Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

21.10.2021 року на розгляд до Верхньорогачицького районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона з 2012 року не проживає у житловому будинку позивача без поважних причин і безпідставне її перебування на реєстраційному обліку за вказаною адресою перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла. Судовий збір позивач стягувати з відповідача не бажає. Ухвалою від 22.10.2021 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 14.00 годину 15.11.2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але подав заяву, якою просив справу розглянути за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 28). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про місце, день та час слухання справи повідомлена у відповідності до ст. 128 ч.ч. 8, 11 ЦПК України (а.с. 26,27), про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не надала. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з"явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом при вивченні матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7). У 2011 році у вказаному будинку було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). Але починаючи з середини 2012 року вона за даною адресою не проживає, оскільки виїхала до Російської Федерації. Її точне місце проживання та перебування невідоме. Факт не проживання відповідача за адресою [ADDRESS] з 2012 року також підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним депутатом Верхньорогачицької селищної ради від 18.10.2021 року (а.с. 12), а також довідкою виконавчого комітету Верхньорогачицької селищної ради №2414 від 20.10.2021 року (а.с. 13). Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14,16), відповідач [PERSON] з середини 2012 року в будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає, не сплачує комунальні платежі, її особисті речі в будинку відсутні,і взагалі, будинком вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні члени його сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації місця проживання відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування власним нерухомим майном. Тому позивач вважає, що відповідач, яка зареєстрована та не проживає за адресою: [ADDRESS] , втратила право на користування житловим приміщенням, внаслідок її відсутності без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до ст. 41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2.ст.321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до ч.2. ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. У зв`язку з втратою права користування та проживання, особа, що вибула з жилого приміщення, підлягає зняттю з реєстрації. Наявність реєстрації відповідача в будинку за вищезазначеною адресою, який належить позивачеві, порушує право приватної власності і перешкоджає позивачеві вільно розпоряджатися, володіти та користуватися своєю власністю. Таким чином, оскільки відповідач більше шести місяців не проживає у житловому будинку позивача без поважних причин, а безпідставне її перебування на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла, тому вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору позивач стягувати з відповідача не бажає. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь понесених судових витрат, то дане питання, яке регулюється ч. 1 ст. 141 ЦПК України, розгляду не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved