Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

12 травня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 16213 грн 60 коп. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що її звільнено 26 липня 2013 року та по даний час не виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Також, просила стягнути моральну шкоду в сумі 1000 грн, оскільки своєчасна невиплата заробітної плати призвела її до душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.. Представник відповідача надав заяву, в якій проти заявлених вимог заперечував, оскільки виконавчі листи знаходяться на виконанні в відділі виконавчої служби та стягнення не проводяться з вини ДВС. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] працювала у філії Смолинський торфозавод ДП «Чернігівторф» та звільнена 26 липня 2013 року у відповідності до п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.5) Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В поданій заяві представником відповідача не заперечувалось, що позивачу не виплачена заробітна плата після її звільнення та виконавчий лист перебуває на виконанні в відділі виконавчої служби. З матеріалів справи вбачається, що затримка розрахунку з [PERSON] тривала і після ухвалення рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2013 року, яким з відповідача було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 4502,37 грн, вихідна допомога в сумі 2213,00 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 26 липня 2013 року по 31 жовтня 2013 року в сумі 8605,68 грн, тобто не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 23-1 цього Кодексу. Вищенаведені норми трудового законодавства України свідчать про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, однак на час розгляду справи розрахунок з позивачем не проведено. Таким чином, за не розрахунок при звільненні, невиконання рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати, наступає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, а не інша - за Законом України «Про виконавче провадження», оскільки правовідносини до фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження. Як роз'яснено в п.6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абз.3 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, але якщо протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, в якому передбачено, що розрахунки проводяться виходячи з установлених працівнику в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Суд, розраховуючи суму коштів, що належить до виплати [PERSON] враховує межі заявлених позовних вимог та виходить з наведеної відповідачем середньоденної заробітної плати в сумі 124,72 грн. За таких підстав оплаті підлягають 21 робочий день за листопад 2013 року, 22 робочих днів - за грудень 2013 року, 21 робочий день - за січень 2014 року, 20 робочих днів - за лютий 2014 року, 20 робочих днів - за березень 2014 року, 21 робочий день - за квітень 2014 року, 5 робочих днів - за травень 2014 року. Таким чином, сума до стягнення з відповідача коштів становить (130 робочих днів х 124,72 грн.) 16213,60 грн. Враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню . Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги те, що на даний час заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, а тому враховуючи обсяг моральних страждань позивача, втрату нормальних життєвих зв'язків з іншими особами, додаткові зусилля, прикладені позивачем для забезпечення достатніх умов проживання, тривалість невиплати заробітної плати, приходить до висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково і стягнути з ДП "Чернігівторф" на користь [PERSON] у відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 100 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 243 грн 60 коп. судового збору.

Outcome: partial