Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, посилаючись на те що він зареєстрований та проживає з 03.05.1988 року за адресою: [ADDRESS]. У червні місяці 2015 року між ним та відповідачем виникла сварка під час якої він змушений був переїхати жити окремо. Після чого відповідач звернулася до Фастівського міськрайонного суду із позовною заявою про розірвання шлюбу та 09.07.2015 року рішенням суду шлюб між ними розірвано. Одночасно з цим, у липні 2015 року [PERSON] змінила вхідні замки на дверях та не пускає його до будинку. На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання та вимушений постійно переходити від одних знайомих до інших, жити в машині. Не має доступу до будинку, в якому знаходяться всі його особисті речі та в якому він зареєстрований з 1988 року. [PERSON] подано зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, який мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] У будинку зареєстрований [PERSON], який на даний час не є членом її сімї, оскільки рішенням Фастівського міськрайонного суду шлюб між ними розірвано. Наміру проживати разом з відповідачем не має, оскільки існує реальна загроза не тільки її життю та здоров'ю, а й здоров'ю інших членів сімї. Особистих речей у будинку [PERSON] не має, обов'язкових платежів за комунальні послуги він не здійснює, спільного господарства не ведуть, у будинку не проживає протягом тривалого часу. На даний час наявність реєстрації [PERSON] у вказаному будинку позбавляє її можливості в повній мірі користуватися належними їй правами по утриманню житла. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник первісний позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували та просили відмовити в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом та її представник вимоги по первісному позову не визнали. Вимоги за зустрічним позовом підтримали у повному обсязі посилаючись на те, що вони є законними та підлягають до задоволення. В судове засіданні представник третьої особи не з'явився, на адресу суду надіслав листа в якому не заперечує проти позовної заяви за первісним позовом та позовної заяви за зустрічним позовом, справу просить слухати без участі представників сільської ради. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а вимоги за зустріним позовом задовольнити частково з таких підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності виданого виконкомом Дідівщинської сільської ради від 22.12.1993 року № 29 (а.с.20). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.08.1982 року і [PERSON] був зареєстрований у вищезазначеному будинку з 03.05.1988 року, що підтверджується відміткою в його паспорті (а.с.5) та довідкою Дідівщинської сільської ради від 16.10.2015 року за № 497 (а.с.7). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). В судовому засіданні було встановлено та дані факти не заперечуються сторонами, що у червні 2015 року позивачем та відповідачем виникла сварка після якої [PERSON] переїхав жити окремо. Як вбачається з витягу з кримінального провадження № 12015110310000953, внесеного до ЄРДР 04.06.2015 року, 02.06.2015 року близько 21 години в будинку по [ADDRESS] [PERSON] на ґрунті неприязних стосунків під час сварки ударив декілька разів свою тещу [PERSON] кулаком в обличчя, від чого вона впала та декілька раз ногами по тулубу, чим спричинив їй синці (а.с.38). Відповідно до висновку експерта №64 від 05.06.2015 року спричиненні синці віднесено до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с.21,22). Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також, [PERSON], в своїх поясненнях зазначив, що він забрав речі, які він придбав, а саме телевізори. В подальшому ним були забрані і інші речі, ключі від будинку він залишив при переїзді. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В той же час, відповідно до вимог ст.ст.319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. [PERSON] в своїх позовних вимогах посилається на те, що він полишив вказане житло не за своєї волі, йому ніде жити та він як, член сім"ї власника житла має право на користування житлом. Однак, з даними твердженнями суд не може погодитися так, згідно Житлового кодексу Української РСР, визнаючи гарантiї права громадян на житло, встановлює права i обов'язки наймача жилого примiщення та членiв його сiм'ї, якi проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальнi послуги. Частина друга статтi 64 цього Кодексу передбачає, що до членiв сiм'ї наймача належать дружина наймача, їх дiти i батьки. Членами сiм'ї наймача може бути визнано й iнших осiб, якщо вони постiйно проживають разом з наймачем i ведуть з ним спiльне господарство. Аналогiчнi положення щодо членiв сiм'ї власника будинку (квартири) мiстить частина четверта статтi 156 Кодексу. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], на час розгляду справи не перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], не веде з нею спільне господарство, не сплачує необхідні платежі за користьування житлом, за власним бажанням переїхав проживати в інше місце, забрав свої речі та залишив ключі. Договор найму житла між сторонами не укладався. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення в житловий будинок, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON], про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, підстави для відмови у задоволенні останніх судом не вбачаються однак , що стосується позовних вимог про зняття з реєстрації то відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, приведена норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямим доказом для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для зняття даної особи з реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial