Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON], 25.04.2018р. звернулася в суд із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], мотивуючи тим, що їхній шлюб був зареєстрований 15 вересня 1990 року відділом ЗАГС Городоцького райвиконкому Львівської області, актовий запис №97, у шлюбі мають [PERSON], 25.09.1994р.н. та [PERSON], 06.04.1992р.н., спільне життя між ними не склалося через непорозуміння, різні погляди на шлюб та сімейні цінності, зловживання відповідачем алкогольними напоями, останній принижував жіночу гідність позивачки, через що виникали сварки, як наслідок припинили подружні стосунки, понад 5 років проживають окремо, спільного господарства не ведуть, за таких обставин переконана, що втратила до [PERSON] почуття поваги і любові, збереження шлюбу та примирення є неможливим та суперечить її інтересам. Просила розірвати між ними шлюб, залишити їй прізвище «Галушка», судові витрати з відповідача не стягувати. Ухвалою судді від 26.04.2018р. провадження у справі відкрито. Позивачка, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилася, у заяві від 25.04.2018р. просила про розгляд справи за її відсутності, задоволення позову, не заперечула ухваленню заочного рішення (а.с. 4). Відповідач в судове засідання 24.05.2018р. та повторно 08.062018р. не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відзиву не подав, тому згідно з ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів (а.с. 16а, 22). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 24, ч. 3 і ч. 4 ст. 56, ч. 2 ст. 112 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. проголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 15.09.1990р. шлюб відділом ЗАГС Городоцького райвиконкому Львівської області, актовий запис №97, у шлюбі мають [PERSON], 25.09.1994р.н. та [PERSON], 06.04.1992р.н., сторони разом не проживають понад 5 років, з цього ж часу стосунків як подружжя не підтримують, спільного господарства не ведуть, причина розпаду сім"ї - різні погляди на шлюб та сім"ю, зловживання відповідачем алкогольними напоями. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивачка в заяві настоює на розірванні шлюбу, категорично заперечила можливість примирення з відповідачем, поновлювати сімейні стосунки з останнім - не бажає. З огляду на вищеозначені обставини та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], суд доходить висновку, що подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає\~ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства, що має важливе значення. Відповідно до положень ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач заперечень щодо іменування позивачки прізвищем "Галушка" не висловив, тому вимога позивачки про залишення після розірвання шлюбу прізвища чоловіка, безпідставна.

Outcome: partial