Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

9 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить усунути перешкоди у користуванні нею власним житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] Романівського району Житомирської області, шляхом виселення з вказаного будинку відповідачки та вселення до цього будинку її. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що [PERSON] без її дозволу була вселена в будинок по [ADDRESS] Романівського району Житомирської області у 1999 році її сином після укладення шлюбу з останнім. На даний час [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні цим будинком, не допускає її до нього, висловлює погрози та вчиняє сварки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що [PERSON] вселилась у спірне жиле приміщення на законній підставі і ніяких перешкод у користуванні позивачем цим приміщенням вона не чинить, проти вселення до нього [PERSON] не заперечує. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд встановив наступне. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Червонохатківської сільської ради Романівського району Житомирської області та зареєстрованого у комунальному підприємстві «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради» 10 червня 2012 року, позивач є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] Романівського району Житомирської області. У 1999 році після укладення шлюбу з [PERSON], який є сином позивача, у вказаний будинок вселилась [PERSON], яка проживає в ньому на даний час разом із неповнолітнім сином [PERSON] Дані обставини визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, отже, відповідно до частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) доказуванню не підлягають. На підставі довідок виконавчого комітету Червонхатківської сільської ради Романівського району Житомирської області № 34 від 5 лютого 2015 року та № 210 від 22 серпня 2012 року суд встановив, що у 1999 році головою домогосподарства, розташованого по [ADDRESS] Романівського району Житомирської області була [PERSON] В цьому ж домогосподарстві до 2010 року разом з [PERSON] проживала та вела спільне господарство [PERSON] Оцінивши надані сторонами та їх представниками докази, суд прийшов до переконання про безпідставність позову [PERSON], виходячи з наступного. Загальними положеннями ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, за загальним правилом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до статті статті 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вказаний спосіб захисту права власності може бути реалізований, в тому числі, шляхом виселення інших осіб з неправомірно займаних жилих приміщень власника. Однак, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК Української РСР) підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до положень частини 3 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Обгрунтовуючи позовну вимогу щодо виселення відповідача із житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] Романівського району Житомирської області позивач та її представник послалися на ту обставину, що [PERSON] вселилась у цей будинок за відсутності згоди його власника, отже, жиле приміщення вона зайняла самоправно та підлягає виселенню з нього на підставі частини 3 статті 116 ЖК Української РСР. При цьому, належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказану обставину, позивач та її представник не надали. В той же час, фактичні дані, встановлені у судовому засіданні на підставі досліджених доказів, а також аналіз законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, переконують суд у тому, що відповідач вселилась у спірне жиле приміщення та проживає у ньому на законних підставах, як член сім»ї власника будинку, права і обов»язки якого регламентовані статтею 156 ЖК Української РСР. Відповідно до частини 4 статті 156 та частини 2 статті 64 ЖК Української РСР до членів сім»ї власника будинку належать його діти. Окрім цього, членом сім»ї власника будинку може бути визнано особу, яка постійно проживає з ним і веде спільне господарство. Враховуючи тривалість спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства, суд вважає доводи позивача, щодо самоправного зайняття відповідачем спірного жилого приміщення, безпідставними. Окрім цього, відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення [PERSON], суд керується положеннями статті 157 ЖК Української РСР, згідно якої членів сім»ї власника жилого будинку може бути виселено лише у випадках передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу. Спір між [PERSON] та [PERSON] про виселення останньої з підстав, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК Української РСР, уже був предметом судового розгляду. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 8 жовтня 2014 року у задоволенні відповідного позову [PERSON] було відмовлено. Визнаючи безпідставними позовні вимоги [PERSON] в частині вселення її у житловий будинок, розташований по [ADDRESS] Романівського району Житомирської області, власником якого вона є, суд зважає на те, що судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача, пов"язану з перешкоджанням [PERSON] вселенню до її будинку, позивач та її представник суду не надали. Судом встановлена і не оспорюється особами, які беруть участь у справі, та обставина, що між сторонами існують неприязні відносини, проте, дана обставина не є достатньою підставою вважати, що відповідачем порушені, не визнані чи оспорені права позивача щодо володіння, користування або розпорядження нею своїм житловим будинком. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed