Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

23 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому. Збільшивши позовні вимоги, просить: -визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію ПП «Гранпласт», інформацію, що опублікована у статті «Атрошенко затеял передел потоков и схем», надрукованої 21.01.2016 в газеті «Весть» № 3 (680), та поширену через мережу Інтернет на сторінці офіційного інтернет-сайту «рік.сn.uа»; Чернігівщина: події та коментарі, - інформацію про те, що «...Например, частное предприятие «Гранпласт», которое прлучало каждьій год миллионы с городского бюджета на утилизацию мусора на городской свалке»; -зобов'язати відкрите акціонерне товариство «Редакція газети «Весть» протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили опублікувати спростування недостовірної інформації про приватне підприємство «Гранпласт», поширеної у статті «Атрошенко затеял передел потоков и схем», надрукованої 21.01.2016 в газеті «Весть» № 3 (680), яка принижує ділову репутацію приватного підприємства «Гранпласт»; -зобов'язаній [PERSON] в аналогічний спосіб спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням суду законної сили недостовірну інформацію про приватне підприємство «Гранпласт», поширену у статті «Атрошенко затеял передел потоков и схем» через мережу Інтернет на сторінці офіційного інтернет-сайту «рік.сn.uа»; Чернігівщина: події та коментарі; -стягнути з автора статті [PERSON] та ВАТ «Редакція газети «Весть» на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 000 грн.; -стягнути з відповідачів судові витрати по справі: судовий збір у розмірі 2 480,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. Протокольною ухвалою суду від 07.04.2016 відкрите акціонерне товариство «Редакція газети «Весть» замінено на належного відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Весть». У судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача ТОВ «Редакція газети «Весть» позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] до суду не зявився, про час місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що газеті „Весть № 3 (680) за 21 січня 2016 року була опублікована стаття за підписом [PERSON] під назвою «Атрошенко затеял передел потоков и схем». Дана стаття була розміщена також на сторінці офіційного інтернет-сайту «pik.cn.ua». В статті йде мова про те, що «…Например, частное предприятие «Гранпласт», которое получало каждый год миллионы из городского бюджета на утилизацию мусора на городской свалке».\~ Позивач, вважаючи поширену відповідачами інформацію недостовірною та такою, що порушує його немайнові права, звернувся до суду з позовом до відповідачів про спростування такої інформації та відшкодування завданої йому моральної шкоди. Статтею 94 ЦК України передбачено право юридичної особи на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений частиною 2 цієї статті. Згідно ст. 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, свобода вираження поглядів і отримання інформації є практично необмеженою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону України „Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України, а також закріплене в ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане з обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоровя або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 15 постанови „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням іншого засобу масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Також у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З аналізу вищезазначеної постанови Пленуму убачається обовязкове врахування положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. У названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Отже, суд вважає, що розміщення в мережі Internet на сайті «pik.cn.ua» та в газеті «Весть» статті за підписом [PERSON] під назвою «Атрошенко затеял передел потоков и схем», в якій, зокрема, йшла мова про те, що «…Например, частное предприятие «Гранпласт», которое получало каждый год миллионы из городского бюджета на утилизацию мусора на городской свалке», не може розцінюватися як поширення неправдивих відомостей, які порочать ділову репутацію позивача, оскільки в ній не міститься інформація, в якій стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства чи вчинення будь-яких інших дій, які б давали привід для сумнівів у його діловій репутації. Зазначена інформація є оціночним судженням відповідача [PERSON], вжиті ним цитати не є брутальними або непристойними, а також не є такими, що принижують ділову репутацію позивача. Вказана стаття повязана з критикою діяльності попереднього голови Чернігівської міської ради, витратою коштів територіальної громади, а отже надаючи послуги за плату на договірних засадах з органом місцевого самоврядування позивач повинен усвідомлювати, що така діяльність може підлягати ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як представники місцевої влади виконували або виконують свої функції. Також суд зазначає, що Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" розяснив, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про інформацію» засоби масової інформації засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. В розумінні статті 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Зразки свідоцтв затверджені постановою КМУ\~від 17.11.1997 №1287 «Про державну реєстрацію друкованих засобів масової інформації, інформаційних агентств та розміри реєстраційних зборів». Чинне законодавство не містить визначення поняття, яке відповідає засобам масової інформації в мережі Інтернет, а також спеціального нормативно-правового акту, який би\~визначав їх статус, порядок створення та засади діяльності. Отже обовязковою умовою діяльності в Україні засобів масової інформації є їх державна реєстрація (стаття 11 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»). Іншими словами, діяльність засобів масової інформації в Україні можлива лише після отримання встановлених законодавством дозволів. З огляду на наведене, можна стверджувати про те, що діяльність Інтернет видань як засобів масової інформації можлива виключно після їх добровільної (оскільки обовязкова їх реєстрація законом не визначена) державної реєстрації як ЗМІ. Таким чином, засобом масової інформації можна вважати лише видання (в тому числі і в мережі Інтернет), яке отримало\~свідоцтво про державну\~реєстрацію друкованого засобу масової інформації. Матеріали справи не містять даних про те, що веб-сайт «pik.cn.ua» зареєстрований як засіб масової інформації, а тому належним відповідачем, поряд з автором статті, є власник цього веб-сайту. Виходячи з положень статей 27, 31, 33 ЦПК України сторони на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами, а заміна відповідача можлива за наявності клопотання позивача, який і\~визначає особу, якою (на його думку) порушено право, а не суд. У ході судового розгляду представники позивача клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідача власника веб-сайта «pik.cn.ua» не заявляли, а враховуючи положення ст. ст. 11, 33 ЦПК України суд не вправі самостійно без ініціативи позивача залучати інших осіб до участі у справі. Отже, позивач повинен був предявити вимогу про зобовязання спростувати недостовірну інформацію, поширену через мережу Інтернет на сторінці веб-сайта «pik.cn.ua», не лише до автора статті [PERSON], а й до власника цього веб-сайта. Зазначене є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed