Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

11.05.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: служба у справах дітей Марківської районної державної адміністрації Луганської області про надання дозволу на в'їзд неповнолітньої дитини на тимчасово неконтрольовану територію. В обґрунтування заявленного позову позивач посилається на те, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 29.09.2012 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] , який проживає разом з нею на тимчасово окупованій території. У неї виникла необхідність періодично для оздоровлення дитини та підтримки родинних відносин виїжджати до бабусі [PERSON], яка мешкає в Київській області ,тітки [PERSON], яка мешкає у Вініцькій області , які проживають на території, підконтрольній Україні. Відповідач не має можливості надати нотаріальну згоду на багаторазові тимчасові виїзди та в'їзди дитини в зону АТО через неможливість потрапити на територію,підконтрольну Україні. На даний час у неї виникло питання з приводу неможливого отримання нотаріального дозволу у відповідача на в'їзд дитини на неконтрольовану територію, оскільки вона зареєстрована разом з дитиною у с.Хороше Слов'яносербського району Луганській області, їй необхідно після виїзду повертатися до місця мешкання. Представник позивача [PERSON] до судового розгляду справи надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі та участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник третьої особа, служби у справах дітей Марківської районної державної адміністрації Корсун І.Ю. надала заяву про розгляд справи у її відсутності просила рішення винести на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення повістки на його електронну адресу. 09.06.2017 року на електронну адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява в якій просив справу розглянути без його участі . В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. 29 вересня 2012 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Слов'яносербського районного управління юстиції у Луганській області , актовий запис №73, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с.4). Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджуються свідоцтвом про народження [NUMBER](а.с.3),який проживає разом з позивачем на тимчасово окупованій території. Оскільки у позивача виникла необхідність періодично виїжджати для оздоровлення дитини та підтримки родинних відносин до родичів , які проживають на території, підконтрольній Україні. Відповідач не має можливості надати нотаріальну згоду на багаторазові тимчасові виїзди та в'їзди дитини в зону АТО через неможливість потрапити на територію, підконтрольну Україні. На даний час у позивача виникло питання з приводу неможливого отримання нотаріального дозволу у відповідача на в'їзд дитини на неконтрольовану територію, оскільки вона зареєстрована разом з дитиною у с.Хороше Слов'яносербського району Луганській області, їй необхідно після виїзду повертатися до місця свого мешкання. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Конституцією України від 28 червня 1996 року кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно з ст. 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. На підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що неможливо отримати нотаріального дозволу на в'їзд на неконтрольовану територію в районі проведення антитерористичної операції , позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, суд вважає за можливе дозволити тимчасовий в'їзд на неконтрольовану територію в районі проведення антитерористичної операції у супровіді матері дитини, без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO].

Outcome: partial