Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на її користь борг у розмірі 284000 гривень та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає наступне. 11.06.2018 року, [PERSON] під розписку позичив у [PERSON] , 10 тисяч доларів США (284000 грн.) строком до 01.07.2019 року. До сьогоднішнього часу Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Посилаючись на вимоги ст.ст. 525,526 ЦК України просить суд стягнути заборгованість з відповідача. Ухвалою суду від 03.02.2020 р. відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні частково заперечував проти заявлених вимог. Пояснив, що він дійсно взяв у борг 10000 доларів США, склав указану розписку. Але частково віддавав заборгованість, у якому розмірі не знає, оскільки у останнього відсутні докази сплати. Вважає, що віддав близько трьох тисяч доларів США. Документи про сплату боргу точно не знає де, можливо він їх втратив, може надати докази у наступне судове засідання. Відповідач [PERSON] був обізнаний про судовий спір з 13.01.2021 року, що підтверджується розпискою в матеріалах справи (а.с.32) Суд неодноразово відкладав розгляд справи за клопотання відповідача, останній не скористався правом надати відзив на позовну заяву та долучити докази на підтвердження своїх заперечень. Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що дії відповідача, добре обізнаного про судовий спір, що перебуває в провадженні суду, фактично спрямовані не на виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а на затягування розгляду справи, що суперечить завданню цивільного судочинства, порушує право іншої сторони на своєчасний розгляд справи і на судовий захист порушеного права. Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України,договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з нормою ч. І ст. 1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Великою Палатою Верховного висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18, в якій вказано, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а саме ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті (статті192,533 ЦК України). Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Судом встановлено, що між сторонами існують зобов`язання за договором позики. В підтвердження укладення договору між сторонами є борговий документ - розписка від 11.06.2018 р., власноручно написана та підписана відповідачем [PERSON] та зазначення відповідачем отримання грошових коштів від позивача [PERSON] грошової суми в розмірі 10 000 доларів США із зазначенням зобов`язання повернути їх не пізніше 01.07.2019 року (а.с.17). В судовому [PERSON] підтвердив зміст розписки, а також зазначив про те, що він не заперечує що взяв у борг 10000 доларів США у [PERSON] . Сторонами в письмові формі зафіксовані істотні умови позики, а саме: предмет позики - грошові кошти та строк повернення боргу. Крім того, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів від 11.06.2018 року є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Посилання відповідача [PERSON] про те, що останнім було повернуто борг близько трьох тисяч доларі США судом не береться до уваги, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначеного суду не надано. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором. Сума неповернутої позики відповідно до розписки від 11.06.2018 року становить 10000 доларів США. Позивач [PERSON] , просить суд стягнути борг в гривнях еквівалентно 10000 доларів США. Станом на 26.02.2021 року, тобто станом на день розгляду справи судом, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 долар США - 27,9301 грн. Отже, сума неповернутої позики складає 10000 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 26 лютого 2021 року складає 279301 грн. (10000 х 27,9301 = 5 578,00). Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення їй грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 2840 грн., оскільки позов задоволений частково, судовий збір з відповідача на користь позивача підлягає пропорційному стягненню у сумі 2793,01 грн., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial