Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

16 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що [INFO] померла рідна сестра [PERSON] - [PERSON], після смерті якої вона дізналася, що [PERSON] позбавила її спадщини, у тому числі й 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], тому як 05 березня 2013 року склала заповіт відносного усього свого майна на користь відповідачки - [PERSON], своєї падчерки. Вказала, що відносини між позивачкою та сестрою [PERSON] були добрі, теплі та довірчі, [PERSON] підтримувала сестру не тільки морально, а й матеріально, періодично висилала грошові кошти шляхом переказів. Зазначила, що через тяжку (онкологічну) хворобу [PERSON], яка почалася з 2012 року, психічний стан сестри погіршився, мова у останньої була розсіяною, усунутою та плутаною, змінювався настрій, спостерігалися деякі провали у пам'яті, вона плутала день та ніч, скаржилася на запаморочення. Через це вважає, що [PERSON] у момент складання заповіту не мала повної дієздатності, не розуміла значення своїх дій та не усвідомлювала їх. Вважає, що спірним заповітом порушені її законні інтереси, як спадкоємиці [PERSON], оскільки вона має право на спадщину за законом, а спірний заповіт позбавив її цього права. Посилаючись на ст.1257 ЦК України, просила визнати недійним заповіт від 05 березня 2013 року, посвідчений нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №858988 серія ВТВ; покласти на відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що квартира [ADDRESS] батьку [PERSON] та [PERSON], після смерті їх матері квартира довгий час була порожньою, а потім там почала проживати відповідачка, вона й оплачувала комунальні послуги. Позивачка с сином проживають в Росії, весь час вона пересилала грошові кошти матері, а потім померлій сестрі, допомагала утримувати вищевказану квартиру. Між сестрами існували розмови про те, що квартира повинна залишитися в сім'ї, сестри домовилися. що [PERSON] відмовляється від спадщини після смерті їх матері на користь [PERSON], а остання повинна в подальшому скласти заповіт на користь свого племінника - рідного сина [PERSON] Вважає, що відповідачка навмисно перед смертю [PERSON], почала доглядати за нею, супроводжувати по лікарнях, з метою введення в оману хворої та вчинення всіх дії щодо складання заповіту останньою на її користь. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що коли її батьки розвелися, мати з сестрою поїхали, а вона залишилася проживати з батьком. Померла [PERSON] прожила з її батьком без реєстрації шлюбу біля 20 років, і тому практично замінила їй матір. Вони разом проживали в Сартані. Відносини між нею та [PERSON] були нормальні. Вона знала, що [PERSON] хоче залиши їй квартиру, однак не знала, коли остання це зробить. 04 березня 2013 року, коли [PERSON] стало погано, вона в онкології взяла направлення в хірургію, та 05 березня 2013 року привезла її у лікарню. Стан [PERSON] був задовільний, можна було прокапати її вдома, однак остання бажала лягти у лікарню. [PERSON] попросила її, щоб вона привела нотаріуса у лікарню для оформлення довіреності на отримання пенсії. Оскільки поблизу був нотаріус [PERSON], вона звернулася саме до цього нотаріусу. Поспілкувавшись у лікарні з [PERSON], нотаріус пішов. Коли вона після обіду приїхала у лікарню, за проханням [PERSON] вони пішли до нотаріусу. У нотаріуса [PERSON] знаходилася біля 30 хвилин, а коли вийшла, віддала їй заповіт та довіреність на отримання пенсії. Після смерті матері [PERSON] дійсно квартира [ADDRESS] час була порожньою, а потім в зазначену квартиру переїхала вона, оскільки стала працювати на лівому березі. Позивачка з 2008 року до смерті сестри в Маріуполь не приїжджала, похованням [PERSON] повністю займалася вона разом з батьком. Вони спілкувалися з [PERSON] з приводу заповіту, остання повідомила, що вона з цим не згодна та має намір оскаржувати заповіт. Зазначила, що заповіт було вчинено без примусу, за власним рішенням [PERSON], яке вона прийняла ще до хвороби. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], що діє на підставі договору, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та підтримав пояснення відповідачки, у задоволенні позову просив відмовити. Допитаний в якості свідка приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] суду пояснив, що запросила його прийти у лікарню до [PERSON] її донька чи падчерка, планувався виклик у лікарню. У лікарні [PERSON] попросила його вийти у коридор, вони поспілкувалися, він поцікавився її здоров'ям у лікаря та медсестри, спитав, чи не призначалися їй сильнодіючі препарати, обезболюючі засоби. В момент бесіди нікого рядом з ними не було. Переконавшись, що виїзд у лікарню не потрібен, порадив прийти до нього у контору разом з донькою. В той же день вони приїхали до нього, [PERSON] чітко висловила своє бажання скласти заповіт на користь падчерки та довіреність. Першим було оформлено заповіт, тому як цей документ є важливішим, а потім була оформлена довіреність. Перед посвідченням заповіту, він проводив бесіду з [PERSON], роз'ясняв наслідки укладання цього документу та з'ясовував її дійсні наміри, відповідачку при цьому він просив вийти з кабінету. Зазначив, що жінка виглядала втомленою, хворою, однак розум її був чіткий та вона повністю розуміла значення своїх дій та керувала ними, в нього не на секунду не виникло сумнівів в її адекватності. Свідок [PERSON] суду пояснила, що померла [PERSON] була її кумою, хрестила її доньку. В 2013 році [PERSON] подзвонила їй та повідомила, що лежить у лікарні. Вона відвідувала її, [PERSON] виглядала дуже погано, навіть відмовилася від їжі. До цього вони тривалий час з нею не спілкувалися, приблизно біля п'яти років. Їй нічого не відомо про заповіт та наміри померлої щодо розпорядження її квартирою. Зазначила, що під час спілкування з померлою в неї не виникло сумнівів щодо неадекватності останньої, психічних відхилень в неї не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є тіткою позивачки та її померлої сестри. [PERSON] ще при житті матері оплачувала комунальні послуги по спірній квартирі. [PERSON] не дуже добре жилося з відповідачкою та її батьком. Коли в неї не вистачало грошів на лікування, родичі їй пропонували продати квартиру, однак [PERSON] відмовилася. На її питання, навіщо вона пустила відповідачку жити в свою квартиру, [PERSON] відповідала, що не хоче її бачити рядом з собою. Їй відомо, що позивачка відмовилася від прийняття спадщини у вигляді частини квартири [ADDRESS] на користь померлої [PERSON], тому як вона є громадянкою Російської федерації та їй дорого приймати спадщину. Зазначила, що останній раз до смерті вона спілкувалася з [PERSON] у січні 2013 року, психічно хворою остання не була. Їй відомо, що [PERSON] супроводжувала [PERSON] у лікарні, в тому разі і в Донецьк. Років п'ять тому були розмови між родичами про те, що [PERSON] залишить квартиру племіннику. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є троюрідною сестрою позивачки та померлої [PERSON]. 05 березня 2013 року [PERSON] госпіталізували та вона прийшла відвідати її у лікарню. В ході спілкування з нею, вона з'ясувала, що [PERSON] помирати не збиралася. Позивачка часто висилала гроші матері, а коли мати померла, іноді висилала грошові кошти [PERSON], хоча [PERSON] не просила у сестри грошей. Коли вона 05 березня 2013 року розмовляла з [PERSON], остання повідомила їй про те, що зробила довіреність на [PERSON] на отримання пенсії, а про заповіт вона нічого не говорила. До смерті [PERSON] ні їй, ні іншим родичам про заповіт відомо не було. Психічно [PERSON] була здорова. Похованням повністю займалася [PERSON], хоча, і позивачка, і інші родичі надавали гроші. [PERSON] купували [PERSON] та [PERSON], возила по лікарнях її також [PERSON]. Зазначила, що у членів їх сім'ї виникли обіди на сім'ю Белан з приводу квартири. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 1993 року вони проживали з померлою [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. На цей час його доньці було 12 років, [PERSON] ставилася до неї як до дочки, тому як своїх дітей в неї не було. За п'ять років до смерті [PERSON] скоротили на роботі, а потім вона захворіла на рак, хвороба прогресувала, робили три хіміотерапії, спочатку було полегшення, а потім знову [PERSON] стало погано. Її лікували, ставили капельниці, возили у Донецьк, однак нічого не допомогло, і [INFO] [PERSON] померла. Позивачка відмовилася від своїй частки квартири після смерті матері на користь [PERSON], говорила, що претензій з приводу квартири не має. Після смерті матері [PERSON], в них була розмова, і [PERSON] говорила, що квартира достанеться [PERSON]. Донька здійснювала нагляд за [PERSON], возила її по лікарнях, турбувалася про неї. Коли [PERSON] лежала у лікарні з 05 по 12 березня 2014 року, він їздив до неї, вона була в нормальному стані, повністю усвідомлювала свої дії та керувала ними. Вона розповідала, що їздила до нотаріуса та склала заповіт на [PERSON]. З 12 по 15 березня 2013 року вона знаходилася вдома, сусідка-медсестра ставила їй капельниці, робила уколи. Усі ліки він купував в загальних аптеках, спеціальних рецептів не було. Зазначив, що позивачка дізналася про заповіт, коли приїхала на похорони. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з [PERSON] з 2005 року, оскільки є сусідкою. [PERSON] дуже хворіла, і вона за призначеннями лікарів робила їй уколи та капала глюкозу, в тому числі в період з 12 по 15 березня 2013 року. [PERSON] часто говорила їй, що вдячна [PERSON] за турботу про неї. Також [PERSON] їй розповідала, що склала заповіт на [PERSON]. Психотропні засоби [PERSON] не призначалися та не надавалися. [PERSON] була у свідомості, психічних відхилень в неї не було. Стосунки у [PERSON] з падчеркою були добрі, родинні. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. [INFO] [PERSON] померла, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області 22 березня 2013 року зроблений актовий запис № 368 (а.с. 7). 05 березня 2013 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого, усе майно, де б воно не було та з чого б воно складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, вона заповідає [PERSON]. Текст заповіту прочитаний нею уголос та підписаний власноручно, про мається відповідний запис під текстом заповіту. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 351 (а.с. 6). 02 квітня 2013 року [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті її сестри [PERSON], померлої [INFO], до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 8). Факт родинних відносин позивачки з померлою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про укладення шлюбу, відповідно до якого остання змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 11). Судом встановлено, що з 2012 року [PERSON] хворіла на онкологічну хворобу - рак прямої кішки, у зв'язку з чим в періоди з 05 березня 2013 року по 12 березня 2013 року, та з 15 березня 2013 року по [INFO] перебувала на стаціонарному лікуванні в міській лікарні № 4, що підтверджується випискою з історії хвороби № 2131 та оглянутими у судовому засіданні медичними картками стаціонарного хворого. З наданих відповідачкою квитанцій, пов'язаних з похованням [PERSON] вбачається, що вони видані на ім'я відповідачки - [PERSON], що підтверджує показання останньої в частині того, що вона займалася похованням [PERSON] (а.с. 41, 42). Позивачем [PERSON], з посиланням на ч.2 ст.1257 ЦК України, заявлена вимога про визнання заповіту недійсним з підстав, що волевиявлення заповідача - [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі. При цьому, при обґрунтуванні позову, позивач [PERSON] посилається на нездоровий психічний стан заповідача, стан при якому [PERSON] не була здатна розуміти значення своїх дій, керувати ними та їх усвідомлювати. З огляду на це, суд приходить до висновку, що фактично позивачем [PERSON] ставиться питання про визнання спірного заповіту недійсним через застосування ч.1 ст.225 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 203 ч. 3 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ст. 225 ч. 1 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Вирішуючи питання про визнання недійсним заповіту з вищевказаних підстав, суд враховує, що предметом доказування у цій справі є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи подані позивачем [PERSON] та її представником докази, суд приходить до висновку, що вони не свідчать про те, що в момент складення заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Так, допитані під час судового розгляду свідки, як з боку позивача, так і з боку відповідача, не повідомили суду про те, що саме в момент вчинення заповіту - 05 березня 2013 року, [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Навпаки, з показань свідків вбачається, що [PERSON] під час хвороби, спілкуючись з відповідними свідками, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, психічно була здорова. Письмові докази про те, що позивач [PERSON] періодично спілкувалася з [PERSON] за телефоном та матеріально їй допомагала, суд до уваги не приймає, тому як ці докази не стосуються предмета доказування, тобто є неналежними. Суд також не приймає до уваги й показання свідків, які стосуються особистих відносин [PERSON] та [PERSON], тривалості проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], тому як вони також не стосуються предмета доказування, а отже також є неналежними. Крім того, суд звертає увагу, що клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, ані від позивача [PERSON], ані від її представника [PERSON] до суду не надходило, у судовому засіданні не заявлялося. Інших доказів на підтвердження тих обставин, що в момент вчинення правочину [PERSON] перебувала у такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суду не надано. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для визнання заповіту, складеного 05 березня 2013 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], від імені [PERSON], недійсним, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed