Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

01.07.2015р. до Зачепилівського районного суду, в порядку ст. 45 ЦПК України, надійшов позов прокурора Зачепилівського району Харківської області до Зачепилівської районної державної адміністрації та до [PERSON] про скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту на право приватної власності, повернення земельної ділянки до власності держави, в якому позивач зазначив, що розпорядженням голови Зачепилівської РДА №40 від 04.03.2004р. [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки розміром 2 га для ведення особистого селянського господарства. В подальшому ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] із земель державного резервного фонду на території Малоорчицької сільської ради Зачепилівського району Харківської області. Разом з тим, всупереч чинному законодавству України, в проекті землеустрою не зазначено, що дана земельна ділянка зі сходу межує з середньою річкою Оріль та фактично знаходиться у межах прибережної захисної смуги (50 м.). Розпорядженням голови Зачепилівської РДА № 172 від 03.07.2006р. погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] Державний акт серія ЯБ № 989960 на право власності на земельну ділянку розміром 2 га для ведення особистого селянського господарства [PERSON] видано 27.12.2006р. Відповідно до інформації державного агентства водних ресурсів України від 19.06.2015р. встановлено, що ріка Оріль відноситься до середніх річок. Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 07.06.2013р., проведеного спеціалістом Державної інспекції сільського господарства по Харківській області вищевказана земельна ділянка зі сходу межує із середньою річкою Оріль та фактично знаходиться у межах прибережної захисної смуги (50 м.). Також, згідно інформації державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 09.06.2015р. встановлено, що за результатами проведених робіт встановлено крутизну схилу, яка становить 4,5 градуси, також на плані земельної ділянки, який додається, нанесена 50 метрова зона від урізу водного дзеркала р. Оріль. Відповідно до чого математично вирахувано, що частина земельної ділянки, яка знаходиться у 50 метровій зоні порушує межі прибережної захисної смуги на 0,2307 га. У звязку з тим, що земельна ділянка на даний час знаходиться у приватній власності [PERSON], порушується право Українського народу на право власності на водні обєкти, так як порушується право громадян використовувати земельну ділянку прибережної захисної смуги. Також, надання земельної ділянки [PERSON] у межах прибережної захисної смуги унеможливлює належний контроль за водністю річки і охорону її від забруднення. Вартість спірної земельної ділянки визначено прокурором у 46683,00 грн., яку визнано судом дійсною на момент розгляду справи за відсутності доказів іншого. За цих обставин прокурор звернувся до суду з вимогами про: -визнання незаконним та скасування розпорядження голови Зачепилівської районної державної адміністрації № 40 від 04.03.2004р. «Щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства»; -визнання незаконним та скасування розпорядження голови Зачепилівської районної державної адміністрації № 172 від 03.07.2006р. «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON]М.»; -визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] серія ЯБ №989960 від 27.12.2006 р.; -зобовязати [PERSON] повернути до державної власності спірну земельну ділянку; -судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні прокурор прокуратури [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, проте через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі. У задоволенні позову прокурора просила відмовити. Представник відповідача Зачепилівської РДА [PERSON] в судове засідання 31.08.2015р. не зявилась. Проте 29.07.2015р. через канцелярію суду подала відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечила у повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог прокурора. Зокрема, Зачепилівська РДА Харківської області просила застосувати позовну давність до вимог про скасування розпоряджень та про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю (а.с.72). Окрім того, надано клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача (а.с.71). Суд, вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи: -позовну заяву; -копію листа Держсільгоспінспекції у Харківській області від 12.06.2013р. №04.01-28/5331; -копію акту обстеження земельної ділянки від 07.06.2013р.; -копію довідки відділу Держземагенства у Зачепилівському районі Харківської області № 251 від 12.06.2013р.; -копію державного акту серії ЯБ №989960 від 27.12.2006р.; -копію листа ХРФ ДП «ЦДЗК» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 09.06.2015р. №07/906; -копію плану геодезичної зйомки згідно листа прокуратури від 14.05.2015р. №04-42-166-13; -копії аркушів проекту землеустрою [PERSON] від 2006р., в тому числі: -копію завдання від 23.12.2005р. на складання проекту землеустрою; -копію заяви [PERSON] від 18.02.2004р.; -копію розпорядження Зачепилівської РДА Харківської області від 04.03.2004р. №40; -копію викопіровки з плану землекористування з каталогами координат; -копію висновку відділу земельних ресурсів у Зачепилівському районі від 17.03.2006р.; -копію висновку Держуправління екології та природних ресурсів в Харківській області від 08.06.2006р. №11-20-1645; -копію висновку Зачепилівської районної СЕС від 17.03.2006р.; -копію висновку відділу містобудування і архітектури Зачепилівського району Харківської області від 17.03.2006р.; -копію висновку управління культури і туризму Харківської ОДА від 20.04.2006р. №08-20/1469; -копію розпорядження Зачепилівської РДА від 03.07.2006р. №172; -копію експлікації земель (схеми на 4 сторінках); -копію сторінок паспорту та РНОКПП [PERSON]; -копію лист Харківського обласного управління водних ресурсів від 19.06.2015р. №08-14/579; -копію рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 27.08.2014р.; -копію постанови про закриття кримінального провадження №4201322020000006 від 25.12.2014р.; -заяви та письмові пояснення сторін та їх представників, копію довіреності представника; -корінці судових та поштових повідомлень. Окрім того, судом досліджено матеріали цивільної справи №620/725/13-ц. Аналізуючи обставини, що суд встановив у справі, суд вважає, що спірні правовідносини мають регулюватися наступними нормами права: -ч. 1 ст. 16 ЦК України: «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу»; -ст. 60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу»; -ст. 41 Конституції України: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі»; -ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод»: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права»; -ч.1 ст. 59 Земельного кодексу України: «1. Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності»; -ч.1 та ч.2 ст. 60 Земельного кодексу України: «1. Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. 2. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється»; -ст. 61 Земельного кодексу України: «Обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах. 1. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. 2. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки. 4. Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом»; -ст. 88 Водного кодексу України: «З метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною… для середніх річок…- 50 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом"; -ст. 89 Водного кодексу України: «Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо»; - п. «б» ч.1. ст. 81 Земельного кодексу України: «1. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності»; -ч.1 ст. 91 Земельного кодексу України: «Власники земельних ділянок зобов'язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф»; -ч.1 ст. 110 Земельного кодексу України: «1. На використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження»; -ч.2 та ч.4 ст. 111 Земельного кодексу України: «Законом, прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, договором, рішенням суду можуть бути встановлені такі обмеження у використанні земель: а) умова розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків; б) заборона на провадження окремих видів діяльності; в) заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту; г) умова здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги, ділянки дороги; ґ) умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт; д) умови надавати право полювання, вилову риби, збирання дикорослих рослин на своїй земельній ділянці в установлений час і в установленому порядку. 4. Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені. -ч.1, ч.2, п. «в» ч.3 та ч.4 ст. 116 Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004р.: «1. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 3. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 4. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання»; -ч.1, ч.2, ч.6 та ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004р.: «1. Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. 2. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. 6. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. 7. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення»; -п. «б» ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004р.: «1. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара»; -п. 12 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004р.: «До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади». -ст. 125 Земельного кодексу України: «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав»; -ст. 140 Земельного кодексу України: «Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом»; -ст. 143 Земельного кодексу України: «Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом»; -ст. 152 Земельного кодексу України: «1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів»; -ч.1 та ч.2 ст. 153 Земельного кодексу України: «Стаття 153. Гарантії права власності на земельну ділянку. 1. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. 2. У випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість»; -ст. 156 Земельного кодексу України: «Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки»; -ст. 157 Земельного кодексу України: «1. Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. 2. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України»; -п.2.9 Наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004р. №434 «Про затвердження Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок»: «2.9. У разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96р. №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації»; -ст. ст. 12 15 постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96р. №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них»: «12. У водоохоронній зоні дотримується режим регульованої господарської діяльності. На території водоохоронної зони забороняється: використання стійких та сильнодіючих пестицидів; розміщення кладовищ, скотомогильників, звалищ, полів фільтрації; скидання неочищених стічних вод з використанням балок, кар'єрів, струмків тощо. Прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов'язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України. 14. Виконання водоохоронних та інших заходів щодо впорядкування водоохоронних зон, за винятком земель водного фонду, покладається на виконавчі комітети Рад, сільськогосподарські, водогосподарські, рибогосподарські підприємства, а також на інших власників і землекористувачів. 15. Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється місцевими органами виконавчої влади, виконавчими комітетами рад, Держекоінспекцією та її територіальними органами». Зясувавши обставини справи у співвідношенні їх з вищеназваними нормами права, суд дійшов наступних висновків. Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 27.08.2014р. по справі №620/725/13-ц за позовом прокурора Зачепилівського району Харківської області до [PERSON] та до Зачепилівської районної державної адміністрації, яке набрало законної сили відмовлено у задоволенні позовних вимог прокурора. Зокрема, в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Зачепилівської районної державної адміністрації №172 від 03.07.2006р. «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON]М.», в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №989960 та в частині вимоги про повернення до державної власності земельної ділянки площею 2 га вартістю 46683 грн. із водного фонду, яка розташована на території Малоорчицької сільської ради Зачепилівського району Харківської області за межами населених пунктів. З наведеного вбачається, що позов прокурора по справі №620/483/15-ц заявлено у вищеназваній частині між тими ж сторонами та про той же самий предмет. Аналізуючи підстави позовів по справам в частини ідентичних позовних вимог, суд встановив, що у справі №620/725/13-ц суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наданих прокурором до позовної заяви документів. Так судом по справі №620/725/13-ц було встановлено, що спірне розпорядження Зачепилівської РДА №172 від 03.07.2006р. видано з дотриманням формальних процедур після отримання всіх необхідних висновків компетентних органів щодо можливості надання спірної земельної ділянки у власність [PERSON] Порівнявши надані прокурором докази на обґрунтування підстав свого позову по справі №620/483/15-ц та по справі №620/725/13-ц суд дійшов висновку про те, що в частині визнання незаконним та скасування розпорядження голови Зачепилівської районної державної адміністрації №172 від 03.07.2006р. «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON]М.» та в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №989960 позов заявлено за тих саме підстав, що й позов у справі №620/725/13-ц. Причому, на момент розгляду судом справи №620/725/13-ц досудове розслідування по кримінальному провадженню №42013220290000006, результат якого вірогідно міг би вплинути на рішення суду, не було закінчено. На цей час це кримінальне провадження закрито. Отже, наслідком названого кримінального провадження не стало створення нових юридичних фактів, що могли б утворити нові підстави для позову у вищеназваній частині. За таких обставин на підставі п.2 ч.2 ст. 205 ЦПК України провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Зачепилівської районної державної адміністрації №172 від 03.07.2006р. «Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON]М.» та в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №989960 від 27.12.2006р. належить закрити. Вирішуючи питання щодо вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Зачепилівської районної державної адміністрації № 40 від 04.03.2004р. «Щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства» суд виходить з наступного. Враховуючи на те, що прокурором не доведено інше, [PERSON] на час видання названого розпорядження №40 від 04.03.2006р. була особою, що мала право на безоплатну приватизацію землі відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004р. Голова Зачепилівської РДА Харківської області, надаючи дозвіл [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки, розмір якої визначено у відповідності до положень ст. 121 Земельного кодексу України, діяв у межах своє компетенції встановленої п. 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України в редакції станом на 01.01.2004р. Окрім того, із самого цього розпорядження не вбачається дозволу на виділення [PERSON] земельної ділянки із земель водного фонду. Зазначено лише про виділення у власність [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки із земель резервного фонду. При цьому, прокурором не спростовано наявність на день видачі цього спірного розпорядження земель резервного фонду у 2 га. З чого випливає, що у задоволенні цієї вимоги слід відмовити за недоведеністю прокурором підстав порушення розпорядженням голови Зачепилівської РДА Харківської області №40 від 04.03.2004р. прав та інтересів Держави та суспільства. А також не доведено будь яких порушень процедури надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки розміром 2,0 га для ведення особистого селянського господарства в порядку безоплатної приватизації землі із земель резервного фонду Малоорчицької сільської ради. Відповідно до наданих прокурором документів, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯБ №989960 від 27.12.2006р. (а.с.13). Земельна ділянка з кадастровим номером 6322208200:05:000:0001 надана у власність [PERSON] на підставі розпорядження Зачепилівської РДА від 03.07.2006р. №172, законність якого підтверджено рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 27.08.2014р. по справі №620/725/13-ц. Однак, суд вважає доведеним прокурором, що на цей час частина спірної земельної ділянки площею 0,7681 га знаходиться у 100 метровій зоні прибережної смуги ріки Оріль з урахуванням схилу у 4,5 градуси, що є більшим ніж 3 градуси. Внаслідок чого прибережна захисна смуга збільшується удвічі, що підтверджується листом ХРФ «ЦДЗК» від 09.06.2015р. №07/906 (а.с.15) та планом геодезичної зйомки (а.с.16). Однак, з названого листа ХРФ «ЦДЗК» вбачається, що станом на 09.06.2015р. у ХРФ «ЦДЗК» відсутня інформація щодо розроблення проекту землеустрою прибережної смуги ріки Оріль. При цьому відсутність проекту землеустрою прибережної захисної смуги р. Оріль фактично стала підставою для закриття кримінального провадження №42013220290000006. Таким чином, було встановлено правомірність дій усіх посадових та службових осіб під час підготування та видання розпоряджень голови Зачепилівської РДА Харківської області №40 від 04.03.2004р. та №172 від 03.07.2006р. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Отже, суд, вирішуючи питання щодо позовних вимог прокурора про зобовязання [PERSON] повернути до державної власності спірну земельну ділянку,керується правовою позицією Верховного Суду України, яку сформовано у його усталеній практиці у постановах по справах №6-16цс14 від 21.05.2014р., №6-206цс14 від 24.12.2014р., 6-52цс15 від 22.04.2015р., №6-162цс15 від 10.06.2015р., №6-523цс15 від 01.07.2015р., №6-184цс15 від 01.07.2015р. та інших, яка полягає у тому, що для встановлення факту знаходження земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги не має значення наявність чи відсутність проекту землеустрою прибережної смуги. Тобто, достатньо встановлення факту знаходження земельної ділянки на відстані, встановленій для прибережної захисної смуги, відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України та до ст. 88 Водного кодексу України. Однак, вирішуючи питання про повернення земельної ділянки у власність Держави суд враховує гарантії права власності на земельну ділянку, встановлені ст. 153 Земельного кодексу України, відповідно до яких власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, передбачених Земельним кодексом України та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Земельними кодексом України (ст. ст. 140 та 143) встановлено наступні випадки припинення права власності на земельну ділянку: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Зокрема, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Отже, повернення земельної ділянку у державну власність, як такої, що знаходиться у межах прибережної захисної смуги, виключно за підстав знаходження її частини у прибережній захисній смузі, Земельним кодексом України не допускається. З чого випливає, що така вимога прокурора за наявності дійсного права приватної власності на спірну земельну ділянку (законність підстав видачі державного акту раніше встановлено судом) є незаконною. При цьому, ст. 59 Земельного кодексу України не виключає знаходження у приватній власності земель водного фонду. Тому, суд вважає, що заходи, спрямовані на захист інтересів Держави та суспільства у даному конкретному випадку мають бути співмірними існуючому порушенню. Суд вважає, що Земельний кодекс України та Водний кодекс України передбачають відповідні заходи захисту інтересів Держави. Так, ст. 61 Земельного Кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України встановлено обмеження на використання земель водного фонду, які є обовязковими та не підлягають державній реєстрації. Зокрема, це заборона на: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки, тощо. При цьому, власник земельної ділянки, на яку встановлено законом обмеження відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України має право на отримання компенсації збитків, завданих таким обмеженням. Однак, суд враховує те, що він має розглянути спір в межах позовних вимог, тому обмежується констатацією наявності цих компенсаторів. Суд зазначає, що позбавлення відповідача права власності є крайнім заходом захисту суспільних та державних інтересів. І може бути застосований лише у випадку, коли інші заходи не в змозі мати належного ефекту. В той же час вищенаведений аналіз норм Земельного та Водного кодексів України свідчить про те, що прокурором не доведено вичерпання інших способів захисту суспільного інтересу, передбачених законодавством України. Висновок суду про необхідність дотримання балансу між приватним та суспільним інтересом повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини стосовно застосування Статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод (див. рішення у справах «Спорронг (Sporrong) та Лоннрот (Lonnroth) проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Ятрідіс проти Греції від 25 березня 1999 року, Еркнер та Хофауер проти Австрії (Erkner and Hofauer v. Austria) від 23 квітня 1987 року. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що вимога прокурора про повернення земельної ділянку у державну власність вступає у явну суперечність положенням Статті 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини та основоположних свобод, як в частині відсутності такого способу захисту інтересів Держави та суспільства у законодавстві України, так і в частині порушення балансу приватного та суспільного інтересів. При цьому прокурор не позбавлений можливості поставити питання про застосування обмежень до спірної земельної ділянки або її викупу у встановленому законом порядку. Крім того, суд звертає увагу на те, що в разі виникнення спору щодо права власності на земельну ділянку, землі відповідної форми власності повинні мати чітко визначені межі. При цьому суд враховує відсутність інформації щодо розроблення проекту землеустрою прибережної смуги ріки Оріль. Тому, спираючись на вищенаведену практику Верховного Суду України, суд вправі вирішити лише питання вжиття заходів природоохоронного характеру з метою охорони земель водного фонду. Отже, вимога про повернення земельної ділянки у власність Держави також не вбачається обґрунтованою прокурором. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про незаконність та необґрунтованість вимоги прокурора про зобовязання [PERSON] повернути до державної власності спірну земельну ділянку. Враховуючи на те, що судом встановлено безпідставність вимог прокурора, питання про застосування позовної давності судом не вирішується, так як відсутнє порушене право чи охоронюваний законом інтерес Держави, на захист якого виступив прокурор. А зі змісту ст. 267 ЦК України прямо вбачається, що питання застосування позовної давності вирішується у випадку, коли існує факт порушення права, або охоронюваного законом інтересу, і можливість захисту якого за межами позовної давності вирішує суд. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed