Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, відшкодування моральної шкоди та поділ майна подружжя. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить суд визнати недійсними договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER] від 28 травня 2016 року № 8044/2016/64/01 укладений між [PERSON] та [PERSON]; договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER] від 11 березня 2017 року № 8044/2017/365941 укладений між [PERSON] та [PERSON]; договір купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER] від 11 березня 2017 року № 8044/2017/366651 укладений між [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим просить суд витребувати від [PERSON] у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER] ; поділити майно [PERSON] та [PERSON], що є їх спільною сумісною власністю автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER], стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину його вартості в розмірі 207 020,82 грн.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 7 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позивач мотивує свої вимоги тим, що автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], який було придбано в період їхнього шлюбу. Однак під час укладення договорів купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER] від 28 травня 2016 року № 8044/2016/64/01 укладений між [PERSON] та [PERSON]; від 11 березня 2017 року № 8044/2017/365941 укладений між [PERSON] та [PERSON]; від 11 березня 2017 року № 8044/2017/366651 укладений між [PERSON] та [PERSON] не було отримано згоди одного із подружжя [PERSON] на продаж спірного майна. Вважає, що вище зазначені договори є недійсними та підлягає стягненню з [PERSON] на її користь ? частина вартості автомобіля в розмірі 207 020,82 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Судом встановлено, що 31 січня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER], актовий запис № 35.(а.с. 7). Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], д/н [NUMBER], вартість якого складає 414 041,64 грн., що підтверджується Актом незалежної оцінки колісно-транспортного засобу від 21.05.2016 року Серія КИП № 16052101 суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON].(а.с. 11-14). Згідно відомостей Регіонального сервісного центру в м. Києві, автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER] на підставі довідки-рахунок серії ААВ № 370054 від 03.09.2013 року, виданої ФОП «[PERSON],» було зареєстровано на [PERSON]. В подальшому 28 травня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу № 8044/2016/64/01, автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого за останнім зареєстровано спірний автомобіль. 11 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 8044/2017/365941, автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], відповідно до якого за останнім зареєстровано спірний автомобіль. 11 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № 8044/2017/366651, автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], відповідно до якого за останнім зареєстровано спірний автомобіль. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. У свою чергу, згідно до приписів ст.236 ЦК України нікчемний правочин, або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, в порушення вимог законодавства, під час укладення спірних договорів купівлі-продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER] не були додержані вимоги ст.ст. 203, 205 ЦК України та ці правочини були спрямовані на незаконне заволодіння майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. Тобто під час укладання первісного договору купівлі-продажу № 8044/2016/64/01 від 28.05.2016 року, автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] не була надана нотаріально посвідчена згода позивача як одного з подружжя на відчуження спірного автомобіля, який придбано в період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], що є спільною сумісною власністю. Дані обставини не заперечувались стороною відповідача в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину єнедодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Також статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так відповідно до правової позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-140цс14 визначено, що за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі - продажу автомобіля марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER] та витребування в останнього набувача [PERSON] даного автомобіля у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим, за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При вирішенні спору щодо поділу спільного майна поділу підлягає все майно подружжя, до складу якого включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться в інших осіб; враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Так, сторони не вказали про наявність іншого майна подружжя, крім спірного автомобіля. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER], є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між [PERSON] та [PERSON], виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем [PERSON] право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об'єкт на режим спільної часткової власності. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі, так як автомобіль марки «FORD KUGA», номер кузову [NUMBER] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та був придбаний за час перебування сторін у шлюбі. Разом з тим, суд приймає до уваги вартість автомобіля, яка зазначена стороною позивача та не заперечувалась стороною відповідача в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, що становить 414 041,64 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000,00 грн., суд дійшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. При цьому, п.5 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" регламентовано, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім того, наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Вина відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди не доведена, відсутній причинний зв'язок між будь-яким погіршенням здоров'я позивача і діями відповідача, які мали б винний характер. Крім того, позивач не надав суду будь-яких доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань діями відповідача, а тому у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, слід відмовити. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, відшкодування моральної шкоди та поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial