Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

28 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про поділа майна та розірвання шлюбу, в якому зазначили, що 04 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Позивач [PERSON] є сином сторін по справі. Під час шлюбу була придбана квартира [ADDRESS], заборгованість за послуги газопостачання по якій сплатила мати позивачки по справі. Крім того, в період шлюбу було придбано рухоме майно: спальний гарнітур вартістю 3700 гривень, кухонний гарнітур вартістю 2400 гривень, холодильник «Індезит» вартістю 2800 гривень, набір меблів «Вітальня» вартістю 700 гривень, телевізор «Рейнфорд» вартістю 1800 гривень, м*яки меблі вартістю 3000 гривень, пральна машина «Вятка-автомат» вартістю 400 гривень, обідній стіл вартістю 1800 гривень, м*який куток-диван вартістю 1800 гривень. Позивач [PERSON] просить розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] та поділити майно нажите за час шлюбу: визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та виділити їй : спальний гарнітур вартістю 3700 гривень, кухонний гарнітур вартістю 2400 гривень, холодильник «Індезит» вартістю 2800 гривень, набір меблів «Вітальня» вартістю 700 гривень, а всього на суму 9600 гривень. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та виділити йому: телевізор «Рейнфорд» вартістю 1800 гривень, м*яки меблі вартістю 3000 гривень, пральну машину «Вятка-автомат» вартістю 400 гривень, обідній стіл вартістю 1800 гривень, м*який куток-диван вартістю 1800 гривень, а всього на суму 8800 гривень. Позивач [PERSON] просить визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду від 12 січня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS] закрито у зв*язку з відмовою позивача від заявлених позовних вимог на підставі ст.205 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали заявлений позов. Позивач наполягала на розірванні шлюбу у зв*язку з відсутністю взаємопорозуміння, сварками та застосуванням до неї з боку відповідача фізичної сили; визнанні за нею права власності на ? квартири та частину рухомого майна, нажитого за час шлюбу з відповідачем, а саме на спальний гарнітур, кухонний гарнітур, холодильник «Індезит», набір меблів «Вітальня». Зазначила, що квартира [ADDRESS] на всі меблі придбані виключно за грошові кошти її матері - [PERSON], яка до того ж, сплатила заборгованість з комунальних послуг по даній квартирі та дала грошові кошти у розмірі 10000 гривень на облаштування опалення в ній. Представник позивача зазначив, що у зв*язку з відмовою від позовних вимог позивача [PERSON], за кожним з подружжя слід визнати право власності на ? частину квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] частково визнали позовні вимоги. Не заперечували проти визнання права вланості по ? частини спірної квартири за кожним з подружжя. Вважають, що все рухоме майно, на поділі якого наполягає позивачка, вартість та перелік якого відповідач не оспорює, має бути присуджене останньому на підставі ч.2 ст.70 СК України, оскільки в квартирі [ADDRESS] разом з ним залишився проживати їх спільний із позивачкою повнолітній син - [PERSON], який є інвалідом з дитинства. Проти розірвання шлюбу заперечував, оскільки вважає за можливе зберегти сім*ю. Свідок [PERSON], яка є матір*ю позивачки по справі, в судовому засіданні пояснила, що нею за особисті кошти для доньки та онука була придбана квартира, розташована за адресою : м.Костянтинівка, вул.Шевченко, 233/28 та всі меблі в цю квартиру, але документи були оформлені на відповідача по справі. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, допитавши свідка [PERSON], дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, який уклали 04 жовтня 1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про уклдаення шлюбу [NUMBER] (а.с.10). Сторони справі мають спільного повнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.11,13-14), якому 11 лютого 2014 року встановлено третю групу інвалідності як інваліду дитинства, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК № 473993 (а.с.21). 04 березня 2002 року відповідач по справі [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із позивачкою по справі, на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.17), востановча вартість якої, як вбачається з п. 3 зазначеного договору купівлі-продажу становить 11014 гривень. Крім того, з пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу подружжям [PERSON] було придбано наступне майно: спальний гарнітур вартістю 3700 гривень, кухонний гарнітур вартістю 2400 гривень, холодильник «Індезит» вартістю 2800 гривень, набір меблів «Вітальня» вартістю 700 гривень, телевізор «Рейнфорд» вартістю 1800 гривень, м*які меблі вартістю 3000 гривень, пральна машина «Вятка-автомат» вартістю 400 гривень, обідній стіл вартістю 1800 гривень, м*який куток-диван вартістю 1800 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З пояснень сторін встановлено, що вони припинили спільне проживання з травня 2014 року у зв*зку з відсутністю взаємопорозуміння на грунті сварок. В матеріалах справи міститься попередження, винесене 19 червня 2008 року дільничним інспектором міліції на адресу [PERSON] про недопущення сварок у родині (а.с.20). З*ясувавши фактичні взаємини подружжя [PERSON], дійсні причини позову про розірвання шлюбу, тривалість припинення шлюбних відносин, а також враховуючи те, що вжиті судом заходи для збереження сім*ї у вигляді надання строку для примирення виявилися безрезультатними, суд вважає, що подальше збереження сім"ї [PERSON] та [PERSON] неможливе та суперечить інтересам сторін, тому позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Оскільки СК України набрав законної сили з 01 січня 2004 року, на правовідносини, пов*язані із поділом спірної квартири, придбаної 04 березня 2002 року, розповсюджується дія Кодексу про шлюб та сім*ю України . Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 статті 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. В силу ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної вартості подружжя. Відповідно до ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку про те, що слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] придбані в період шлюбу : квартиру [ADDRESS] вартістю 11014гривень; спальний гарнітур вартістю 3700 гривень, кухонний гарнітур вартістю 2400 гривень, холодильник «Індезит» вартістю 2800 гривень, набір меблів «Вітальня» вартістю 700 гривень, телевізор «Рейнфорд» вартістю 1800 гривень, м*яки меблі вартістю 3000 гривень, пральну машину «Вятка-автомат» вартістю 400 гривень, обідній стіл вартістю 1800 гривень, м*який куток-диван вартістю 1800 гривень. Таким чином, загальна вартість майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] становить 29414 гривень, частка кожного з подружжя складає відповідно 14707 гривень (29414грн:2). Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Враховуючи, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт того, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами по справі в період шлюбу, суд вважає за необхідне визнати її об*єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину зазначеної квартиру. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи. Відповідач [PERSON] не заперечував придбання в період шлюбу зазначеного позивачем в позовній заяві майна та не оспорював його вартість. За позивачкою [PERSON] слід визнати право власності та виділити їй наступні предмети побуту: спальний гарнітур вартістю 3700 гривень, кухонний гарнітур вартістю 2400 гривень, холодильник «Індезит» вартістю 2800 гривень, пральну машину «Вятка-автомат» вартістю 400 гривень, а всього на суму 9300 гривень. За відповідачем [PERSON] слід визнати право власності та виділити йому наступні предмети побуту: телевізор «Рейнфорд» вартістю 1800 гривень, м*яки меблі вартістю 3000 гривень, обідній стіл вартістю 1800 гривень, м*який куток-диван вартістю 1800 гривень набір меблів «Вітальня» вартістю 700 гривень, а всього на суму 9100 гривень та стягнути на його користь з позивачки різницю вартості майна у розмірі 200 гривень. Доводи позивачки та показання свідка [PERSON] стосовно придбання спірного майна виключно за власні кошти останньої не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки на їх підтвердження належних доказів не надано; відповідачем ці доводи не визнані і спростовуються договором купівлі-продажу квартири від 04 березня 2002 року та суперечливими поясненнями самої позивачки [PERSON], яка вважає це майно спільною сумісною власністю з відповідачем та порушує питання про його поділ. Крім того, суд не приймає до уваги наявні в матеріалах справи розрахункові чеки від 10 грудня 2005 року № 017687 (а.с.17), № 017685 (а.с.18), оскільки вони не є належними доказами по справі, не стосуються предмета доказування. До того ж їх змісту не вбачається призначення платежів, здійснених [PERSON] Відповідно до ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Доводи відповідача стосовно того, що придбане під час шлюбу рухоме майно має бути присуджене йому у зв*язку з тим, що повнолітній непрацездатний син мешкає разом з ним не заслуговують на увагу і суд не вбачає підстав для збільшення частки відповідача у спільному майні з огляду на те, що не надано доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов*язує збільшення частки одного з подружжя спільному майні. В силу ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, пов*язані із сплатою судового збору у розмірі 250 гривень (а.с.2). На підставі ч.1 ст.22, ч.1 ст.28 КпШС України, ст.ст.60,63, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, 71 СК України, ч.ст.369 ЦК України,

Outcome: partial