Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

01.02.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ТОВ «Запорізький ДБК» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 01 травня 2016 року по 04 листопада 2020 рокувін перебував у трудових відносинах з відповідачем та 04.11.2020 року його було звільнено, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату. На момент звільнення позивача, відповідач не здійснив розрахунку із заробітної плати, розмір заборгованості із заробітної становить 46019,00 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, оскільки відповідач в повному обсязі добровільно заборгованість не виплачує, позивач, посилаючись на ст.ст. 117 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який станом на час подання позову становить 13166,00 гривень. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 05.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 24.03.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що під час звільнення позивача, згідно розрахункового листка за листопад 2020 року, підприємство мало заборгованість перед працівником у сумі 33061,62 грн. Підприємство сплатило позивачу борг у сумі 23828,00 грн. заборгованість із виплати позивачу заробітної плати складає 9233,62 грн. в тому числі за вересень 2020 року 1742,53 грн., за жовтень 2020 року 2234,61 грн., за листопад 2020 року в сумі 5256,48 грн. У задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити. Справу розглянути без участі відповідача, на підставі наявних доказів. Позивач подав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність без проведення фіксації судового процесу. Просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 9233,62 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що з 01.05.2016 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, займав посаду охоронника дільниці «Завод залізобетонних конструкцій та матеріалів» ТОВ «Запорізький ДБК», та 04.11.2020 року його було звільнено із займаної посади, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до наказу № 47-к від 04.11.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно із розрахунковим листком за листопад 2020 року заборгованість за ТОВ „Запорізький ДБК" перед [PERSON] по заробітній платі становила 33061,62 грн. Підприємством заборгованість частково в сумі 23828,00 грн. сплачена, що підтверджується копіями відомостей про видачу грошей із каси підприємства, відомості на виплату готівки, видатковими касовими ордерами. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази порушення трудового законодавства відповідачем, та, оцінюючи їх у сукупності, вважає їх достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові, про наявність підстав для стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати позивачу, яка станом на квітень 2021 року становить 9233,62 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. КЗпП України\~покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем належним чином, що призвело до затримки розрахунку при звільненні, при цьому відповідачем не було доведено належними доказами, що позивач при цьому діяв недобросовісно при реалізації своїх прав, що могло би привести до недотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. При цьому посилання відповідача на відсутність коштів для сплати заробітної плати не є підставою для відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 12321,00 грн. з розрахунку: 111 робочих днів (з дня звільнення - 05.11.2020 року по день ухвалення рішення - 15.04.2021 року) х 246,40 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), який підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до приписів ст. 163.1.1\~Податкового кодексу України\~компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Згідно\~ст.\~18 Податкового кодексу України\~особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку у розмірі 12321,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно дост.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України , суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial