Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яку в ході розгляду справи уточнювала і остаточно просила визнати договір дарування 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], укладений 25 березня 2011 року між неї та [PERSON], посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас Світланою Олександрівною за реєстровим № 586 недійсним з моменту його укладення; скасувати рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором - Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторією Володимирівною від 25.03.2015 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 9175942 за [PERSON] на 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]; витребувати на користь [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON], 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] / згідно рішення ХМР №12/15 від 20.11.2015 перейменовано на [ADDRESS], визнати за [PERSON] 40/100 часток комунальної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідачів судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду та витрати пов'язані з наданням їй правової допомоги. В обгрунтування позовних вимог [PERSON], вказала, що квартира [ADDRESS] належить їй та [PERSON] на праві спільної часткової власності. [PERSON] належить 79/100 частин даної квартири, а [PERSON] - 21/100. 39/100 частин комунальної квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Курас С.0.23.09.2009 року за реєстровим № 2358, а 40/100 належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. 27.07.2010 року за реєстровим № 1594, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.08.2010 року. Вказана квартира складається з 8-ми житлових кімнат, загальною площею - 205, 5 кв. м., житловою площею - 144,1 кв. м., житлова площа 40/100 частин вищевказаної квартири - 60,8 кв. м. Вищезазначені 40/100 частки комунальної квартири, [PERSON], придбала за власні кошти, продавши належні їй на праві особистої власності наступні об'єкти нерухомості: квартири [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS]. Між [PERSON] та [PERSON] була домовленість, щодо продажу 21/100 частин квартири останній, для повної ізоляції квартири. На ремонт 40/100 частин комунальної квартири було витрачено власні кошти [PERSON], отримані від реалізації належного їй на праві приватної власності автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер [NUMBER], у відповідності до розписки, [PERSON] отримала від реалізації транспортного засобу 8000 дол. США від гр. [PERSON]. В спірній частині квартири проживали однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] разом з їхніми малолітніми дітьми. В 2011 році, зі слів [PERSON], він мав з [PERSON] спільні справи в результаті яких заборгував останньому грошові кошти. Суть їх взаємовідносин їй була не відома, [PERSON], як батько її дітей, тиснув на неї / як психологічно так і фізично, навіть бив / зловживаючи своїм становищем, наполягав на тому, що їй необхідно виступити в якості майнового поручителя передавши в іпотеку належне майно, а після його розрахунку майно буде їй повернуто. [PERSON] наполягав на тому, що [PERSON] необхідно передати в іпотеку належні їй 40/100 частки комунальної квартири [ADDRESS], запевнивши в тому, що право їхніх малолітніх дітей на користування даним майном порушено не буде, оскільки вони, як і раніше, продовжать там проживати. В зв'язку з тим, що передача в іпотеку 40/100 частки комунальної квартири передбачала згоду усіх співвласників, а [PERSON], у власності якої було 21/100 частина даної квартири, не бажала надавати такої згоди, [PERSON], наполіг на тому, що це має бути не договір іпотеки, а договір дарування, він запевнив позивачку, що довіряє [PERSON] та після того, як він вирішить з [PERSON] свої питання, останній, поверне майно, а саме 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]. В якості гарантії, що, фактичної, передачі майна не відбудеться, [PERSON] пояснив, що оригінали правовстановлюючих документів будуть зберігатися в дарувальника, в той же час, обдарований реєструвати в БТІ дану частку квартири не буде, таким чином, фактичного, переходу права власності на подаровану частинку комунальної квартири не відбудеться. Також він, запевнив [PERSON], що це ніяким чином не відобразиться на користуванні даним майном, оскільки, останній поверне його, а якщо нею не буде це зроблено, то це негативно відобразиться не лише на ньому, а й на їхніх спільних малолітніх дітях. Таким чином [PERSON], користуючись вразливим становищем [PERSON] / пост родовою депресією / примушував подарувати його бізнес-партнеру належну їй вказану частку комунальної квартири. Знаходячись під постійним моральним, фізичним та психічним тиском зі сторони [PERSON], за попереднім його наполяганням, [PERSON] 25.03.2011 року прийшла до приватного нотаріуса Курас С.А. для укладання спірного договору дарування. Однак до нотаріуса зайшов раніше їй незнайомий чоловік і пояснив, що його прислав [PERSON] та йому необхідно десь розписатися, він представився, як [PERSON]. [PERSON] бачила дану особу вперше і, одразу, зателефонувала [PERSON], який в свою чергу, пояснив, що все добре, [PERSON] є близькі родичі з [PERSON], вкотре заспокоївши її, вказав, щоб вона дарувала частину квартири [PERSON]. Жодних деталей майбутнього правочину [PERSON] з [PERSON] не обговорювала. Цього ж дня Приватним нотаріусом ХМНО Курас С.О. було посвідчено договір дарування за яким, [PERSON] подарувала [PERSON] 40/100 частки квартири [ADDRESS]. Сплативши державне мито дарувальник отримала оригінали договору дарування. Ключи від спірної частини квартири [PERSON] обдарованому не передавала, оскільки продовжувала там проживати разом з дітьми, жодних розмов з [PERSON] не вела, бачила його приблизно 10 хв. Повернувшись додому [PERSON] оригінал договору дарування поклала вдома, разом з усіма документами. Підписуючи спірний договір дарування [PERSON] не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій, вважає що даний договір було нею вчинено під впливом тяжкої обставини та родової депресії, він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, не відповідав її вільному волевиявленню, а тому має бути визнаний судом недійсним. Наявність тяжкої обставини була зумовлена примусом її цивільного чоловіка [PERSON] до підписання оскаржуваного договору дарування. Далі [PERSON] вказала, що спірний договір не був направлений на реальне його виконання свідчить, зокрема, п. 3 договору дарування, в якому дарувальник свідчить, що прав у третіх осіб, у тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей, як в Україні так і за її межами, немає, що не відповідало дійсності, оскільки дарувальник, разом з малолітніми дітьми, продовжувала постійно проживати в спірних кімнатах / які і становлять 40/100 /. В судовому засіданні [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання особисто не з'явилися, їх представники [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували. Представник відповідачів [PERSON] вказала, що дійсно 25 березня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування 40/100 частин комунальної квартири №4 з відповідною частиною місць спільного користування, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено Приватним нотаріусом ХМНО Курас С.О., при цьому особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Також, згідно п. 9 Договору сторони, у тому числі [PERSON] стверджують, що в момент вчинення цього договору вони однаково усвідомлювали значення своїх дій і керували ними, усвідомлювали умови правочину та його правові наслідки, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору тощо. Посилання позивача на те, що під час укладення договору вона перебувала у стані післяродової депресії, що вплинуло на її здатність усвідомлювати значення своїх дій, не обгрунтовані. Також, на думку представника [PERSON], позивачка не надала доказів в обгрунтування недійсності договору дарування по інших підставах. Та обставина, що позивачка разом з дітьми продовжує проживати у квартирі [ADDRESS], не може свідчить про те, що дарунок не приймався обдаровуваним або між сторонами існувала домовленість про повернення дарунку у майбутньому. Як вбачається з доданих до матеріалів справи, [PERSON], крім подарованих 40/100 частин комунальної квартири, на праві власності на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року належить 39/100 частин комунальної квартири за вищевказаною адресою з відповідною частиною місць спільного користування. Вказані 39/100 частки квартири складаються з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, якими й користується позивач разом зі своїми дітьми. Спірні 40/100 частин комунальної квартири на теперішній час належать відповідачу [PERSON], складаються з наступних приміщень: № 3 - житлова кімната площею 29,1 кв.м., № 4 - житлова кімната площею 18,3 кв.м., № 5 - житлова кімната площею 13,4 кв.м., підсобні приміщення № 13 - кухня площею 5,0 кв.м., № 13а санвузол площею 3,0 кв.м. Надані позивачу приміщення зачинені, знаходяться у користуванні та володінні власника. У теперішній час порушено питання про вселення власника у належне йому житло, оскільки позивач перешкоджає йому користуватися спірним майном. Представник [PERSON] вважає, що [PERSON] не надано доказів про існування будь-яких грошових зобов'язань між нею та [PERSON] або між [PERSON] та іншою особою. Не надано будь-яких договорів або розписок, з яких можна б було встановити виконання якого саме зобов'язання позивач забезпечує майновою порукою, строк виконання основного зобов'язання, наслідки порушення строків його виконання тощо. Волевиявлення [PERSON] при укладенні договору дарування було спрямовано на безоплатне отримання частини квартири у власність без будь-яких зобов'язань перед дарувальником або третьою особою. Після отримання дарунку [PERSON] зареєстрував своє право власності, користувався належним йому житлом та у подальшому реалізував правомочності власника шляхом відчуження належного йому майна на користь свого близького друга відповідача [PERSON] Таким чином, відсутні підстави вважати, що волевиявлення [PERSON] було спрямоване на укладення договору застави. Також представник [PERSON] вважає, що позивачем не надано динах про те, що на момент укладення оспорюваного правочину малолітні діти були зареєстровані в цій частині квартири або взагалі за цією адресою. Також, відсутні дані про те, що відчужуване житло було єдиним житлом малолітніх дітей позивача і після його відчуження житлові умови дітей погіршилися. Малолітні діти позивача ніколи не користувалися спірними 40/100 частинами квартири, не проживали там, займали іншу житлову прощу, яку продовжують по теперішній час займати. При таких обставинах, відчуження належної позивачу частини квартири [ADDRESS] жодним чином не вплинули на житлові права малолітніх дітей. При таких обставинах, всі наведені позивачем підстави недійсності договору дарування частини квартири [ADDRESS] від 25 березня 2011 року нічим не підтверджені, договір дарування не є удаваним та не приховує іншого правочину, права будь-яких інших осіб, у тому числі й малолітніх осіб не порушені. Інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, атому у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити у повному обсязі. Далі представник [PERSON] вказала, що не зважаючи на те, що позовні вимоги позивачем не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, необхідно також зазначити про сплив позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним. Загальна позовна давність встановлена ст. 257 ЦК України та становить три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, вказаною частиною до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність. Позивачем не зазначено з якого часу вона вважає порушеними свої права або коли припнилося насильство, якщо договір було укладено під його впливом, вважає, що позивачу з дня укладення договору дарування частини квартири було відомо про те, що за цим договором належне їй майно безоплатно переходить у власність відповідача [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При таких обставинах, позивачем подано позовну заяву про визнання договору дарування частини квартири за межами загальної позовної давності, що також є підставою для відмови у позові. Поважність причин пропущення позовної давності позивачем не зазначено. З огляду на викладене, представник відповідачів [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON], за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на законність укладеного договору дарування. Представник третьої особи Служби у справах дітей Київського району департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради за довіреністю Оганова В.В. просила позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що при укладанні вказаного спірного договору дарування були порушені права малолітніх дітей позивачки [PERSON], які разом проживають з матір'ю на момент укладання договору дарування і на цей час. Третя особа Приватний нотаріус Непочатих В.В. в судове засідання не з'явилася, направила заяву слухати справу за її відсутністю. Третя особа Приватний нотаріус Курас С.О. в судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлялася про день та час розгляду справи, на цей час нотаріусом не працює. Суд, вислухав пояснення сторін, допитав свідків, перевіривши матеріал и справи, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлені наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідношення. [PERSON] є власником 39/100 часток комунальної квартири № 4 з відповідною частиною місць спільного користування, що розташована: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23.09.2009 року та власником 40/100 вказаної квартири на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В. 27.07.2010 року, а усього є власником 79/100 частини вказаної квартири. 25 березня 2011 року [PERSON] уклала договір дарування з [PERSON] на 40/100 частини комунальної квартири № 4 з відповідною частиною місць спільного користування, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] / а. с. 25 / 25 березня 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] 40/100 частини квартири [ADDRESS] / а. с. 24 / [PERSON] зареєстрував спірну частину квартиру 13.06.2016 року / а. с. 42 / Згідно акту проживання складеного 11.03.2016 року [PERSON] разом з дітьми; [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: [ADDRESS] з кінця 2010 року і по теперішний час. / а. с. 29 / З акту обстеження умов проживання вищевказаних малолітніх дітей [PERSON] за адресою: [ADDRESS] вбачається, що діти потребують покращення умов для проживання та розвитку / а. с. 127 / Допитаний під час судового засідання свідок [PERSON], який проживає в комунальній квартирі [ADDRESS] з 1975 року пояснив, що дана квартира має спільні: санвузол, кухню та коридор, водночас, сусіда - [PERSON] він ніколи не бачив, в їхній квартирі такий ніколи не проживав. Допитана, в якості свідка, під час судового засідання позивачка - [PERSON] підтвердила, що [PERSON] ніколи не бачив подаровану йому частину квартири, а був лише технічною персоною, на якого вона була оформлена для сплину позовної давності, вигодоотримувачем же цього договору був [PERSON] / який зараз і є власником /. Крім цього [PERSON] вказала, що вона не припиняла проживати разом з малолітніми дітьми у спірній частині приміщення, символи дарунку під час укладання спірного договору обдарованому не передавала / документи та ключі від квартири), жодного дня спірною частиною квартири [PERSON] не користувався, жодного особового рахунку на своє ім'я останній не переоформив, жодного разу комунальних платежів не сплачував. Крім цього допитана в якості свідка [PERSON] вказала, що в 2014 році, залишаючись проживати в 40/100 частині комунальної квартири [ADDRESS] у [PERSON] народилася третя дитина - [PERSON], [INFO] З травня місяця 2014 року з батьком її дітей, [PERSON], вона не спілкується, сімейних відносин не підтримує, жодної матеріальної допомоги їй та трьом малолітнім дітям останній не надає. Очікуючи повернення майна від обдарованого, [PERSON], разом зі своїми трьома дітьми, по 25.09.2015 року, включно, продовжувала проживати в спірній частині квартири. У відповідності до акту про проживання від 11.03.2016 року, [PERSON], разом з дітьми, [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] фактично мешкають по [ADDRESS], приблизно, з кінця 2010 року. Даний акт підписано мешканцями по квартирі та сусідами по будинку, які це підтвердити в судовому засіданні, оскільки були допитані в якості свідків. 15.07.2015, телефоном, [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що він є одноособовим власником спірної частини квартири та вона разом із трьома малолітніми дітьми має звільнити її від свого майна та майна дітей. Також [PERSON] повідомив про те, що він не збирається віддавати їй спірну частину квартири, а якщо вона буде подавати до суду він, вкотре, переоформить її на іншу особу, яка стане добросовісним набувачем, не пов'язаним, а ні з нею, а ні з [PERSON] Натомість [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що вона звернеться до суду за захистом свого порушеного права та права своїх малолітніх дітей. Згідно рішення №12/15 Харківської міської ради «Про перейменування об'єктів топоніміки» від 20.11.2015, вулиця Петровського - змінено назву - вулиця Ярослава Мудрого. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити Цивільно-процесуальному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивний правочин є нікчемним, оскільки особи, що його вчиняють, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які б могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу. У відповідності з ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Так, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути: 1) вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку та особистість фізичної особи; формуватися в умовах, за яких особа може належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину, уявлення про його характеристику); 2) таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб'єктів правочину. У разі, коли воля суб'єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню (мале місце насильство, особа знаходилася під впливом погрози, обману тощо), правочин визнається судом недійсним. З матеріалів справи, а також з показань свідків, які були допитані в судовому засіданні вбачається, що спірний договір дарування укладався дарувальником під тиском та за постійним наполяганням її цивільного чоловіка; волевиявлення дарувальника, в момент вчинення правочину не було вільним, оскільки формувалося під постійним психічним та фізичним тиском [PERSON]. Фіктивність договору дарування спірних 40/100 частин комунальної квартири полягає й в тому, що і дарувальник і обдарований, заздалегідь, знали, що він не буде виконуватися (майно дарувальник не передавав, а обдарований його не приймав). Фіктивність спірного правочину підтверджується, зокрема, й тим, що договір дарування було укладено 25.03.2011 року, а зареєстровано обдарованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.10.2013 року / через 2 роки і 7 місяців /, підтверджує, що сторони не збиралися виконувати спірний договір дарування, дарувальник, разом, спочатку, двома, а потім, вже трьома, малолітніми дітьми продовжувала постійно проживати у спірних 40/100 частинах комунальної квартири, які є предметом договору дарування. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за даним договором дарування особисто з дарувальником не знайомі, ключі від квартири та оригінали правовстановлюючих документів дарувальник обдарованому не передавав, обдарований спірну частину квартири не приймав, ніколи її не бачив, як до своєї ніколи не відносився. Обдарований ніколи не інтересувався щодо оплати комунальних послуг, укладення договорів на утримання квартири та іншими питаннями щодо підтримання власності у належному стані: 14.01.2013 року припинено газопостачання спірної квартири / а. с. 181 /, особовий рахунок переоформлено на [PERSON] в квітні місяці 2015 року / а. с. 182 , заборгованість за послуги по утриманню прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] складає 1680 грн. 00 коп. / а. с. 183 /, технічний паспорт на спірну квартиру на [PERSON] оформлений 24 грудня 2013 року / а. с. 189 / З урахуванням наведеного, суд вважає, що оформлення документів на спірну частку квартири після дарування [PERSON] почав у зв'язку з підготовкою для подальшої продажи [PERSON] Тобто, на виконання недійсного правочину майно до нового власника, фактично, не передавалося та й не переходило. Таким чином договір дарування 40/100 частин квартири [ADDRESS] від 25.03.2011 року , який укладено [PERSON] та [PERSON] має бути визнано недійсним з моменту його укладання в судовому порядку. У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. З роз'яснень, які викладені у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року № 6-167цс16 вбачається, що головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, а основним юридичним фактом, що підлягає установленню судом є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування. З матеріалів справи вбачається, що спрямованості на безоплатну передачу 40/100 частин комунальної квартири раніше незнайомому у дарувальника не було, навпаки, матеріалами справи підтверджується, що дарувальником було продано декілька квартир та автомобіль для купівлі саме цих 40/100 частин комунальної квартири. Дані 40/100 були нею придбані для проживання разом з трьома малолітніми дітьми, що вона і робила. Таким чином, суд вважає, що внутрішня воля [PERSON] не була спрямована саме на безоплатну передачу 40/100 частин даної квартири, оскільки вона разом зі своїми малолітніми дітьми продовжувала проживати в спірному майні, сплачувати рахунки по комунальних послугам, будучі впевненою, що майно їй буде повернуто. Підтвердженням оформлення недійсного правочину є те, що обдарований за даним договором [PERSON] особисто з дарувальником не знайомі, ключі від квартири та оригінали правовстановлюючих документів дарувальник обдарованому не передавав, обдарований спірну частину квартири, як свою, ніколи не приймав, оскільки, навіть, ніколи її не бачив, як до своєї ніколи не відносився. Обдарований ніколи не інтересувався щодо оплати комунальних послуг, укладення договорів на утримання квартири та іншими питаннями щодо підтримання власності у належному стані, тобто, майно до обдаровано не передавалося та й, фактично, не переходило. Таким чином обставини свідчать, що договір дарування 40/100 частин квартири [ADDRESS] від 25.03.2011 має ознаки фіктивного, оскільки він не відповідав внутрішній волі дарувальника, порушує не лише її право на володіння та користування майном, а й, аналогічне, право її малолітніх дітей, які там проживали від народження. Це в повній мірі кореспондується з Постановою Судової палати з цивільних прав Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року по справі № 6-300цс15, відповідно до якої Верховний Суд України прийшов до висновку, що підставою для визнання недійсним правочину відносно майна, на яке має право дитина, за позовом його батьків є порушення майнових прав дитини в результаті укладання такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього отримання дозволу в органу опіки та піклування на укладання такого правочину. Така правова позиція членів палати обґрунтована тим, що передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту безпритульних осіб та безхатніх дітей» положення щодо необхідності отримання попередньої згоди органу опіки та піклування на укладання батьками договору по відношенню майна, право на яке має дитина, направлено на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору по відношенню майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є порушення майнових прав дитини в результаті укладання такого правочину, а не сама по собі відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на укладання такого правочину. Вказана правова позиція є також підставою для визнання спірного договору дарування недійсним, виходячи з наступного. Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України угода визнається недійсною, тому що на момент вчинення правочину сторонами недодержані вимоги закону щодо умов його дійсності, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч. Зет. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. За правилом ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права при встановленні місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Таким чином, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2014 року № 6-396цс15). В судовому засіданні встановлено, що на час відчуження [PERSON], яка є матірю трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], малолітні діти проживали з матірю у спірних 40/100 частинах комунальної квартири [ADDRESS], яка є предметом договору дарування від 25.03.2011, тобто право на користування житловою площею за цією адресою презюмується. На час укладання спірного договору дарування від 25.03.2011 року малолітньому сину позивача, [PERSON], було 5 років, а малолітній доці, [PERSON], було лише 2 місяці та 13 днів. Також слід звернути увагу й на те, що [INFO] в [PERSON] народилася ще одна дитина, [PERSON], яка також від народження проживала у спірних 40/100 частинах комунальної квартири [ADDRESS]. З матеріалів справи вбачається, що договір дарування від 25.03.2011 року було укладено без дозволу органу опіки та піклування. У відповідності до акту обстеження умов проживання Управління служб у справах дітей Київського району Департаменту праці та соціальної політики від 20.12.2016 проведеного за місцем проживання [PERSON] та її дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з метою вивчення умов проживання малолітніх встановлено наступне. Житлове приміщення на 2-му поверсі 4-х поверхового житлового будинку складається з 3-х житлових кімнат, загальною площею 65 кв.