Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

[PERSON] 19.08.2015р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про\~надання дозволу на необмежені поїздки за кордон з дитиною, без згоди та супроводу другого з батьків до досягнення дитиною повноліття. Позивачка просить дозвіл на\~необмежені поїздки за кордон за межі України з дитиною - [PERSON], [INFO] до досягнення нею повноліття та дозвіл, без згоди батька дитини [PERSON], на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням неповнолітньою дитиною - [PERSON],[INFO] кордону України для виїзду за межі України. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] були в шлюбі, зареєстрованому Другим Приморським відділом державної реєстрації актів громадянського стану Одеського міського управління юстиції (Свідоцтво від 11.08.2011 р., актовий запис № 250). В шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO], (Свідоцтво про народження 1-ЖД №320625 видане Відділом державної реєстрації актів громадянського стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції 27.07.2012 р., актовий запис №6301). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та місце мешкання дитини: [PERSON], [INFO] визначено з матірю. Після розірвання шлюбу, [PERSON], [INFO], знаходиться на утриманні і вихованні матері [PERSON] За час знаходження дитини - [PERSON], [INFO] з матірю, відповідач не займається вихованням дитини, не спілкується за телефоном, грошових коштів на її утримання не надає, не цікавиться життям дитини, участі в утриманні не приймає. Дитина звикла знаходитися поряд з матірю, яка піклується про її розвиток та здоровя, витрачає значний час на її виховання. Позивачка зазначила також, що відповідач має самостійний доход, створив іншу сімю, має цікаву роботу, якій приділяє більше часу, ніж своїй дитині. В звязку з таким, позивачка просить суд прийняти до уваги ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до матері, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Позивачка вказує на те, що необхідність виїзду з донькою за кордон повязано з бажанням підтримати здоровя дитини, організувати її виховання та розвиток, але за роки, які позивачка та відповідач не мешкають разом, відповідач безпідставно не дає згоди на поїздки дитини за кордон. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених підстав та просили їх задовольнити. При цьому аргументувала необхідність виїзду з донькою за кордон також тим, що на даний час в межах України дуже складно забезпечити відпочинок, розвиток та оздоровлення дитині в звязку з небезпечністю та територіальною обмеженістю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, тим самим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача, представника третьої особи та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності\~відповідача та представника третьої особи, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 11.08.2011 р. Другим Приморським відділом державної реєстрації актів громадянського стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] (актовий запис № 250). Згідно свідоцтва про народження 1-ЖД №320625, виданого Відділом державної реєстрації актів громадянського стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції 27.07.2012 р., актовий запис № 6301, в шлюбі у позивачки та відповідача народилася донька [PERSON], [INFO]. 24.11.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2014 р. Тим же рішенням суду було визначено місце мешкання дитини позивачки та відповідача - [PERSON], [INFO] - з матірю. З моменту розірвання шлюбу, неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає з матірю знаходиться на її вихованні та утриманні. Відповідач не приймає участі в вихованні дитини - [PERSON], [INFO], матеріально не утримає. З позовом вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон однак, відповідач ігнорує прохання матері своєї дитини з причин незгоди, тому це питання в добровільному порядку між ними не врегульовано. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст. 7 [PERSON] кодексу України). Відповідно до ст. 141 [PERSON] кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За ч.2 ст.150 [PERSON] кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Закон України «Про охорону дитинства» визначає дитинство як період розвитку людини до досягнення повноліття. Водночас дитинство - це й особливий біопсихосоціально-правовий стан людини. У преамбулі Конвенції «Про права дитини» зазначено, що дитина потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист. Згідно зі ст.6 [PERSON] кодексу України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Батьки зобов'язанні піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобов'язані поважати дитину. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як записано у ст. 5 Хартії прав сім'ї від 1983 року, оскільки батьки дали життя своїм дітям, вони мають первинне і невідємне право виховувати їх; отже їх слід вважати первинними та головними вихователями власних дітей. Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї. Право на особисте виховання дитини дає можливість матері, батькові бути нерозлучно з дитиною. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У положеннях Конвенції «Про права дитини» вживається термін «найкращі» інтереси дитини, тому слід приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жити разом з батьками - природна потреба і природне право кожної дитини., однак різноманітні життєві ситуації породжують необхідність розлуки з матір'ю, батьком чи одним із них. Конвенція «Про права дитини» , виходячи із рівності прав матері та батька, проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Судом також встановлено, що позивачка є матеріально незалежною, стверджує про бажання та матеріальну можливість забезпечувати навчання та оздоровлення дитини за межи України. Позивачка стверджує про те що, самостійно за рахунок своїх коштів та часу буде організовувати, оплачувати та здійснювати поїздки дитини [PERSON], [INFO] за межи України. Метою таких поїздок є інтереси [PERSON], [INFO], а саме, підтримання її здоровя в належному чині, тобто оздоровлення, відвідування мовних таборів, навчання, розширення кругозору. Для цього позивачці є необхідним отримати дозвіл для виїзду дитини за кордон без згоди та супроводу другого з батьків [PERSON] для необмежених кількістю поїздок. Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини\~\~за кордон однак,\~\~відповідач ігнорує прохання матері,\~\~тому це питання\~\~в добровільному порядку між\~\~ними не врегульовано. Бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд дитини - [PERSON], [INFO] за кордон узгоджується з їх правами та обовязками, покладеними на матір [PERSON] кодексом України і відсутні обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд неповнолітньої доньки на оздоровлення, навчання та відпочинок за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, тому з метою захисту прав дитини позивачка вимушена була звернутись до суду. Таким чином, позивачка має намір періодично виїжджати з дитиною за кордон з метою оздоровлення, навчання та відпочинку і не має можливості кожного разу отримувати дозвіл у відповідача, який\~\~відмовляється від надання необхідних дозволів. Відповідно до норм Конвенції «Про права дитини», кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутність піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. Батьки зобовязанні піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобовязані поважати дитину. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обовязок виховувати дитину, ростити дитину найважливіший обовязок матері та батька. Повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Повага до дитини це повага її прав, визначених Конвенцією «Про права дитини» та іншими законодавчими актами. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальним захистом та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~\~батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. На підставі ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як убачається зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього ж Закону оформлення проїзного документа\~\~дитини\~\~провадиться\~на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників\~\~батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності\~\~згоди\~\~одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон\~\~може\~\~бути\~\~дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 року № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до вимог ст. 313 ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України\~\~від 27 січня 1995 р. N 57, суд враховує, що право дитини на можливий у подальшому виїзд за межі України відповідачем порушуються через безпідставну відмову у дачі згоди. Оскільки у\~ позивачки\~ є складнощі в отриманні згоди відповідача\~\~на виїзд\~дитини за межі України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права на тимчасові виїзди за межі території України разом з неповнолітньою донькою та права на оформлення документів, пов'язаних з перетинанням її неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO] кордону України для виїзду за межі України. На підставі зазначеного, приймаючи до уваги доводи та пояснення по справі, розглядаючи справу у межах чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved