Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивував тим, що 06.12.2017р. він уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав відповідачу грошові кошти у сумі 205 000 грн., з умовою їх повернення до 30.11.2018 р. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, яка написана і підписана особисто відповідачем. По закінченні зазначеного строку і до сьогоднішнього дня, відповідач повернув лише частину коштів позивачу, а саме 520 доларів США. На численні звернення про повернення решти суми боргу відповідач зазначає різні причини, щоб уникнути повернення боргу. Зважаючи на те, що останній добровільно кошти не повертає, позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість згідно розписки у сумі 190 786 грн., 12 534,64 грн. інфляційних збитків та 6 037,20 грн. - 3% річних за користування коштами, всього 209 358,84 грн. та судові витрати у сумі 2 093,59 грн. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просив позов задоволити, згідний на заочний розгляд справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 06.12.2017р. відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] грошову позику в сумі 205 000 грн. (7500 доларів США), за користування коштами зобов"язується сплачувати [PERSON] відсотки з розрахунку 10% від суми за кожний місяць та поверне борг до 30.11.2018р. Також в даній розписці зазначено, що 30.08.2018р. [PERSON] повернув [PERSON] - 520 доларів США. Згідно проведеного [PERSON] розрахунку інфляційних збитків, інфляційні збитки за період 30.11.2018р. по 19.12.2019р. складають 12 534,64 грн. та згідно Розрахунку відсотків за користування грошовими коштами за період 30.11.2018р. по 19.12.2019р., сума відсотків становить 6 037,20 грн. Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 2 якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником. В той же час, позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. За таких обставин суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, а тому з нього слід стягнути грошові кошти в сумі 209 358,84 грн., що узгоджується із правовою позицією, викладеною в Постанові ВП Верховного Суду України від 27.11.2019 по справі № 340/385/17. Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 2 093,59 грн. На підставі ст. ст. 526, 549, 551, 554, 610, 1048 ЦК України,

Outcome: approved