Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частину автомобіля з виплатою грошової компенсації за належну частку. В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право власності № 269 від 10 березня 2017 року належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме транспортний засіб марки TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] . Після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , за договором про поділ спадкового майна від 10 березня 2017 року їй перейшло право власності на 1/8 частку у праві власності на вказаний автомобіль, відповідачу [PERSON] перейшло право власності на 1/8 частку у праві власності на цій автомобіль, [PERSON] перейшло право власності на ј частку у праві власності на вище зазначений транспортний засіб. 3 червня 2017 року [PERSON] подарувала ј частку в праві власності на даний транспортний засіб позивачу, про що було складено відповідний договір дарування №685. Таким чином, позивач стала власником 7/8 частки в праві власності на даний транспортний засіб, в той час як відповідач [PERSON] є власником незначної частки (1/8) у спільному майні, тому, посилаючись на ст.ст. 356, 358, 365 ЦК України, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 07 серпня 2018 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче судове засідання з розгляду даної справи. 26 вересня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що відповідач визнає позовні вимоги частково, та не заперечує проти припинення права власності на її частку, проте просить сягнути з позивача кошти у розмірі 4375дол. США, що станом на 25 вересня 2018 року еквівалентно 122 500грн. і, на її думку, відповідає вартості 1/8 частки транспортного засобу, з урахуванням, що його середня вартість складає 35000 доларів США. 3 жовтня 2018 року від позивача надійшло клопотання про призначення у справі автотоварознавчої судової експертизи колісного транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] з метою визначення його ринкової вартості на момент прийняття спадщини, а саме 22 серпня 2016 року. Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року року дане клопотання задоволено. Призначено у справі автотоварознавчу судову експертизу. Зупинено провадження у справі. Ухвалою суду від 30 січня 2019 року провадження у справі поновлено у зв`язку із проведенням зазначеної вище експертизи. 14 березня 2019 року надійшло клопотання представника позивача про призначення нової судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу. Ухвалою суду від 14 березня 2019 року закрито підготовчий розгляд справи. Призначено судове засідання з розгляду даної справи по суті позовних вимог. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року у задоволенні клопотання про призначенні нової автотоварознавчої експертизи відмовлено. 10 червня 2019 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 20 травня 2019 року Постановою апеляційного суду Черкаської області від 15 липня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Змінено ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2019 року в частині підстав обґрунтування відмови у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення у справі нової автотоварознавчої експертизи. В решті ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2019 року залишено без змін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти припинення права власності відповідача на 1/8 частку у праві власності на спірний автомобіль, проте вважали, що позивач має сплатити відповідачу 4375 доларів США, що є 1/8 частиною від середньої ринкової вартості такого автомобіля яка складає 35000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2017 року зареєстрованого в реєстрі за №269 і посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., позивачу належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу, а саме транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] (а.с. 9). Згідно договору про поділ спадкового майна від 10 березня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №271 та засвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., позивач [PERSON] та відповідачу [PERSON] перейшло право власності по 1/8 частині з Ѕ частини спадкового майна - транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] , а [PERSON] перейшло право власності на ј частину із вище вказаного спадкового майна (а.с. 10). Як вбачається з договору дарування частки транспортного засобу від 3 червня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 685 та засвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., [PERSON] подарувала позивачу [PERSON] ј частину в праві власності на транспортний засіб марки TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] (а.с. 13). Таким чином, позивачу належить на праві спільної сумісної власності 7/8 частки транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] , а відповідачу [PERSON] належить 1/8 частка у праві власності да даний автомобіль. Позивач зазначає, що спільне користування спірним автомобілем сторонами неможливе і в добровільному порядку вони не можуть вирішити це питання, тому позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом і просить припинити право власності відповідача на її частку зазначеного транспортного засобу, стягнувши з неї на відповідача [PERSON] кошти, що складають 1/8 частку ринкової вартості цього автомобіля. Також в якості доказів судом досліджено висновок за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу № 157/18 від 24 січня 2019 року (а.с. 90а-97). Тож спір між сторонами виник з правовідносин щодо права власності і регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.5 ЦПК). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК. Натомість зі змісту ст.16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес лише таким способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.13 ЦПК цивільне судочинство ґрунтується на принципі диспозитивності, відповідно до якого сторони розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що даний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. За вимогами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.321 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; ч.1 ст.356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Таким чином, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 13 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі № 6-81кс11 (№ в ЄДРСРУ 21355285), від 15.05.2013 року по справі № 6-37цс13 (№ в ЄДРСРУ 31701323) та від 02.07.2014 року по справі № 6-68цс14 (№ в ЄДРСРУ 39783878). Звертаючись до суду з позовом, позивач просив призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу спірного автомобіля, з метою визнання його ринкової вартості та подальшої можливості внесення на депозитний рахунок 1/8 частини його вартості. Так, за клопотанням представника позивача у справі було призначено і проведено судову автотоварознавчу експертизу, згідно висновку якої було встановлено, що ринкова вартість спірного автомобіля на момент його огляду (15.01.2019) становить 863386,30грн. (а.с. 90а-97). Крім того, 10 жовтня 2019 року позивачем через канцелярію суду долучено до матеріалів справи висновок №0360 автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 4.5, 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER] від 5 вересня 2019 року, яким встановлено, що ринкова вартість спірного автомобіля станом на січень 2019 року складала 667409грн. (а.с. 180-182). Разом з тим, на час постановлення судом рішення, позивачем так і не було внесено на депозитний рахунок суду вартості 1/8 частки спірного автомобіля, що в свою чергу порушує вимоги ч.2 ст. 365 ЦК України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, Європейський суд у п. 36 справи "Андрій Руденко проти України" (Заява N 35041/05, Страсбург, 21 грудня 2010 року) зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (див., наприклад, рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року). Таким чином, попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 13.01.2016 року по справі № 6-2925цс15. Крім того, слід окремо зазначити, що наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. За таких обставин, вимога позивача про припинення права власності відповідача на 1/8 частину спірного автомобіля з виплатою грошової компенсації за належну їй частку за рахунок коштів співвласника не підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, і судові витрати покладає на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed