Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 10 травня 2014 року він уклав з відповідачем договір позики, за яким надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 352 500 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в три етапи: 100 000 доларів США до 31.08. 2014 року; 100\~000 доларів США до 30.09.2014 року; 152\~000 доларів США до 30.10.2014 року. Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконав зобовязання за договором позики. У зв'язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 7 402 500 грн. 00 коп., збитків внаслідок інфляції за час прострочення зобов"язання в сумі 3 486 548 грн. 00 коп., три проценти річних від простроченої суми в сумі 146 690 грн. 75 коп. та судові витрати. У зв"язку із зміною курсу долара просив стягнути борг у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час ухвалення рішення у справі. Допитаний в судовому засіданні в режимі відеоконференції позивач позовні вимоги підтримав повністю, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10 травня 2014 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі\~\~352\~500 доларів США, які зобов'язався повернути в три етапи: 100 000 доларів США до 31.08.2014 року; 100\~000 доларів США до 30.09.2014 року; 152\~000 доларів США до 30.10.2014 року, що підтверджується розпискою. Однак [PERSON] у зазначений в розписці строк кошти не повернув, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).\~Зобов»язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). \~\~Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ч.ч.2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов"язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов"язку. \~Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. \~\~Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України\~\~ (ч.1 ст.1050 ЦК України). \~\~Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~\~Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.\~\~ Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна\~\~валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України\~\~від\~\~16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від\~\~\~\~\~\~19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року\~ № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм\~\~права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Тобто, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватись в грошовій одиниці України - гривні за офіційним курсом відповідній валюти на день ухвалення рішення. Це твердження узгоджене із правовою позицією Верховного Суду України, закріпленої у відповідних судових рішеннях (від 25 листопада 2009 року у справі № 6-19596 св 07, від 02 червня 2010 року у справі № 6-14192 св 09). Крім того, така позиція Верховного Суду України закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 Постанови його Пленуму від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. ст. 192 ЦК України визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України - гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України - гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року\~\~ № 6-79цс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд приходить до висновку про укладення сторонами 10 травня 2014 року договору позики на суму 352\~000 доларів США за умови її повернення 100 000 доларів США до 31 серпня 2014 року; 100\~000 доларів США до 30.09.2014 року; 152\~000 доларів США до 30.10.2014 року. Вказану розписку суд бере до уваги і відповідно до ст.1047 ЦК України вважає, що\~\~даний письмовий доказ за своїм змістом та формою є договором позики. Поряд з цим суд вважає, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог боргова розписка, вчинена [PERSON] відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки. За даними офіційного сайту Національного банку України вбачається, що курс долара США до гривні на 31.03.2016 року становить 2621.8056 грн. за 100 дол. СЩА. \~Враховуючи, що сума невиконаного грошового зобов'язання становить 352 500 доларів США, що за курсом НБУ, який на 31 березня 2016 року (дату ухвалення цього рішення) становить 2621.8056 грн. за 100 доларів США, відповідає еквіваленту в національній валюті України 9241864 грн. 74 коп., які підлягають стягненню з відповідача. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тому, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. Як убачається з матеріалів справи, договір позики було укладено у доларах США, а не в національній валюті, і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом ураховується офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком на день ухвалення судового рішення (2621.8056 грн. за 100 доларів США). Визначення сторонами в договорі грошового зобов'язання в іноземній валюті (в даному випадку у доларах США) не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Держкомстатом індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Предметом договору позики між сторонами була іноземна валюта в сумі 352\~500 доларів США, яка відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» не підлягає індексації. Саме з цих підстав вимоги позивача про стягнення індексу інфляції за час прострочення зобов"язання, задоволенню не підлягають. \~\~\~\~\~\~\~\~Проте вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних за період прострочення зобов»язання відповідають нормі ч. 2 ст. 625 ЦК України та правовому висновку Верховного Суду України щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, що викладений у постанові від 1 жовтня 2014 року № 6-113цс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. \~\~Враховуючи, що сума невиконаного грошового зобов'язання за період з 01.09.2014 року по 31.03.2016 року становить 100000 дол. США, що за курсом НБУ, який на 31 березня 2016 року (дату ухвалення цього рішення) - 2621,8056 грн. за 100 дол. США, відповідає еквіваленту в національній валюті України 2621805 грн. 60 коп., а строк за який позивач просить стягнути 3% річних становить 578 днів, стягненню підлягає: (2621805 грн. 60 коп. * 3% : 365 * 578) = 124553 грн. 72 коп. Крім цього, враховуючи, що сума невиконаного грошового зобов'язання за період з 01.10.2014 року по 31.03.2016 року становить 100000 дол. США, що за курсом НБУ, який на 31 березня 2016 року (дату ухвалення цього рішення) - 2621,8056 грн. за 100 дол. США, відповідає еквіваленту в національній валюті України 2621805 грн. 60 коп., а строк за який позивач просить стягнути 3% річних становить 548 днів, стягненню підлягає:( 2621805 грн. 60 коп. * 3% : 365 * 548) = 118089 грн. 00 коп. Поряд з цим,\~\~враховуючи, що сума невиконаного грошового зобов'язання за період з 31.10.2014 року по 31.03.2016 року становить 152500 дол. США, що за курсом НБУ, який на 31 березня 2016 року (дату ухвалення цього рішення) - 2621,8056 грн. за 100 дол. США, відповідає еквіваленту в національній валюті України 3998253 грн. 54 коп., а строк за який позивач просить стягнути 3% річних становить 518 днів, стягненню підлягає: (3998253 грн. 54 коп. * 3% : 365 * 518) = 170227 грн. 01 коп., що разом складає 412869 грн. 73 коп.. На підставі наведеного, суд приходить до переконливого висновку щодо обґрунтованості позову частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 9241864 грн. 74 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми виконання грошового зобов'язання в сумі 412869 грн. 73 коп., який підлягає задоволенню. У задоволенні позовних вимог позивача про стягнення індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання необхідно відмовити. Частиною першою ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір при подачі позовної заяви до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial