Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

21.05.2014 року позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейні цінності, що ганебно вплинуло на їхні стосунки як подружжя. Шлюб носить формальний характер через припинення шлюбних відносин. Від даного шлюбу є неповнолітні діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають біля позивачки. Терміну на примирення не потребує. 03.06.2014 року судом у відповідності до вимог ст.111 СК України сторонам був наданий чотирьохмісячний строк для примирення, який спору не вирішив, так як сторони не примирились. У призначений день судового засідання позивач не з"явилась, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, наполягає на задоволенні позовних вимог. Крім цього просила залишити шлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідач до суду не з'явився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, просить суд ухвалити рішення у зв»язку з визнанням позову. Наслідки визнання позову йому зрозумілі. Відповідно до положень ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з положеннями ч.2 ст. 197 ЦПК України за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевірив законність визнання позову, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Крім того, визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Так, судом встановлено, що сторони з 20 лютого 1999 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, але фактично з січня 2014 року не проживають однією сім»єю та не підтримують один одного, не мають будь-яких відносин, не ведуть спільного побуту. Від спільного шлюбу є неповнолітні діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (свідоцтва про народження серії [NUMBER] видане 01.07.1997року Краснопільською сільською радою народних депутатів Врадіївського району Миколаївської області, серії [NUMBER] видане 02.02.2010 року Краснопільською сільською радою народних депутатів Врадіївського району Миколаївської області), які проживають біля позивачки. Питання щодо проживання дітей між сторонами вирішено. Як у позивача, так і у відповідача майнового спору немає. Шлюб носить формальний характер через припинення шлюбних відносин. За вимогами ст. 112 СК України, суд з»ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 3 СК України, сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. ( ст. 21 СК України). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу спору про розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу суперечить інтересам як дружини, так і чоловіка. При прийнятті рішення суд керується ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ст.110, 112, 113 Сімейного Кодексу України.

Outcome: approved