Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] в інтересах позивача звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що з червня 2015 року по 14 травня 2014 року позивач проживала разом з [PERSON] однією сімєю та за час їх спільного проживання він набув у власність квартиру [ADDRESS]. 14.05.2015 року помер [PERSON] та після його смерті вона і відповідач успадкували по ? частині вказаної квартири, загальна вартість якої станом на 20.08.2014 року становить 413300,87 грн., а отже вартість частки кожного становить 206650 грн. Відповідач раніше ніколи не проживав за вказаною вище адресою, проте нещодавно відповідач заявив про свій намір постійно проживати у вказаній квартирі. Вважає, що спільне проживання з відповідачем не можливе, оскільки між ними відсутні родинні стосунки та враховуючи не велику житлову площу квартири, яка технічно не може бути поділена між ними, таке спільне проживання суперечить їх майновим інтересам, а тому неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією сплатити йому грошову компенсацію вартості його частки, проте такі листи відповідачем отриманні не були. Оскільки відповідач за вказаною адресою не проживає, не здійснює догляд за житловим приміщенням, не проводить сплату комунальних платежів, вважає, що вказана вище нерухомість його не цікавить. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] припинити та визнати за нею право власності на вказану частку спірної квартири. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити, надали суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень на позов в яких зокрема зазначали, що позивачем та її представником не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною, а тому при виникненні спору можна встановити порядок користування нею, виділивши кожному із співвласників по одній житловій кімнаті. Крім того, вважають, що у разі задоволення позовних вимог будуть істотно порушені права відповідача на житло, оскільки він на даний момент ніде не зареєстрований, окрім спірної квартири немає у власності іншої нерухомості, а вартість частки квартири, яку позивач внесла на депозитний рахунок, у сучасних економічних та ринкових умовах не дає можливості придбати нове житло. Крім того, вказував, що відповідач лише 28 жовтня поточного року вселився у спірну квартиру, а позивач проживає за кордоном. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона здійснювала догляд за спірною квартирою у відсутність її власників, оплачувала комунальні послуги. Вказувала на те, що зі слів покійного [PERSON] їй відомо, що спірна квартира призначена для його спільного проживання з позивачкою, оскільки все що він міг дати своєму сину вже віддав. Відповідач у спірній квартирі не проживав та інколи приходив у гості, а нещодавно прийшов та замкнув на ключ одну з житлових кімнат. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що товаришувала з покійним [PERSON] та позивачкою, яку він постійно представляв як свою дружину та їй відомо, що вони разом проживали у спірній квартирі та періодично виїжджали за кордон. Про те, що у [PERSON] є син вона дізналась лише на його похороні, при цьому догляд за спірною квартирою постійно здійснювали племінники покійного. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він є племінником [PERSON], який з 2006 року проживав разом з позивачкою у спірній квартирі та вони часто виїжджали за кордон, а тому у їх відсутності він доглядав за квартирою та в нього була відповідна довіреність від дядька. Зі слів дядька йому відомо, що він не довіряв своєму сину та майже з ним не спілкувався, вважаючи, що все що міг він вже для сина зробив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вислухавши покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так, [PERSON] та [PERSON], який помер 14.05.2014 року, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з червня 2005 року по 14 травня 2014 року, що було встановлено рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 04.06.2015 року (а/с 61-62). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] позивач успадкувала ? частку належної померлому на праві власності квартири №15, яка складається з двох житлових кімнат загальною площею 50,90 кв.м. в тому числі житловою 32,40, яка розташована в м.Чернівці по вул. Садовського в будинку №10, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а/с 8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачем було зареєстровано право власності на вказану вище частку спірної квартири (а/с 9). Крім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.11.2014 року, відповідач успадкував ? частку вказаної квартири та у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на зазначену частку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 96). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 р оку № 55 поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №416 від 19.11.2015 року, загальна площа житлової квартири №15 за адресою м.Чернівці, вул. Садовського, 10 50,9 кв.м. Згідно п. 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» «площа загальної кімнати однокімнатної квартири повинна бути не меншою 15 кв.м, мінімальна площа кухні в однокімнатної квартирі - 7 кв.м.» Згідно п.2.22 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» «У квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо. ? частини площі квартири складає 25,45 кв.м., що недостатньо для влаштування однокімнатної квартири. Вказану квартиру поділити на дві окремо ізольовані квартири із облаштуванням двох окремих входів, кухонь, санвузлів у співвідношенні ? та ? не надається можливим внаслідок нестачі площі квартири (а/с 159). У відповідності до вимог ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається з розяснень, які містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, з подальшими змінами та доповненнями, при вирішення справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що при неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутньої такої згоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункту чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може врахувати конкретні обставини справи і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою житловою площею. Також, згідно розяснень, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених\~пунктами 1 - 4 частини першої\~та\~частини другої статті\~ 365\~ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Згідно висновку судової будівель-технічної експертизи №416 від 19.11.2015 року ринкова вартість спірної житлової квартири складає 715000 грн. (а/с 160). Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась до відповідача з листами-пропозиціями викупу належної йому частки у спірному майні, проте докази отримання останнім таких вимог у матеріалах справи відсутні (а/с 12, 15, 17). Відповідно до правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові №6-68цс від 02.07.2014 року, відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Так, судом встановлено, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №416 від 19.11.2015 року, спірна квартира є неподільною, що відповідає п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України, проте частка відповідача у спірному майні є незначною, оскільки становить половину квартири [ADDRESS], а тому позбавлення його належної йому частки може завдати істотної шкоди майновим та моральним інтересам відповідача, оскільки дана частка належала його рідному батьку, як вбачається з відмітки у паспорті відповідача 13.10.2015 року він був знятий з реєстрації за місцем попереднього проживання та згідно висновку Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно у його власності відсутнє будь-яке нерухоме майно. Однією із підстав даного позову представником позивача зазначено неможливість спільного проживання позивача та відповідача у спірній кватирі, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів які б підтверджували даний факт, оскільки відповідно до довідки ТОВ-ТД «Укрвторресурс» від 30.06.2015 року сторони у спірній квартирі не зареєстровані, відповідно до висновку ДІМ Першотравневого РВ УМВС України в м.Чернівці [PERSON] від 27.07.2015 року, відповідач за адресою місця знаходження спірного майна ніколи не проживав (а/с 59, 90). Крім того, сторони під час судового засідання підтвердили той факт, що [PERSON] надав [PERSON] ключ від спірного помешкання, коли остання повернулась з закордону, що свідчить про відсутність доказів, які вказують на неможливість спільного проживання та спільного користування спірним майном. Отже висновки позивача про неможливість спільного проживання з відповідачем є передчасними. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 листопада 2007 року у справі "Україна-Тюмень" проти України"\~\~зазначив, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин. Також Європейський суд з прав людини\~\~вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних\~\~прав окремої людини, що відображено у рішення "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності сукупності вимог передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України які дають право на припинення права власності на його частку у квартирі [ADDRESS] шляхом її викупу. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed