Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

24.04.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати незаконним наказ №35-03-206 від 30.01.2015 року про звільнення позивача з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі в Харківську філію ПАТ «Укртелеком» в бригаду технічного обслуговування абонентських пристроїв №3 на посаду електромонтера лінійних споруд електрозвязку та проводового мовлення 6 розряду, стягнути з Харківської філії ПАТ «Укртелеком» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3525,32 грн. без врахування сум податків та інших платежів, які підлягають сплаті з цієї суми, стягнути з відповідача на користь позивач моральну шкоду у сумі 5000,00 грн. та поновити позивачу строк для звернення до суду з позовом. В обґрунтування позову зазначив, що згідно наказу №35-03-206 від 30.01.2015 року [PERSON] був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, проведеним з порушенням вимог статей 40 та 42 КЗпП України, оскільки не було враховано його переважне право на залишення на роботі, порушені строки звільнення за скороченням штату, позивачу не пропонували переведення на іншу роботу, загалом порушена передбачена чинним трудовим законодавством процедура звільнення. Підставою для звільнення позивача стали накази №583 від 31.10.2014 року «Про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Укртелеком», виданого центральним офісом відповідача та №1110 від 07.11.2014 року «Про попередження працівників Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення», виданого керівництвом Харківської філії ПАТ «Укртелеком». З обома наказами позивач був ознайомлений 10.11.2014 року. Того ж дня [PERSON] було вручено попередження про майбутнє звільнення, згідно якого позивача попередили про звільнення з 12.01.2015 року. 22.12.2014 року питання про надання згоди на розірвання з позивачем трудового договору було розглянуто на засіданні первинного профспілкового комітету, відповідно до витягу з протоколу якого відповідачу було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача. Підставою для відмови у наданні згоди на звільнення було зазначено порушення процедури звільнення, передбаченої ст. 42 КЗпП України та порушення норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». 13.01.2015 року відповідачем було надано позивачу повідомлення про перенесення дати звільнення з 12.01.2015 року на 30.01.2015 року. При цьому позивач зазначає, що на його думку, при його звільненні, оскільки первинний термін звільнення закінчився 12.01.2015 року, його повинні були попередити вдруге не менше, чим за два місяці до вивільнення і дата його звільнення повинна була становити 13.03.2015 року. 27.01.2015 року вдруге розглядалося питання надання згоди на розірвання з позивачем трудової угоди з відповідачем вже на обласному рівні профспілкової організації працівників зв`язку України і така згода була отримана. При цьому, на думку позивача, в порушення вимог чинного законодавства, роботодавець мав право звільнити працівника не пізніше, ніж через місяць з дня одержання згоди профспілки. Одним з порушень прав позивача стала відсутність пропозиції йому наявних вакантних посад. На момент подання позову [PERSON] було відомо, що в бригаду, де він працював була прийнята інша особа, що фактично унеможливлює скорочення штату працівників відповідача. Відповідачем також не було враховано, що позивач є інвалідом та має перед іншими працівниками переважне право на залишенні на роботі. Вказує на те, що чинне законодавство, зокрема і відповідна постанова пленуму Верховного суду України, зобовязують суди з`ясувати, чи дійсно у відповідача було скорочення штатів, чим це підтверджується та чи не була така дія відповідача маневром з метою скорочення своїх організаційних витрат. Стосовно вимог щодо стягнення коштів за час вимушеного прогулу, то відповідно до даних розміру своєї заробітної плати за 2 календарних місяці, що передували звільненню позивача, [PERSON] вважає, що сума, яка підлягає стягненню за період з 31 січня до 01 травня 2015 року складає 3525,32 грн., виходячи із суми середньоденного заробітку у сумі 56,86 грн. за 40 робочих днів. Моральна шкода, на думку, позивача, полягає у втратах ним нормальних життєвих звязків, додаткових зусиллях для організації свого життя та стресової ситуації для організму позивача. Розмір такої шкоди позивач оцінив у 5000,00 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Стосовно строку звільнення до суду пояснив, що ним місячний строк не було пропущено через стан здоров`я, що підтверджував під час розгляду справи відповідними довідками від лікаря. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі, додатково надав до суду довідку з Первомайського центру первинної медико-санітарної допомоги від 06.05.2015 за №08/292 про стан свого здоров`я з діагнозом ВСД за змішаним типу (а.с.70) як на доказ поважності пропуску строку звернення до суду. Також звернув увагу суду на три, на його думку, ключові порушення з боку відповідача у вказаному спорі: - ознайомлення його одночасно з двома наказами про звільнення 10.11.2014 року як центрального офісу ПАТ «Укртелеком», так і Харківської філії ПАТ "Укртелеком»; - прийняття на роботу у його структурний підрозділ нової людини на схожу з його по функціям посаду, що вказує не на скорочення штатів відповідача, а на скорочення відповідачем своїх організаційних витрат на утримання працівників; - не надання йому переважного права на залишення на роботі як інваліду третьої групи безстроково. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, надав до суду письмові заперечення на позов з додатками, в яких вказав, що доводи позивача є надуманими, фактичними обставинами справи не підтверджуються. У судовому засіданні додатково повідомив, що вимоги позивача як щодо відсутності згоди профспілкової організації, так і щодо прийняття на роботу інших працівників позивачем не доведені, є його особистою думкою, докази наявності таких дій відповідача відсутні. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Стосовно вимоги позивача щодо поновлення йому нібито пропущеного ним місячного строку звернення до суду з приводу його звільнення та поновлення на роботі, оскільки інші вимоги позивача подані до суду у межах строків, передбачених ч.1 та ч.2 ст. 233 КЗпП України та відповідно до рішень Конституційного Суду України №4-рп від 22.02.2012 року щодо підтвердження строку звернення до суду з приводу стягнення моральної шкоди та №8-рп від 15.10.2013 року стосовно стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (тут взагалі рішенням суду такий строк у часі не обмежений). Відповідно до норм КЗпП України, зокрема ст.233, не деталізований порядок застосування строків звернення до суду, а тому відповідно до ч.1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Таким чином, в даному випадку повинні бути застосовані норми, передбачені ч.2 та ч.3 ст. 267 ЦК України щодо позовної давності, зокрема заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, а сама позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки відповідач по справі на протязі розгляду справи жодним чином на застосуванні строків звернення до суду позивача стосовно свого звільнення, передбачених ч.1 ст. 233 КЗпП України, не звертав уваги, тому вказана позовна вимога [PERSON] не є такою, яка потребує судового захисту в розумінні КЗпП України. Наказом №07-04-623 від 15.07.2008 року позивач був зарахований до штату Харківської філії ПАТ «Укртелеком» на посаду електромонтера лінійних споруд електрозвязку та проводового мовлення 6 розряду у дільницю технічного обслуговування абонентських пристроїв у бригаду технічного обслуговування абонентських пристроїв № 3, що підтверджується копією відповідного наказу (а.с.11). Відповідно до наказів №583 від 31.10.2014 року «Про скорочення чисельності та штату працівників ПАТ «Укртелеком», виданого центральним офісом відповідача та №1110 від 07.11.2014 року «Про попередження працівників Харківської філії ПАТ «Укртелеком» про майбутнє звільнення», виданого керівництвом Харківської філії ПАТ «Укртелеком» відповідач вирішив скоротити чисельність та штат своїх працівників, виходячи з принципу господарського самоврядування відповідача (а.с. 40-43). З обома наказами позивач був ознайомлений 10.11.2014 року (а.с. 39, 44). 10.11.2014 року позивача було ознайомлено з вакантними посадами відповідача та позивач погодився подати свою кандидатуру на посаду електромеханіка лінійних споруд електрозвязку та абонентських пристроїв Харківської філії відповідача (а.с. 45) та електромонтера лінійних споруд електрозвязку 6 розряду районного центру телекомунікації №323 м. Дергачі у станційно-лінійній дільниці №4 у сел. Пісочин Харківської області (а.с.47), від інших посад запропонованих відповідачем 10.11.2014 року відмовився (а.с. 46, 48). Також відповідно до акту про відмову від ознайомлення із запропонованими вакансіями ПАТ «Укртелеком» [PERSON] відмовився від підпису про ознайомлення зі списком запропонованих вакансій інших філій ПАТ «Укртелеком» (а.с. 49). Позивач проти дійсності вказаних обставин у судовому засіданні не заперечував, пояснити, чому він вказав у позові, що вільні вакансії йому не були запропоновані не зміг. Заяв на перевід на роботу на вакансії, запропоновані відповідачем (а.с. 45, 47) позивач теж не писав, що є його обовязком відповідно до ст.32 КЗпП України, оскільки без його згоди, викладеної у відповідній заяві, відповідач самостійно переводити його на зазначені вище посади не мав права. Причин не написання вказаних заяв позивач суду не повідомив, ознак зловживання своїми правами у діях відповідача суд також не знаходить, оскільки жодних доказів протидії відповідача написанню заяв на перевід від імені позивача судом не встановлено. Відповідно до поданих представником відповідача додатків до заперечень позивач висловив бажання вважати вакантною посаду для нього посаду у м. Харкові з посадовим окладом не менше 3000,00 грн. (а.с.50), від вакантних посад інших філій відповідача відмовився (а.с. 54). Від запропонованих відповідачем 26.11.2015 року та 08.12.2015 року посад, зокрема у інших філіях відповідача, позивач відмовився, що підтвердив власноручним підписом (а.с. 51-53). 22.12.2014 року первинна профспілкова організація центру телекомунікаційних послуг профспілкової організації Харківської філії ПАТ «Укртелеком», членом якої був позивач, відмовилася надати згоду на розірвання трудового договору з ним, що підтверджується витягом з протоколу засідання профспілкового комітету (а.с. 19-20, 56). Причинами таких дій профспілки були вказані порушення встановленої процедури та строків проведення організаційних дій, порушення прав на переважне залишення на роботі та порушення норм закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів України». Не погодившись з вказаним протоколом первинної профспілкової організації з причин його необґрунтованості, відповідач по справі звернувся своїм листом від 05.01.2015 року за №35-19-04 до профспілкових організацій працівників зв`язку вищого рівня (всеукраїнської та обласної) (а.с. 57-58) та отримав підтвердження не обґрунтованості відмови первинної профспілкової організації щодо звільнення позивача з підстав, які зазначив у своєму запереченні на позовну заяву (а.с. 59, 60, 36), а саме відповідно до ч.3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис. 13.01.2015 року відповідачем було надано повідомлення позивачу про перенесення дати звільнення з 12.01.2015 року на 30.01.2015 року. 27.01.2015 року профспілкова організація Харківської філії ПАТ «Укртелеком» відповідно до нового подання відповідача надала згоду на звільнення позивача з посади відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 62). На вказане рішення позивачем разом з іншими працівниками, які підлягали скороченню відповідачем, був складений акт про порушення трудового законодавства, який підписав у тому числі відповідач (а.с.17-18), однак оскарження рішення профспілкової організації в адміністративному порядку або до суду позивачем та іншими працівниками відповідача зроблено не було і відповідне рішення профспілкової організації другого (обласного) рівня діє на даний час в повному обсязі. 30.01.2015 року позивач відповідно до наказу №35-03-206 був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.63). Позивач був ознайомлений з вказаним наказом, всі належні йому суми за трудовим договором, включаючи вихідну допомогу, були відповідачем сплачені. Щодо вказівок позивача на строк його звільнення не раніше 13.03.2015 року, оскільки його повторно попередили про звільнення 13.01.2015 року, то суд зазначає, що власник або уповноважений ним орган повинні попередити працівника перед вивільненням не пізніш, ніж за два місяця перед звільненням, однак саме звільнення може відбутися з різних причин і пізніше, а тому перенесення звільнення лише на два місяці не є імперативною нормою чинного законодавства, а лише встановлює той мінімум, який власник або уповноважений ним орган повинні витримати при звільненні працівника. Доводи позивача щодо прийняття на роботу на ідентичну посаду іншого працівника після його звільнення суд не приймає до уваги, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів вказаної обставини позивачем, окрім слів, суду не надано, більш того, позивач не був позбавлений можливості через клопотання перед судом поставити питання про витребування для дослідження у судовому засіданні матеріалів стосовно штатних розкладів перед своїм звільненням та після нього, однак таким своїм правом не скористався. В той же час відповідно до принципу диспозитивності, закріпленому у ЦПК України, кожна сторонами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а в разі, якщо у сторони є складнощі у наданні такої інформації, вона не позбавлена можливості поставити перед судом питання про витребування таких доказів. Судом не приймаються доводи позивача щодо порушення його прав як інваліда, оскільки діючим КЗпП України та нормами Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» звільнення інвалідів, за деякими виключеннями, які не поширюються на позивача, провадиться у загальному порядку. Стосовно переважного права залишення на роботі, то суд повідомляє, що вимоги ст.42 КЗпП України поширюються лише на той випадок, коли є можливість встановити не залишення на роботі іншої особи, особу якої можна ідентифікувати. Міркування позивача щодо можливості його переважного права на залишення на роботі не підкріплюються жодним доказом, оскільки його посада взагалі була скорочена, а даних про прийняття інших конкретних з анкетними даними осіб на вибрані позивачем посади у позивача, а відповідно і у суду, відсутні. Своїм правом на отримання такої інформації через суд позивач не скористався. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, у тому числі, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до норм ч.1 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Таким чином, аналізуючи позовну заяву та заперечення на неї разом з доданими до матеріалів справи документами, суд прийшов до висновку, що при звільненні позивача відповідачем були дотримані норми КЗпП України, які регулюють порядок звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 цього кодексу, а саме звільнення [PERSON] відбулося з дотриманням вимог статті 49-2 КЗпП України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed