Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позов мотивувала тим, що [INFO] помер [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за заповітом після його смерті є вона та [PERSON] . Спадкоємцем за законом, яка мала право на обов`язкову частку у спадковому майні була також дружина померлого - [PERSON] . Остання та позивач у встановленому законом порядку прийняли спадщину. [PERSON] спадщини не прийняв та на неї не претендує. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті залишилось прийняте у спадщину після смерті [PERSON] право власності на 1/6 зазначеного вище житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є позивач, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. [PERSON] спадщини не прийняв та на неї не претендує. Однак отримати свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі вона не в змозі, оскільки правовстановлюючий документ на будинок за життя спадкодавців не видавався, тому змушена звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] (5/6 частки) та в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (1/6 частки). Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11.01.2021 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою витребувано з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори спадкові справи: № 361/2008 - заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] ; № 138/2018 - заведену щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Позивач в підготовче засідання не з`явилася, представник позивача в поданій суду заяві справу просив розглянути у його відсутності та відсутності позивача (а.с. 56). Відповідач копію ухвали від 11.01.2021 та доданих до неї матеріалів отримав 13.01.2021, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с.55). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 13). При житті, 02 листопада 2007 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, все те, що буде належати йому на день смерті, заповів в рівних долях своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] . Заповіт чинний (а.с. 18, 20). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 28120 гривень. Факт належності будинку садибного типу спадкодавцеві та його вартість підтверджується, технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 27-31), оцінкою (а.с. 43), витягом з погосподарської книги (а.с. 26). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Заповітом (а.с. 18) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка має право на спадкування. Іншим спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . Із довідки Обухівської сільської ради № 620 від 06.11.2020 слідує, що [PERSON] на день смерті перебував у шлюбі з [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована з ним за однією адресою (а.с. 12). При цьому, згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , остання на момент смерті свого чоловіка [PERSON] мала право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки на час відкриття останньої була непрацездатною так як їй виповнилося більше 55 років. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції станом на 14.11.2007), непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Пенсійний вік для жінок, відповідно до ст. 26 зазначеного вище Закону у наведеній редакції, становив 55 років. Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України в редакції чинній на час відкриття спадщини). З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 361/2008, заведеної щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що 12.05.2008 [PERSON] подала нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. [PERSON] спадщини не прийняв та 09.09.2009 подав нотаріальній конторі відповідну заяву у якій зазначив, що він на неї не претендує. Будь-які заяви від інших спадкоємців у спадковій справі відсутні. Таким чином, позивач - спадкоємець за заповітом яка в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини) прийняла спадщину після смерті [PERSON] , а [PERSON] - спадкоємець першої черги за законом, що мала право на обов`язкову частку на спадщину після смерті [PERSON] , яка прийняла її в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. При цьому, зважаючи, що всього після смерті [PERSON] було три спадкоємці першої черги за законом: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то остання прийняла у спадщину: 1/3 : 2 = 1/6 частину спадкового майна. [INFO] у с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 14). [PERSON] належало прийняте у спадщину право власності на 1/6 частину будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , яке вона, за життя, у встановленому законом порядку не оформила. Свідоцтвом про народження позивача (а.с. 15), її свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 16), свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 17) доводиться, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , яка має право на спадкування. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 138/2018, заведеної щодо майна померлої [PERSON] вбачається, що остання на день смерті була зареєстрована та проживала одна за адресою: [ADDRESS] . Згідно штампу на конверті (аркуш спадкової справи 7), позивач 06.10.2018 надіслала засобами поштового зв`язку нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Будь-які заяви від інших спадкоємців у спадковій справі відсутні. Таким чином, позивач - єдиний спадкоємець першої черги за законом, яка в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Разом з тим, 11 грудня 2020 року та 22 грудня 2020 року нотаріусом Гуляк А.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів. Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 31 зворот) будинок садибного типу, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1950 по 1975 рік (а.с. 31). Проведеним технічним обстеженням вказаної нерухомості встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації (а.с. 32). Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З довідки (витягу з погосподарської книги) Обухівської сільської ради № 409/2-10 від 06.11.2020 слідує, що спірний житловий будинок знаходився у власності [PERSON] (а.с. 26). Однак згідно довідки КП «МБТІ» від 15.09.2020, право власності на нього не зареєстровано (а.с. 33). Земельна ділянка під вказаним будинком також перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 36-40). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування право власності на садибний (індивідуальний) будинок з господарськими спорудами, після смерті [PERSON] та [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом було сплачено судовий збір в сумі 908 грн (а.с. 8-9). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого нею судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved