Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

17 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивач зазначив, що він на підставі договору дарування квартири, посвідченого 29 червня 2004 року приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Люба Ж.М., є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Крім нього, у зазначеній квартирі зареєстровані його батьки - [PERSON] та [PERSON] . З 2005 року відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, хоч в ній і зареєстрований. Як власник він утримує квартиру та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача в будинку заважає йому одержати державні субсидії на їх оплату, тим самим порушує його права власника. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просив суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, до позову додав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечувала. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, не повідомивши суд про причину неявки, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, заяви про розгляд справи за його відсутності чи відзив на позову заяву до суду не надходили. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 29 червня 2004 року приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Люба Ж.М., зареєстрованого в реєстрі за №1969, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.5-6,7). Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2012 року, який розірвали 19 лютого 2019 року (а.с.6,8). Як вбачається із довідки Виконавчого комітету Глобинськї міської ради Полтавської області від 09 грудня 2019 року, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: заявник - [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.8). Реєстрація у вказаній квартирі відповідача підтверджується також копією домової книги (а.с. 9-11). Позивач вказує, що відповідач з 2005 року у вказаній квартирі фактично не проживає. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї у житлі, що належить громадянинові на праві приватної власності за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, через реєстрацію в ньому відповідача, позивач вказує, що відповідач фактично за вказаною адресою з 2005 року не проживає, отже втратив право користування вказаним приміщенням, відповідач не надав суду доказів на спростування доводів позивача, тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved