Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка не проживає в даній квартирі понад один рік, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей не має, квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням [PERSON] ніхто не чинить. У червні 2020 року відповідачка вибула на постійне місце проживання в м. Вишене Києво Святошинського району Київської області. Факт реєстрації відповідачки порушує права позивачки на вільне розпорядження та користування майном, а саме позбавляє права оформити субсидію. Тому, позивачка вимушена звертатися до суду та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користуванням вищезазначеною квартирою. Позивачка у судове засідання не з`явилася, проте подала заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність та задовольнити її вимоги з вказаних у позові підстав. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка повідомлена про дату, час і місце слухання справи за місцем проживання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Проте,\~в судове засідання вона не з`явилася, про причини неприбуття не повідомила, відзиву на позов не подавала. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2020 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.03.2020, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с.7-9). Як вбачається із Акту обстеження умов проживання № 302 від 06.09.2021 року, в квартирі [ADDRESS] , що належить [PERSON] , зареєстрований та проживає її син [PERSON] - 1988 року народження. Також за даною адресою зареєстровані, але не проживають з червня 2020 року невістка [PERSON] -1991 року народження та [PERSON] - 2012 року народження (а.с.13). З інформації, що міститься в довідці виданій Відділом «ЦНАП» Бобровицької міської ради № 17428 від 17.09.2021 року, видно, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] колишня дружина [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.14). Відповідно до приписів статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до п.41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. \~ Але\~втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. для прикладу пункт 47\~рішення ЄСПЛ по справі «Савіни проти України»). Відповідно до п. 47 Рішення Європейського суду з прав людини від 14.12.2017 року № 19957/07 «Дакус проти України», Суд повторює, що згідно його усталеної практики, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед інших джерел, згадане рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), пункт 50). Він також зазначає, що втручання держави у цьому сенсі становить порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, не «ухвалене згідно з законом» і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві» (див., серед інших джерел, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine), заява № 30856/03, пункт 42, від 02 грудня 2010 року). У спірних правовідносинах суд враховує,\~що\~право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). \~ Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. \~Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. За змістом положень\~ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено органом реєстрації за наявності відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до\~ст.41 Конституції України, ст.317,\~321 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно зі\~ст.383 ЦК України,\~ст.150 ЖК України,\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Приписами\~ст.391 ЦК України\~визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї регулюються положеннями\~статей 405 ЦК України, статтей\~150,\~156 ЖК УРСР. Відповідно до ч.2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК УРСР\~визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Відповідно до положень указаної норми закону члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.\~72\~ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пленум Верховного Суду України в п.10 Постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами\~Житлового кодексу України»,\~роз`яснив судам, що у справах даної категорії необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Верховний Суд у справі\~№ 209/2642/18 від 09 грудня 2020 року вказав, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна строна повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачкою всупереч положенням ст.12,\~81 ЦПК України\~не було надано суду жодних доказів на підтвердження поважності причин її тривалого непроживання у будинку, власником якого є позивач. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що оскільки позивачка не має наміру надати належну їй на праві приватної власності квартиру для проживання відповідачці, а остання не проживає в ній більше року, що свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення, а реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу використовувати всі правомочності власника житла, порушуючи цим її законні права та інтереси, тому вимоги [PERSON] є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved