Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

02.02.2018 року до суду звернулася [PERSON] з позовом, в якому просить визнати недійними в 1/6 частці спадкового майна свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкового майна у вигляді: - автомобіля марки ВАЗ 2107, випуску 1995 року, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - причепа марки 81024, випуску 1994 року, рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - мотоцикла модифікації ММВЗ 3.11211, 1990 року випуску, двигун № [NUMBER] , рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , які видані державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , - нежитлового приміщення складу для зберігання паливно-мастильних матеріалів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які видано державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Мотивує свої вимоги тим, що майно, яке увійшло у спадкову масу після померлого [PERSON] , було придбане під час перебування її та спадкодавця у шлюбі, а тому вона має право на Ѕ частини цього майна. Відповідно, свідоцтва про право на спадщину в частині 1/6 спадкового майна видані безпідставно. У відзиві на позов відповідачі [PERSON] та [PERSON] просять відмовити у задоволенні позову. По-перше, зазначають, що сплинув строк позовної давності на вирішення спору про поділ майна подружжя. По-друге, вказує, що автомобіль та нежитлове приміщення були особистою власністю спадкодавця, оскільки автомобіль [PERSON] отримав в дар, а нежитлове приміщення належало йому як фізичній особі підприємцю. В судове засідання учасники процесу не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводи за їх відсутності, вимоги позову підтримує. Від представника відповідачів також надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити за їх відсутності, у задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] також подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги визнає. Вивчивши матеріали справи, заслухавши в попередніх судових засіданнях пояснення сторін, їх представників, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.11.2015 року, виданого державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори, [PERSON] як донька померлого та [PERSON] як син померлого успадкували по 1/3 частки нежитлового приміщення складу для зберігання паливно-мастильних матеріалів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2016 року, виданого державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори, [PERSON] як донька померлого та [PERSON] як син померлого успадкували по 1/3 частки автомобіля марки ВАЗ 2107, випуску 1995 року, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип [NUMBER] легковий. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2016 року, виданого державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори, [PERSON] як донька померлого та [PERSON] як син померлого успадкували по 1/3 частки мотоцикла, модифікації ММВЗ 3.11211, 1990 року випуску, двигун № [NUMBER] , рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.10.2016 року, виданого державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори, [PERSON] як донька померлого та [PERSON] як син померлого успадкували по 1/3 частки причепа марки 81024, випуску 1994 року, рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 29.03.2017 року державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] (сина померлого) на 1/3 частки: автомобіля марки ВАЗ 2107, випуску 1995 року, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , тип ТЗ легковий; причепа марки [NUMBER] , випуску 1994 року, рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; мотоцикла, модифікації ММВЗ 3.11211, 1990 року випуску, двигун № [NUMBER] , рама № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 08.06.2017 року державним нотаріусом Шосткинської міської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] (сина померлого) на 1/3 частки нежитлового приміщення складу для зберігання паливно-мастильних матеріалів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Статтями 1216,1218\~ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1301\~ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За роз"ясненнями, наведеними в абзаці 3 пункту 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до\~ст. 1301 ЦК\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Під час судового розгляду встановлено, що померлий [PERSON] в період з 24.07.1991 року по 16.02.2012 року перебував у шлюбі з позивачкою [PERSON] . Серед переліку спірного спадкового майна під час шлюбу придбано: в 1994 році причеп марки [NUMBER] , мотоцикл ММВЗ 3.11211 у 1995 році, в 2006 році нежитлове приміщення складу для зберігання паливно-мастильних матеріалів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За змістом положень ст.22 КпШС України\~та\~ст. 60 СК України,\~ майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також за нормами ч. 1 ст. 28 КпШС України та ч. 1\~ст. 70 СК України,\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно із ч. 4 ст.\~368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. З урахуванням наведеного, є вірними доводи позову, що, оскільки вищезазначене спадкове майно [PERSON] є майном спільної сумісної власності подружжя, то спадкуванню та поділу підлягала лише 1/2 частина цього майна. Тому є обґрунтованими вимоги позову про визнання недійними свідоцтва про право на спадщину в 1/6 частині вищезазначеного спадкового майна. В свою чергу є безпідставними вимоги позову про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом в частині спадкування відповідачами по 1/3 частини автомобіля марки ВАЗ 2107, оскільки дане майно набуто спадкодавцем на підставі договору дарування від 19.05.1998 року, а відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке одержане одним із подружжя під час шлюбу в дар, є його власністю. Тому, суд погоджується з запереченнями відповідачів, що дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується заперечень відповідачів з приводу того, що не є спільною сумісною власністю подружжя нежитлове приміщення складу для зберігання паливно-мастильних матеріалів, оскільки воно набуте [PERSON] як фізичною особою підприємцем та використовувалося в підприємницькій діяльності, то слід зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14.12.2006 року визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення складу для зберігання паливно-мастильних матеріалів укладений між [PERSON] та ТОВ «Верес», визнано за [PERSON] право власності на дане приміщення. При цьому слід зазначити, що в рішенні суду не має жодної згадки про те, що дане приміщення придбано [PERSON] як суб`єктом господарювання, незважаючи на те, що договір, який був визнано дійсним, згідно його змісту, було укладено між ТОВ «Верес» та ПП [PERSON] . Також звертає на себе увагу та обставина, що даний спір розглядався не спеціалізованим судом (господарської юрисдикції), а місцевим загальним. Крім того, навіть якщо розглядати дане майно як таке, що належало [PERSON] як фізичній особі підприємцю, то слід зупинитися на наступному. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. За загальним правилом ст. 60 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним\~\~майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу,\~крім випадків, якщо воно придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку (постанова ВСУ у справі № 6-1327цс15 від 18 травня 2016р). Вказані обставини мають бути доведені при спростування презумпції спільного майна подружжя. В даному ж випадку слід зазначити, що спору щодо поділу майна між подружжям не було, а отже колишнє подружжя погоджувалося з презумпцією спільності майна. Не спростована вона і відповідачами в межах рогляду цієї справи. А отже, суд приходить до висновку, що дане майно є спільною власністю подружжя, а тому не могло бути успадковано як особиста власність [PERSON] . Відповідно, вимоги позову про визнання недійним свідоцтва про право на спадщину в частині 1/6 даного спадкового майна підлягає задоволенню. Посилання у відзиві відповідачами на рішення ВСУ від 02.10.2013 у справі № 6-79 як обґрунтування своєї позиції є безпідставним. Як вказаному у цьому судовому рішенні, предметом перегляду в справі було застосування судом норм СК України при визначенні правового режиму майна, набутого під час шлюбу одним із подружжя фізичною особою підприємцем та вирішення питання про те, чи є майно, яке внесене одним із подружжя до статутного фонду приватного підприємства, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розпорядження яким вимагає згоди іншого з подружжя. \~ \~ \~ \~ У даній справі було встановлено, що нерухоме майно придбане особою як фізичною особою-підприємцем, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані ним від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності. Як зазначає Верховний Суд України, установивши факт отримання особою коштів від третіх осіб з метою придбання спірних нежилих приміщень для здійснення підприємницької діяльності та не встановивши поворотний характер цієї допомоги, суд неправильно застосував норму ст. 60 СК України й дійшов помилкового висновку про набуття придбаним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог ст. 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю. В даному ж випадку, як уже було зазначено вище, доказів придбання спірного майна на особисті кошти чи кошти отримані від підприємницької діяльності, суду надано не було. Також не мав місце в даній справі і випадок внесення одним із подружжя майна придбаного під час шлюбу до статутного фонду приватного підприємства. Отже, вказані доводи відзиву суд відкидає. Не заслуговують на увагу і доводи відзиву про застосування строків позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя, які передбачені ч. 2 ст. 72 СК України, оскільки судом не розглядаються спір про поділ майна подружжя. В даному випадку мають місцем відносини спільної сумісної власності, які не припинилися після розірвання шлюбу. Сам факт\~незвернення позивачем\~до суду\~із позовом\~про розподіл\~майна подружжя\~не є\~підставою,\~з якою\~закон пов`язує\~(визначає)\~припинення права\~власності на\~спільну сумісну\~власність. (ВС/КЦС № 647/1683/15-ц від 28.02.2018). З огляду на викладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково: визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом в частині 1/6 спірного майна, крім автомобіля. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial