Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

14 січня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що під впливом обману зі сторони відповідача [PERSON] вона зареєструвала з ним договір купівлі-продажу, належного їй житлового будинку та земельної ділянки, що розташований за адресою [ADDRESS]. В подальшому позивачкою були змінені підстави позову, а саме позивачка зазначала, що договір купівлі - продажу житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] був укладений нею у той момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка є інвалідом 2 групи, знаходячись в хворобливому стані не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідач [PERSON] запевнив її, що договір купівлі-продажу належного їй будинку та земельної ділянки не має ніякого значення, так як будинок необхідний йому для застави до 2033 року по кредитному договору з ПАТ УкрСиббанк" про надання кредиту в сумі 105000 грн. При даних обставинах вона не могла усвідомлювати того факту, що на належний їй будинок може бути звернено стягнення по кредиту не в 2033 році, а значно раніше в 2012 році. Вона не усвідомлювала того факту, що продає будинок та земельну ділянку, так як ніяких коштів вона не отримувала та продовжувала жити в будинку. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов та підтвердила обставини, викладені у позові. Додатково пояснила, що вона не усвідомлювала, що на її майно може бути звернено стягнення, наслідків її дій їй ніхто не роз'яснював, кошти від продажу будинку вона не отримувала та продовжувала проживати в будинку. Про порушення свого права вона дізналася 04 квітня 2013 року під час здійснення державними виконавцем виконавчих дій з приводу примусового продажу житлового будинку. Представник позивача - [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити, вважає, що при укладенні договору були порушені вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, тому зазначений договір є недійсним і не передбачає дій та наслідків. Крім того, просив визнати спірний договір недійним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України, так як під час його укладення позивач знаходилася у безпорадному стані, який підтверджується медичними висновками. Відповідач [PERSON] в письмовій заяві повністю визнав позовні вимоги, просив справу слухати у його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що на момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] була дієздатна, розуміла та усвідомлювала свої дії, своїм волевиявленням керувала своїми діями , не мала розумового розладу та будь-яких відхилень, не перебувала під впливом примусу, за особистим волевиявленням укладала договір, розуміла правові наслідки, а також розуміла, що одразу будинок буде передано в заставу. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала заяву про застосування позовної давності та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За вимогами ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 28.02.2008 року [PERSON] продала а [PERSON] купив цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку. Відповідно до п. 8 договору [PERSON] повідомила , що цей продаж нею здійснювався без будь-якого примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Відповідно до п.16 договору продавець та покупець гарантували, що договір вчиняється за відсутністю впливу тяжкої обставини, що спонукають вчинити договір, даний договір відповідає дійсним намірам сторін, не носить характеру мнимого або удаваного правочину, а також правочин не є зловмисним. В договорі містить відмітка, що він був зачитаний сторонам, вільно володіючим українською мовою, нотаріусом вголос. Особи сторін було встановлено, їх дієздатність перевірено. Відповідно до медичної амбулаторної карти та довідки МСЕ № 012331 [PERSON] з 02.12.1997 року була визнана інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням по зору. Починаючи з 08.10.2002 року [PERSON] визнана інвалідом 2 групи за загальним захворюванням у зв'язку з хворобою тазобедерних суглобів. Відповідно до довідки Вознесенської ЦРЛ від 21.07.2014 року [PERSON] на обліку у лікаря психіатра не перебуває, за допомогою не зверталась. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила визнати недійсним зазначений правочин з підстав вчинення його в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, без вільного її волевиявлення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними. Розгляд вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психологічної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення спірного договору продавець не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психологічну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Судом по справі було призначено судово-психологічну експертизу, за висновком № 2797 від 05 серпня 2014 року якої [PERSON] з урахуванням її емоційного стану, стану здоров'я, індивідульно - психологічних властивостей, рівня розумового розвитку, особливостей її відносин з сином, могла бути не спроможна повною мірою усвідомлювати реальний зміст власних дій під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, який був укладений 28 лютого 2008 року та/або була не спроможна у повній мірі свідомо керувати ними будучи фізично дієздатною особою. Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, оскільки допустимих безспірних доказів на підтвердження абсолютної неспроможності [PERSON] розуміти значення своїх дій і керувати ними на час оформлення спірного правочину позивачем і її представником суду не надано, амбулаторна карта [PERSON] не містить достовірних даних про її психічний стан на час оформлення спірного правочину, а висновок судово-психологічної експертизи свідчить про те, що позивач могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є достатньою підставою для визнання складеного в такому стані договору недійсним із підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. З пояснень, які були надані [PERSON] в судовому засіданні зрозуміло, що вона розуміла що вона продає належний їй житловий будинок своєму синові [PERSON] оскільки той займався бізнесом і йому було необхідно отримати кредит на умовах надання в іпотеку житлового будинку. Однак вона не усвідомлювала того факту, що на належний їй житловий будинок може бути звернено стягнення по кредиту сина не в 2033 році а значно раніше в 2012 році. В своїх поясненнях [PERSON] зазначала, що вона мала намір таким чином допомогти сину, оскільки довіряла йому та була переконана, що кредит ним сплачується у повному обсязі. Всі перелічені докази підтверджують, що [PERSON] на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Таким чином, судом встановлено, що укладений між [PERSON] та [PERSON] 28.02.2008 року договір купівлі - продажу житлового будинку відповідав вимогам ст. 203 ЦК України, а саме загальним вимогам, які є необхідними для чинності правочину та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Outcome: dismissed