Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просить встановити факт оплати аліментів на [PERSON] , [INFO] в розмірі 23411 грн. 56 коп. та зменшити розмір заборгованості по аліментах, які стягувалися з нього на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] на підставі виконавчого листа №2-1444 від 07.05.2003 року виданого Сарненським районним судом Рівненської області до 200 грн. та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до виконавчого листа №2-1444 від 07.05.2003 року виданого Сарненським районим судом Рівненської області з нього стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 1/2 частини всіх видів його заробітку до досягнення дочкою повноліття. Після винесення даного рішення він виконував свій обов`язок по сплаті аліментів та передавав грошові кошти особисто [PERSON] , вона про отримання коштів писала розписки, котрі пізніше були ним втрачені. Після того, як до нього з вимогою погасити заборгованість по аліментах звернулися державні виконавці, він попросив [PERSON] підтвердити сплату аліментів, однак остання цей факт заперечила. За його підрахунками він сплатив 23411,56 грн., тому просить суд встановити факт оплати вказаної суми за зменшити розмір аліментів до 200 грн. Ухвалою суду від 15.01.2021 року було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] , відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, 22.03.2021 року було подано до суду відзиви на позовну заяву, відповідно до яких позовні вимоги вони не визнають, вважають їх безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Зазначають, що позивач постійно ухилявся від сплати аліментів, внаслідок чого утворилася заборгованість. Вказують, що твердження позивача про передачу грошей ним особисто та його матір`ю не відповідають дійсності, оскільки грошей вони не утримували ні від позивача, ні від його родичів. В зв`язку з чим в задоволенні позову просять відмовити. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, з підстав зазначених в позовній заяві та просив позов задовольнити. У вступному слові на дав пояснення які відповідають змісту позовної заяви. Представник відповідача Сарненського РВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевня Д.С. заперечив проти позову частково. Пояснив, що заборгованість в сумі 23411,56 грн. не відповідає дійсності, згідно виконавчого листа на який посилається позивач є заборгованість в розмірі 13751,29 грн. Однак, на виконанні у відділі перебуває ще виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на час навчання, по якому теж є заборгованість в розмірі 1245,94 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнала з підстав викладених у відзиві на позов. Пояснила, що відповідач певний час перераховував їй аліменти на рахунок, а коли давав гроші особисто, то вона писала йому розписки. Відповідач [PERSON] просила проводити розгляд справи без її участі. В задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю позовних вимог. Суд дослідивши надані докази, дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До позовної заяви позивачем додано лише: копію позовних заяв для відповідачів; копію постанови Рівненського апеляційного суду від 11.06.2019 року у справі №572/3485/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Сарненського РВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, згідно якої, в задоволенні позову було відмовлено за безпідставністю позовних вимог; копію паспорта та довідки про присвоєння РНОКПП; копію довідки розрахунку заборгованості, відповідно до якої позивач станом на 01.03.2018 року має заборгованість згідно виконавчого листа №2-1444 в розмірі 23680 грн., однак, дана довідка не може бути належним доказом у справі, оскільки вона не містить дати видачі, підпису державного виконавця та печатки, крім того, розмір заборгованості згідно даної довідки заперечується державним виконавцем. Крім того, судом було допитано за клопотанням позивача свідка - [PERSON] , яка є дружиною позивача. Свідок дала показання про те, що їй відомо, що гроші [PERSON] передавала мати позивача. Зазначила, що протягом 2009-2010 років вони аліменти не сплачували. В судових дебатах позивач визнав заборгованість озвучену державним виконавцем в розмірі 13000 грн. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я когось із них. Аналіз статті 192 Сімейного кодексу свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. При цьому суд визнає, що зміна саме матеріального стану є пріоритетною при вирішенні питання про зменшення чи збільшення розміру аліментів, оскільки вона об`єктивно є похідною від інших чинників, а саме, зміни сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, але не дітей, на що суд звертає окрему увагу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є працездатною особою, яка може своєю працею заробляти собі на життя та погашати заборгованість по аліментах. Звертаючись з позовом до суду, він фактично не вказав обставин, що мають істотне значення для встановлення факту сплати аліментів за зменшення його розміру; позивачем не було надано доказів, які підтвердили б сплати ним заборгованості по аліментах. Згідно п.3,4 розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Таким чином, вище наведене свідчить, що обов`язок збирання та подання доказів про сплату аліментів покладається на платника аліментів, позивач доказів про сплату аліментів не подав ні державному виконавцю, ні суду, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed