Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

13.07.2016 року позивач [PERSON] звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому було уточнено в редакції від 07.11.2016 року, до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк, Приватного акціонерного товариства «Ренесанс життя», про захист прав споживача, визнання договору недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що у травні 2016 року вона, [PERSON] , звернулася до ПАТ «Платинум Банк» з метою отримання кредиту в розмірі 15000 гривень, в результаті чого було укладено договір №165/10114ЕСКА36Т11 від 16 травня 2016 року. Позивачка наголошує на тому, що текст договору написаний дрібними літерами, а у неї поганий зір, у зв`язку з чим була позбавлена можливості ретельно вивчити умови Договору. При укладенні кредитного договору вона повністю покладалася на роз`яснення працівника ПАТ «Платинум Банк», який перед підписанням договору пояснив, що у разі, якщо до 14 червня 2016 року вона кредитні кошти не використає, то кредитна картка буде автоматично заблокована. Як зазначає у позові [PERSON] , кредитними коштами вона вирішила не користуватися, про що повідомила в устній формі працівника банку, за його порадою здійснила дзвінки на «гарячу лінію» Банку, неоднорозово зверталася із заявами та претензіями до відповідачів, але на даний час з рахунку зареєстрованого у ПАТ «Платинум Банк» на її імя грошові кошти все ж таки були зняті за договором страхування, якого позивачка укладати наміру не мала взагалі. Поточний рахунок № [NUMBER] ПрАТ «Ренесанс життя» також відкрито у ПАТ «Платинум Банк», тому [PERSON] вважає, що вона стала жертвою зловмисної домовленості посадових осіб ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя». Стосовно ПрАТ «Ренесанс Життя» позивачка зазначає, що відповідно до положень ст.20 Закону України «Про страхування», прямий обов`язок страховика при укладанні договору ознайомити страхувальника з правилами і умовами страхування. Проте, ні страховик, ні працівник Банку з умовами страхування [PERSON] не ознайомлював. Банк не надав Клієнту необхідну інформацію по договору, або ж надав її в неповному обсязі, і тим самим наживається на довірливому споживачеві. У зв`язку з чим [PERSON] вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: визнати недійсним кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунок) №165/10114ЕСКА36Т11 від 16 травня 2016 року, укладений між [PERSON] , ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс життя». Договір визнати недійсним з моменту його укладення, застосувавши двосторонню реституцію. 23 вересня 2016 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву про захист прав споживача, складені представником відповідача ПАТ «Платинум Банк» в редакції від 20.09.2016 року (т.1 а.с.43-46). 10 жовтня 2016 року до суду надійшли заперечення проти позову представника відповідача ПрАТ «Ренесанс життя» в редакції від 06.10.2016 року (т.1 а.с.70-71). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 08.11.2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. з ПАТ «Платинум Банк» за позовом [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн. з Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (т.1 а.с.92). Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс життя» у порядку захисту прав споживача, про визнання договору недійсним (т.1 а.с.95-96). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] відхилено, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року - залишено без змін (т.1 а.с.137-139). Постановою Верховного суду від 07 листопада 2018 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.165-167). 13 грудня 2018 року до Василівського районного суду Запорізької області з Верховного суду надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк, Приватного акціонерного товариства «Ренесанс життя», про захист прав споживача, про визнання договору недійсним (т.1 а.с.168). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18 грудня 2018 року цивільну справу №311/1985/16-ц прийнято до свого провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.170). 21 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про захист прав споживача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ПтБ» Грошової С.В. в редакції від 14.01.2019 року (т.1 а.с.183-185). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 21 лютого 2019 року задоволено заяву уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» та залучено до участі у цивільній справі № 311/1985/16-ц (провадження №2/311/287/2018) в якості правонаступника відповідача Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (т.1 а.с.211-212). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 21.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.213). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької облсті від 02 жовтня 2019 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі №311/1985/16-ц (провадження №2/311/287/2019) (т.2 а.с.55-56). В судове засідання позивачка [PERSON] повторно повторно не з`явилась, про день та час судового засідання повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомлено, документів на підтвердження поважності причин неявки суду не надано, проте на адресу суду подано заяву [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (т.1 а.с.175,214). У поданій заяві [PERSON] також зазначає, що жодних грошових коштів ПАТ «Платинум Банк» вона не використовувала, тому фактичних відносин між сторонами не наступило. Договір страхування з ПрАТ «Ренесанс життя» розірвано 14.06.2016 року, але в основний (кредитний) договір не внесені зміни після повернення страховиком грошових коштів в розмірі 6771,60 грн., які повернуті в банківську установу 05.07.2016 року. Також позивачка вказує, що на момент відібрання ліцензії у ПАТ «Платинум Банк» (10.02.2017 року) споживчий кредит фактично не був в грошовому вимірі або в іншій формі нею отриманий, тому грошові кошти залишилися в банківській установі. А оскільки ПАТ «Платинум Банк» не мав права нараховувати їй будь-які збори та комісі за фактично не надані послуги та безпідставно знімав з відкритого на її ім`я кредитного рахунку щомісячні платежі, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Тому вважає, що умови про одноразовові (при видачі) та щомісячні комісії 9обслуговування кредиту) є недійсними з самого початку їх підписання. Просить цивільну справу розглянути у її відсутність (т.1 а.с.175,214). В судове засідання представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» повторно не з`явився, про день та час судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, проте суду надано клопотання про розгляд справи без участі їх представника, за наявними в матеріалах справи документами, та у задоволені позову [PERSON] просять відмовити у повному обсязі, посилаючись на відзив на позовну заяву про захист прав споживача в редакції від 14.01.2019 року (т.1 а.с.183-185). В обгрунтування своїх заперечень ПАТ «ПтБ» зазначають, що вони не погоджуються з твердженнями позивача [PERSON] про необізнаність із умовами Кредитного договору та про безпідставність відмови Банку у відкликанні згоди на укладення договору, вважає їх недоведеними. Вказують, що 16 травня 2016 року Позивач з однієї сторони та Відповідач 1, Відповідач 2 з іншоїе сторони, уклали Кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливість перенесення платежу (рахунок) № 165/10114ECLKA36T11 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Банк надав Позивачу у тимчасове платне користування з цільовим використанням на купівлю товару, а Позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом у встановлених данимцим Договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за данимданим Договором у повному обсязі. Таким чином, за вищезазначеним Кредитним договором Позивач отримала від Банку кошти, які згідно п.2.1. Кредитного договору були надані шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок № [NUMBER] . На виконання п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.2.1. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» до підписання Кредитного договору Позичальнику було надано всю інформацію, яка передбачена вищезазначеними нормативно-правовими актами у письмовому вигляді, про що Позивачка поставилав свій підпис в Заяві/Анкеті від 16.05.2016 року та зазначилав, що «Підписанням цієї заяви/анкети я підтверджую, що з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредиті може бути використаний, варіанти повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту, форма та видів його забезпечення тощо. А також із орієнтованою сукупною вартість кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутні послуг, в тому числі послуги страхування тощо), ознайомлений і ця інформація надана мені в письмовій формі». Також відповіда зазначає, що Банк належним чином виконав своє зобов`язання, перерахувавши на поточний рахунок Позичальника кошти у сумі 22 446,60 гривень. Даний договір був підписаний Позичальником власноруч, шо підтверджує обізнаність та згоду з усіма його умовами. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товар, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Однак, Позивач хоча і звернувся до Відповідача 1 з відповідною заявоюзос відкликання згоди на укладення Кредитного договору, але ним не було дотримано необхідної умови для відкликання згоди на укладення Кредитного договору, а саме не було повернуто суму кредиту, одержану відповідно до п. 2.1 Кредитного договору та суму відсотків за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі, як того вимагають норми Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У будь-якому випадку факт наявності моральної шкоди та обґрунтування її розміру повинна доводити потерпіла сторона за допомогою письмових доказів, котрі відсутні у даній позовній заяві. ОднакКрім того, у своїй позовній заяві Позивач не вказує, в чому саме полягає моральна шкода та не зазначає, з чого позивачкавін виходить, вказуючи суму саме 3000,00 грн. Позивач 4 на підтвердження погіршення його самопочуття не надає жодного доказу, а також не надаєі інших доказів, які б підтверджували факт заподіяння їййому моральної шкоди. Крім вищезазначеноговищевказаного, відповідач також зазначає, що Позивачем щомісячно регулярно сплачувались обов`язкові платежі, згідно умов Кредитного договору, у розмірі 1 161, 00 гривень, з червня 2016 року по січень 2017 року включно, що ( видно з розрахунку заборгованості та виписки по особовим рахункам). Ця обставина свідчить про згоду Позичальника з умовами Кредитного договору, що повністюі суперечить його твердженням позивача, викладеним у позовній заяві. На підставі вищевказаного просять відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовної зяяви у повному обсязіповністю (т.№ 1 а.с.196,228). В судове засідання представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «КРЕДИТ - КАПІТАЛ» повторно не з`явився, про день та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, проте суду надано заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, про результати розгляду справи просять повідомити поштою (т.2 а.с.13-14, 16-17,28-29,45-46,72-73,84-85). В судове засідання представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Ренесанс життя» повторно не з`явився, про день та час судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовою коренспонденцієюим конвертом, якаий повернутався на адресу суду з відмітками про немовжливість вручення кореспонденції (т.1 а.с.172,195,217,272-273,238-239,240-241, т.2 а.с.6,9,10,12,23,27,44, 53,5878,82,83). Дослідивши матеріали цивільної справи № 311/1985/16-ц, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Товариствао з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «КРЕДИТ - КАПІТАЛ», Приватного акціонерного товариства «Ренесанс життя», про захист прав споживача, визнання договору недійсним, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст.ст.10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання, крім цього ст.16 ЦК України зазначає, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Судом встановлено, що 16 травня 2016 року між [PERSON] з однієї сторони та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», Приватним акціонерним товариством «Ренесанс життя" з іншої сторони, укладено Кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (рахунок) № 165/10114ECLKA36T11 (надалі - Кредитний договір), копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.10-13). Відповідно до п.1.1. Кредитного договору, Банк надав [PERSON] у тимчасове платне користування з цільовим використанням на купівлю товару, а [PERSON] зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним Договором у повному обсязі. Таким чином, за вищезазначеним Кредитним договором [PERSON] отримала від Банку кошти, які згідно п.2.1. Кредитного договору були надані шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок № [NUMBER] . Згідно п.1.2. Кредитного договору за даним Договором Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» надав [PERSON] грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на наступних умовах: а) сума кредиту - 22 446, 60 гривень, б) строк кредитування - 39 платіжних періодів, в) фіксована процентна ставка за користування кредитом - 12,0000% річних, г) комісія за надання кредиту - 675,00 гривень, д) комісія за обслуговування кредиту - 415,00 гривень, е) цільове призначення - поточні потреби, ж) дата повернення кредиту 12 серпня 2019 року. В Заяві/Анкеті від 16 травня 2016 року [PERSON] відображено, що «Підписанням цієї заяви/анкети я підтверджую, що з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредиті може бути використаний, варіанти повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту, форма та видів його забезпечення тощо. А також із орієнтованою сукупною вартість кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутні послуг, в тому числі послуги страхування тощо), ознайомлений і ця інформація надана мені в письмовій формі» (а.с.12). ПАТ «Платинум Банк» належним чином виконав своє зобов`язання перерахувавши на поточний рахунок [PERSON] кошти у сумі 22 446, 60 гривень, що підтверджується випискою по особовому рахунку. Згідно положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства,звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач [PERSON] кредитний договір підписувала добровільно, що зазначено нею у позовній заяві. Отже, кредитний договір був підписаний Позичальником [PERSON] власноруч, добровільно, що підтверджує обізнаність та згоду з усіма його умовами. В даному випадку посилання позивача [PERSON] на відсутність у позивача спеціальних знань для вивчення умов кредитного договору, нічим не підтверджене, а тому безпідставне. Підписуючи договір, позивач чітко засвідчила факт ознайомлення з його умовами та дала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах (а.с.12), при цьому позивач не вбачала в діях відповідача порушень принципу рівності сторін та наявність несправедливих умов, по відношенню до неї як споживача. Згідно з підписаною позивачем заявою/Анкетою від 16.05.2016 року на отримання кредиту від ПАТ «Платинум Банк», її підписанням позивачка засвідчила (підтвердила) факт свого ознайомлення з усіма умовами кредитного договору, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідне повідомлення здійснене саме у письмовій формі, і такий письмовий доказ зазначеного факту є достатнім. Адже закон містить вимогу повідомити споживача про певні умови, але не містить вимоги підписання споживачем саме такого документа, у якому такі умови були би повністю викладені. У цьому контексті, крім іншого, відрізняються між собою поняття «умови, про які кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача перед укладенням кредитного договору» (ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»), з однієї сторони, та поняття «істотні умови договору» (ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»), з іншої сторони. Згідно з ч.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору), під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Але у даній справі, по-перше, мова йде не про якісь спеціальні знання (наприклад, про візуально приховані властивості продукції), а про очевидні речі, розуміння яких не потребує якихось спеціальних знань, - про чітко викладені і скріплені підписом позивача умови кредитного договору. По-друге, у цьому питанні слід також виходити з положення, закріпленого ч. 2 ст. 68 Конституції України, про те, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (у тому числі - цивільно-правової відповідальності за порушення взятих на себе договірних зобов`язань). Таким чином, свобода договору визначає право громадян вступати чи утримуватись від вступу в будь-які договірні відносини. Суд констатує той факт, що укладення кредитного договору було волевияленням позивача. Тому, суд не може прийняти до уваги доводи позивача, в тій частині, що даний кредитний договір був укладений з порушенням вимог ст.203 ЦК України, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи, та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також, відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Відповідно ч.1. ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ст.ст.525,527 ЦК України зазначається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема, договорів кредиту. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. Згідно ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо з дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність Банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року в справі № 6-2071цс16. Отже, предметом спору є визнання недійсним договору, який носить споживчий характер. Звернувшись до суду позивачка [PERSON] мотивує свої вимоги щодо визнання Кредитного договору недійсним, тим, що відповідачами її ввдедено в оману щодо того, який саме договір вона вчиняє, працівниками ПАТ «Платинум Банк» було надано неправдиву та недоступну інформацію щодо правочину, та лише після укладення правочину позивачка дізналася, що між сторонами укладено не тільки договір кредитування, а ще й страхування життя (змішаний договір). Позиція позивача [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним грунтується на її зверненнях до відповідачів з приводу відкликання та розірвання кредитного договору та позивачка вказує, що не мала намірів укладати кредитний договір зі страхуванням життя, відразу після укладення спірного правочину вчиняла дії, направлені на його розірвання, що є правом [PERSON] , як споживача послуг та передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом з тим, суд вважає, що при зверненні [PERSON] до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору позивачем обраний спосіб захисту своїх прав, який не відповідає вимогам Закону, виходячи з наступного. Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст.77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010). Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Відповідно до положень ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом статті 4 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальний перелік таких способів захисту прав та інтересів визначено в приписах ст.16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів не відповідає способам, визначеним Законом України «Про захист прав споживачів», чинним ЦК України, а тому він не може бути застосований шляхом задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стороною позивача не доведено в своїй позовній заявні та не підверджено належними та допустими доказами обставини введення [PERSON] в оману, оскільки, їй була надана можливість ознайомитися з Довогором перед його підписанням, з назви якого випливає, що це Кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу. Договір страхування було укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивачка самостійно та добровільно обрала ПрАТ «Ренесанс життя» для укладення із ним Договору страхування. Під час укладення Договору страхування позивачці було роз`яснено умови страхування, права та обов`язки, ознайомлено з Правилами страхування ПрАТ «Ренесанс життя». Крім того, позивачка [PERSON] самостійно та добровільно підписувала Договір страхування. Крім того, страховий платіж за Договором страхування також було зроблено позивачкою добровільно. Фактично правова позиція позивачки [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, ґрунтується на її зверненнях до відповідачів з приводу відкликання та розірвання кредитного договору, при цьому безпосередньо до суду позивачка [PERSON] з позовними вимогами про розірвання кредитного договору не зверталася, а у відповідності до приписів ст.13 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а отже суд вважає, що спосіб захисту порушеного права позивачем обрано невірно. Таким чином, приймаючи до уваги вищеаведене, позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені, оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав. Захист права позивача, в даному випадку, має відбуватися шляхом звернення до суду з позовом про розірвання кредитного договору №165/10114ЕСКА36Т11 від 16 травня 2016 року за наведеними правовими підставами, а тому з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог у повному осбязі.

Outcome: dismissed