Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON], Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що згідно договору купівлі - продажу квартири від 17.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] він, [PERSON], придбав у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На момент купівлі вищевказаної квартири в ній було зареєстровано три особи, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Далі позивач зазначає, що відповідно до п. 6 Договору купівлі продажу квартири від 17.05.2012 року продавці зобов'язуються знатися з реєстраційного обліку у строк до 21.05.2012 року, звільнити зазначену квартиру і передати ключі до 27.05.2012 року. Однак, [PERSON] (далі - Відповідач-1) було порушено умови договору в частині зняття з реєстраційного обліку, оскільки він до цього часу зареєстрований за адресою: 49000, [ADDRESS]. Таким чином, позивач зазначає, що реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, придбаним для вільного використання та проживання в ньому. У зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду і просити суд усунути йому, [PERSON], перешкоди у володінні, користуванні, і розпорядженні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти [PERSON], [INFO] з державної реєстрації з вищевказаної квартири. В судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, позивач не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задовольнити. Відповідач - 1 - [PERSON] у судове засідання також не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить його розписка в даній справі (а.с.28). Надіслав до суду заяву, в якій зазначає, що позов визнає в повному обсязі та просить його задовольнити (а.с. 26-27). Представник Відповідача - 2 - Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв чи клопотань від нього до суду не надходило. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, встановивши, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси третіх осіб, дослідивши матеріали справи, знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на нижчевикладене. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 17.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на праві приватної власності квартира [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.5). Судом також встановлено, що станом на день розгляду справи, за вказаною адресю є зареєстрованим відповідач по справі, але фактично у квартирі [ADDRESS] така сторона не проживає (а.с.6). Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому, ця норма ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається „Право користування чужим майном" (це право ст.401 ЦК називає сервітутом). Таким чином, на даний час цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зі ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином, законодавство пов'язує право користування чужим майном (сервітут) з потребами інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі: - ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до якої до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також - ч.2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту). Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч.1 ст.405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК що право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла. Згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України сервітут може бути також припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. З аналізу вказаної норми матеріального закону вбачається, що припинення сервітуту має власник, а таке право пов'язане з тим, що встановлення сервітуту не повинно супроводжуватися значним обмеженням прав власника майна. При цьому право вимагати припинення такого сервітуту належить виключно власникові, а обставини які мають істотне значення, можуть полягати у порушенні договірних умов, використання всупереч досягнутим домовленостям, порушення меж користування, способу тощо. Також відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності без поважних причин наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Аналізуючи зазначені обставини та докази, які надані суду, у їх сукупності, суд доходить висновку, що про необхідність визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням за вказаною адресою, адже право користування житлом, яке належить на праві приватної власності іншій особі, надається лише члену сім'ї власника цього житла, та лише у випадку неможливості ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. В даному випадку особистий сервітут не може бути встановлений по відношенню до вказаного відповідача, адже відповідач у спірному житловому приміщенні не мешкає з травня 2012 року, спільного господарства з позивачем така особа не веде. Окрім цього, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Враховуючи наведене, суд доходить висновку що визнання відповідачем позов не суперечить закону та не порушує права та інтереси третіх осіб, та вважає за необхідне усунути [PERSON] перешкоди у володінні, користуванні, і розпорядженні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. шляхом зняття вказаного відповідача з реєстраційного обліку за такою адресою. Також відповідно до приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved