Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Військово-цивільна адміністрація міста Торецьк Донецької області звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. На доведеність заявлених вимог зазначає, що [PERSON] має неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. 17.06.2017 року неповнолітню [PERSON] було влаштовано до Центру соціально-психологічної реабілітації м. Торецьк, де вона і знаходиться до теперішнього часу. За час знаходження дитини в центрі, мати - [PERSON] жодного разу не зверталася до служби у справах дітей, не намагалася повернути дитину до родини. 08.09.2017 року неповнолітня [PERSON] написала заяву в комісію з питань захисту прав дитини, про розгляд питання про доцільність позбавлення батьків батьківських прав. В позові зазначено, що [PERSON] не займається вихованням дитини, не цікавиться її здоров'ям, не приділяє їй уваги, не проводить з дитиною вільний час, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, матеріально не утримує доньку. ВЦА в м. Торецьк Донецької області просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно своєї доньки [PERSON] та стягнути з неї аліменти на утримання доньки на користь ВЦА м. Торецьк Донецької області. Представник позивача надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з'явилася, про день та час розгляду справи була належним чином повідомлена, заяви про розгляд справи без її участі не надала. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження, серії [NUMBER], [PERSON] народилася [INFO] у м. Дзержинську Донецької області, батько дитини - [PERSON], мати дитини - [PERSON]. (а.с. 8) З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON] з батьками не проживає, перебуває з 15.12.2015 року на обліку в службі у справах дітей військово-цивільної адміністрації міста Торецьк, як дитина, яка опинилася в складних життєвих обставинах, з 07.06.2017 року знаходиться в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Торецьк. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] самоусунулися від виховання своєї доньки, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, зловживає спиртними напоями, в будинку, де вона мешкає, антисанітарні умови, не створено умов для проживання дитини. Згідно висновку військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області від 29.09.2017 року, позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], є доцільним.(а.с. 3-4 ). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку - виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з поведінки відповідачки та наданих суду доказів. У ч. 1 ст. 164 СК України наведено перелік підстав позбавлення батьківських прав, який складається з шести пунктів. Він охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Для задоволення позову достатньо впевнитись в одному з них. Так у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків відносно своєї доньки [PERSON], участі у її вихованні та утриманні не приймає, не цікавиться долею доньки, а тому вважає, що позбавлення її батьківських прав відповідає інтересам дитини. Суд вважає, що одночасно, згідно зі ст. 166 Сімейного Кодексу України з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини на користь військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області.

Outcome: approved