017 року орган опіки та піклування виконкому Соледарської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини, [PERSON], [INFO] (а.с.84). Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з поведінки відповідачки та наданих суду доказів. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Згідно із положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надаючи письмові пояснення, відповідач весь час акцентує увагу на виплаті ним грошових коштів, пересилання речей, що на його думку не може свідчити про його ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини. Суд вважає, що відповідач не бере до уваги положення діючого СК України за яким, саме на батьків покладений обов'язок по утриманню дітей до їх повноліття. При цьому батько дитини ніде не вказує в своїх поясненнях, чи є надана ним допомога є достатньою для дитини; які витрати несе він по забезпеченню життя дитини; та чи є вони достатніми для дитини такого віку відповідно до діючого законодавства. Крім того, ухиляння батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечення медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних цінностей та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд вважає, що такі обставини були доведені в судовому засіданні наданими позивачкою доказами , а саме: характеристиками з місця проживання, актом проживання, з яких вбачається, що вихованням дитини займається лише [PERSON] Також показаннями допитаних в суді свідків, які підтвердили, що [PERSON] не приймає участі в вихованні дитини, матеріально сина не утримує та не відвідує. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, необхідно розцінювати, як ухилення відповідача від виховання дитини та свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками. Що стосується тверджень відповідача та його представника про переписку з позивачкою в соціальних мережах і телефоном, де вказується про переказ грошей, про те, що відповідач цікавиться сином, суд зазначає, що вказані обставини нічим не підтверджуються, окрім пояснень самого відповідача та його представника. Інших належних доказів щодо виконання батьківських обов'язків відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно свого малолітнього сина, будь-якої участі в його вихованні та утриманні не приймає, долею сина не цікавиться. У зв'язку з цим суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам малолітньої дитини, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Крім цього, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути суму сплаченого нею судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с.1), а тому й ці вимоги також підлягають задоволенню.

Outcome: approved