м, квартира комунально; умови проживання: родина займає 39/100 від загальної площі квартири з відповідною частиною місць спільного користування, коридор та місця спільного користування захаращені, ванної кімнати немає, вбиральня потребує капітального ремонту. Для виховання та розвитку дітей виділено кімната площею 15 кв.м., в кімнаті розташовані ліжка для дітей та шафа, місця для відпочинку та навчання немає; одну кімнату займає дідусь, другу кімнату переобладнано під кухню. Висновок - діти потребують покращення житлових умов для проживання та розвитку. Даним актом, зокрема, підтверджується, що внаслідок укладання спірного договору дарування від 25.03.2011, щодо відчуження [PERSON] 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], відбулося порушення прав та законних інтересів малолітніх дітей, які там постійно проживали ід народження. Як вбачається з положень статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів. Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками / усиновлювачами /, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Укладення батьками правочинів предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України. За таких обставин відчуження [PERSON] (матір'ю малолітніх дітей) спірних 40/100 частин комунальної квартири на підставі договору дарування від 25.03.2011 року, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відбулося всупереч вимогам вказаних норм законодавства без переднього дозволу (згоди) органу опіки та піклування, спірний договір дарування не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України приходжу до обгрунтованого висновку, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує права малолітніх дітей. Відсутність реєстрації дітей у спірних 40/100 частинах комунальної квартири не свідчить про відсутність у дітей права на проживання та користування спірною частиною квартири, оскільки права малолітніх дітей / [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] / на користування житлом, яке на час дарування було власністю їхньої матері - [PERSON], встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. З СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Посилання представника відповідачів на те, що малолітні діти [PERSON] втратили право користування частиною квартири після її дарування [PERSON] є безпідставними, оскільки дарувальник разом з малолітніми дітьми продовжував постійно проживати в спірних 40/100 частинах комунальної квартирі аж по 2015 рік включно. Більше того, після укладання спірного договору дарування малолітні діти не втратили статус сина та дочки [PERSON], а вона залишається їхньою матір'ю та була власником спірних 40/100 частин комунальної квартири на час укладання правочину, тому для відчуження 25.03.201 (як матір'ю малолітніх дітей) спірної частини квартири, на яку [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] мали право користування та проживання, необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. У зв'язку з цим договір дарування квартири від 25.03.2015 підлягає визнанню недійсним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. За таких обставин право власності [PERSON], на спірне майно підлягає скасуванню, а право власності [PERSON] на спірне майно підлягає відновленню. У подальшому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірні 40/100 частин комунальної квартири відчужувались ще раз - від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору дарування від 25.03.2015 року за реєстровим № 166, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В., право власності за [PERSON] було зареєстровано державним реєстратором - приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В. за номером 9175942 від 25.03.2015 року. За даними, наявними у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на 40/100 частин спірної квартири, станом на 18.04.2016 року, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 25.03.2015 року за реєстровим № 166, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За загальним правилом, установленим ст. 216 ЦК України, наслідком укладання правочину, що не відповідає вимогам закону (ст. 203 та ін. ЦК) і визнається недійсним, є двостороння реституція. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Відповідно до висновків, які викладені в узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача, тобто від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний "набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Згідно із положеннями ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною / ст. 215 - 235 /, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння / ст. ст. 330,338 /. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, на думку суду, волевиявлення [PERSON], як власника спірної квартири, не було направлено на її відчуження, навпаки, воно було спрямоване на збереження та розширення житла та подальше проживання у ньому, що підтверджується проживанням там разом з трьома дітьми, у зв'язку з чим, є підстави, передбачені п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння на користь позивача. Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України воно не може бути витребувано у нього. Останнім набувачем квартири згідно договору дарування від 25.03.2015 є [PERSON], право власності якого на спірне майно зареєстровано відповідно до рішення державного' реєстратора-приватного нотаріуса ХМНО Непочатих В.В. від 25.03.2015 року за індексним номером 20276503, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності номер 9175942 від 25.03.2015 року. Отже, саме у [PERSON], як теперішнього власника, необхідно витребувати квартиру у власність [PERSON]. Оскільки витребування 40/100 частин комунальної квартири на користь позивача має бути наслідком позбавлення [PERSON] права власності на цю частину квартиру, то відповідно має бути скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно - на 40/100 частин комунальної квартири за [PERSON]. Витребування майна із чужого незаконного володіння означає повернення у власність позивача належної йому квартири і реєстрація права власності за позивачем на належну йому квартиру має бути поновлено у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень повний захист прав та інтересів Відомості до вказаного реєстру вносяться на підставі правовстановлюючого документу на майно, але такий документ у позивача відсутній, і документ, який підтверджує його право власності на квартиру є рішення суду про витребування квартири із чужого незаконного володіння. Згідно з ч. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії проводиться одночасно з вчиненням такої дії. * На підставі п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України. Враховуючи те, що запис № 9175942 від 25.03.2015 містить недостовірні відомості про наявність права власності на квартиру за [PERSON], яка за приписами ст. ст. 387-388 ЦК України йому не належить та перешкоджає подальшій реалізації прав і законних інтересів [PERSON], рішення державного реєстратора -приватного нотаріуса ХМНО Непочатих В.В., на підставі якого зроблено цей запис, підлягає скасуванню за рішенням суду. На підставі викладеного, для поновлення порушеного права [PERSON] вважаю за необхідне визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору дарування частини комунальної квартири [ADDRESS], укладений 25.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; скасувати рішення № 20276503 про державну реєстрацію прав власності, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих Вікторією Володимирівною від 25.03.2015 на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності номер 9175942 за [PERSON] на 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON], 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] на користь [PERSON]; поновити право власності та державну реєстрацію на 40/100 частин комунальної квартири [ADDRESS] за [PERSON]. Крім цього, в матеріалах справи є копія позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про розірвання договору купівлі - продажу нежитлової будівлі. Сам [PERSON], в судове засідання не з'являвся, але з поданої позовної заяви вбачається, що він та [PERSON] були бізнес партнерами і [PERSON], бажаючи покращити своє матеріальне становище, а також становище своєї сім'ї / на той час він проживав з [PERSON], та дітьми /, спонукав [PERSON], щоб вона передала його товарищу - [PERSON] належні їй на праві власності 40/100 частини комунальної квартири [ADDRESS]. [PERSON] запевнював [PERSON], що це ніяким чином не відобразиться на користуванні даним житлом, а після продажи нежитлової будівлі, поверне частку квартири. [PERSON] наполіг на тому щоб [PERSON] ненадовго, подарувала дані 40/100 частки комунальної квартири, що так і сталося, але обдарованим був кум [PERSON] - [PERSON] Суд не погоджується з доводами представника [PERSON], у даному випадку, застосувати строки позовної давності. При цьому суд виходить з наступного. [PERSON] з 2010 року з дітьми постійно проживала у спірній квартирі, виходячи з того, що квартиру ніхто не буде забирати і тільки у 2015 році їй було доведено, що є новий власник 40/100 часток спірної квартири і вона повинна звільнити житлову площу, а тому строки не порушені. Крім цього необхідно стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір по 4703 грн. 00 коп. з кожного на користь [PERSON]. У задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідачів витрат за надання правової допомоги необхідно відмовити, у зв'язку з тим, що не надано конкретного розрахунку розміру правової допомоги, як того вимагає Постанова КМ України.

Outcome: partial