Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

10.07.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт належності Договору дарування 3/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] від 02 квітня 1970 року, реєстр. № 2-3724, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] та зареєстрований в Одеському МБТІ № 326 на стор. 39 книга 140 від 07 квітня 1970 року [PERSON], померлій [INFO]; визнати поважною причину пропуску строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визначити [PERSON], [INFO], додатковий строк, тривалістю три календарних місяця для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. В обгрунтування свого позову посилається на те, що [INFO] померла його дружина [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина на належну 3/5 частку житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS]. Позивач вказує на те, що він є спадкоємцем майна померлої дружини на підставі заповіту, проте в договорі дарування від 02 квітня 1970 року вказано по батькові померлої невірно «[PERSON]» замість правильного «[PERSON]», а від так не відповідає її паспортним даним. Також позивач стверджує, що звернутися у встановлений законом строк до нотаріальної контори він не мав можливості, так як фактично прийняв спадщину, проживаючи разом зі спадкодавцем на момент її смерті, є літньою людиною, хворіє, знаходиться у важкому фінансовому становищі. Все вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. У судовому засіданні 09.10.2014 року позивач заяву підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, посилаючись на свій похилий вік. Представник відповідача Одеської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] 02 квітня 1970 року було посвідчено договір дарування, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 3/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], та складається в цілому з одноповерхової кам'яної житлової будівлі, житлова площа якої становить 47,5 кв.м. та надвірних споруд. Однак, в Договорі міститься помилка в написанні по-батькові обдарованої, а саме зазначено не вірно як «[PERSON]», замість вірного українською «[PERSON]», отже, неправильне зазначення по-батькові сталося внаслідок невірного перекладу. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: належності правовстановчих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Як вбачається з матеріалів справи, 17 квітня 1973 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]», вказане підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER]. У судовому засіданні позивач пояснив, що він, [PERSON], та [PERSON] тривалий час проживали разом однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом та між ними були спільні права та обов'язки як чоловіка та дружини. [INFO] [PERSON] померла, про, що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 5001. За життя, а саме 21 червня 2008 року, [PERSON] склала заповіт, яким усе її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належать їй, та на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], [INFO]. Зазначений правочин посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Агопян В.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1 - 666. Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст. 1235 ЦК України призначила спадкоємцем свого майна [PERSON]. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Проте 25.06.2014 року позивач звернувся до Третьої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності на майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Однак, постановою державного нотаріуса від 25 червня 2014 року, позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріально дії, так як він пропустив строк для звернення та рекомендовано звернутися до суду для поновлення строку для прийняття спадщин. Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом встановленого строку, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р., «Про судову практику у справах про спадкування»», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини. Суд, розглянувши справу, вважає поважною причину пропуску позивачем строку для прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], так як позивач постійно проживав за адресою реєстрації [PERSON] з 1988 року та у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, так як протягом строку, встановленою статтею 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї. Зазначене підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію, виданою органом самоорганізації населення комітет мікрорайону «Тульський» 11 жовтня 2014 року. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що позивач є літньою людиною (80 років!), отримує невелику пенсію, яку вимушений витрачати на ліки та оплату комунальних послуг, є єдиним спадкоємцем померлої та не має іншого способу захистити свої права спадкоємця. Розглянувши спір всебічно, повно та об'єктивно та з обліком викладеного, суд вважає за можливе продовжити позивачу термін на прийняття спадщини за законом на три місяці. Визначений строк, на думку суду, буде достатнім для подання позивачем заяви про прийняття спадщини у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог, а тому додатковий строк, достатній для подання позивачем заяви про прийняття спадщини слід встановити у продовж трьох місяців після набрання рішення законної сили. На підставі викладеного і

Outcome: approved