Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

17.12.2018 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, в якому просить суд визнати за нею - [PERSON] в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку, площею 0,543кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці, загальною площею 0,0543 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що протягом 17 років вона користується зазначеною земельною ділянкою, та у 2006 році вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0524 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Зменшення площі земельної ділянки з 0,0543 га до 0,0524 га, як стверджує позивач, відбулося за рахунок відновлення нормативної ширини по [ADDRESS]. У подальшому, як зазначає позивач, 27 березня 2017 року нею у Приватному підприємстві «Одесагеопроект» був замовлений технічний звіт з проведення геодезичних вишукувань та встановлення меж земельної ділянки гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За результатами спостережень встановлено: від точки А до точки Б проходить кам`яна огорожа та сітка земельної ділянки за кадастровими номером: [NUMBER] гр. [PERSON] , огорожа знаходиться чітко в межах земельної ділянки, згідно каталогу координат, який надано в додатку 1. Крім того, позивач зазначає, що вона неодноразово в усній формі зверталася до Одеської міської ради, однак відповіді не отримала. Позивач вказує, що будь-яких претензій щодо вказаного нерухомого майна з 2001 року і по цей день до неї ніхто не пред`являв, тобто її володіння і користування нерухомим майном є відкритим та беззаперечним. З урахуванням викладеного, оскільки позивач вважає, що вона добросовісно, відкрито і безперечно користується земельною ділянкою протягом 15 років, але не має документів, які б свідчили про наявність у неї права на земельну ділянку, з посиланням на ст. 119 ЗК України, ст.ст. 317, 319, 321, 344, 391, 392 ЦК України, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 22.12.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 30.01.2019 року від представника відповідача - Одеської міської ради до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позивача просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі. Так, в обґрунтування наданого відзиву представник відповідача посилається на те, що наразі відсутня ознакадобросовісності володіння позивачем об`єктом нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , а дії позивача фактично є незаконним захопленням майна територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Представник відповідача вказує на те, що позивачу достеменно відомо про наявність власника земельної ділянки на яку позивач має намір визнати право власності за набувальною давністю, яким є територіальна громада м. Одеса, а тому підстави для застосування ст. 344 ЦК України відсутні. Також представник відповідача зазначає, що системний аналіз законодавства, в тому числі ст. 118 ЗК України, вказує, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому, виходячи з правових приписів, до заяви додаються викопіювання, геодезична підоснова М 1:500 або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, правовстановлюючі документи на будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, інші необхідні документи. Крім іншого, представник відповідача вказує, до позову позивач надає рішення Одеської міської ради від 10.06.2015 року № 6756-VІ «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Так, відповідно до цього рішення надано перелік громадян, яким надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі, зокрема, до даного переліку входить гр. [PERSON] , та відповідно, до зазначеного переліку зазначено, що земельна ділянка по [ADDRESS] , надається в оренду. Отже, відповідно до вищевикладеного, представник Одеської міської ради просить у задоволені позовних вимог [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю відмовити у повному обсязі. У підготовчому засіданні 04.02.2019 року, за клопотанням представника відповідача, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача було залучено Департамент комунальної власності Одеської міської ради. У підготовчому засіданні 11.04.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому зсіданні 27.05.2019 року судом, з власної ініціативи, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] , яка є власником суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні 27.05.2019 року судом було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про закриття провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того, у судовому засіданні 27.05.2019 року представник третьої особи - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надав письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. В обґрунтування наданих письмових пояснень представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради посилається на те, що за наявною у Департаменті інформацією [PERSON] отримала державний акт Серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0524 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, споруд (присадибна ділянка). Підстава видачі зазначеного державного акту на землю - рішення Одеської міської ради № 4069-ІV від 21.04.2005 р. про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0524 га, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Представник третьої особи вказує, що у зв`язку з тим, що відповідно до ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, 24.03.2015 року [PERSON] звернулась на адресу Одеської міської ради із проханням надати їй в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 0,0050 га за адресою: [ADDRESS] , яка є прилеглою до тієї, що була нею приватизована раніше. 10.06.2015 року, як зазначає представник третьої особи, Одеська міська рада прийняла рішення № 6756-VІ, яким надала [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки в оренду. Станом на сьогоднішній час, як вказує представник третьої особи, [PERSON] не надавала на адресу ані Одеської міської ради ані Департаменту розроблений та погоджений відповідними службами міста проект землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0050 га. Крім того, представник третьої особи стверджує, що відповідно до актуальної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, жодних відомостей щодо реєстрації за позивачем права власності на земельну ділянку чи нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , не міститься. Представник третьої особи також зазначає, що саме Одеська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідні територіальні громади та здійснює від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Законодавцем передбачено лише право громадян звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність або надання в користування земельної ділянки, якою вони добросовісно, відкрито і безперервно користуються протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку. Також, представник третьої особи вважає, що позивачем не доведено, яким чином Одеською міською радою порушується, оспорюється або не визнаються її права та інтереси. У судове засідання 27.06.2019 року позивач не з`явився, однак 30.01.2019 року надала до канцелярії суду заяву, що містить підпис позивача та підпис її представника, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити (а.с. 35). Крім того, 27.06.2019 року від позивача - [PERSON] до канцелярії суду надійшло клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи. Зазначене клопотання було подано до канцелярії суду представником позивача, який не має статусу адвоката та, відповідно до п. 11 Перехідних положень Конституції України, не може представляти інтереси у суді. У судовому засіданні 27.06.2019 року клопотання в частині витребування доказів суд залишив без задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.ч.1-8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин. Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Приймаючи до уваги, що клопотання про витребування доказів було заявлено з пропуском встановленого строку, а відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлено,судом було залишено без задоволення клопотання позивача про витребування доказів. У судовому засіданні 27.06.2019 року судом було також відмовлено у задоволенні клопотання в частині відкладення розгляду справи, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 22.12.2018року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже більше шести місяці, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судові засідання, з урахуванням того, що це вже третє клопотання позивача про відкладення розгляду справи, попередні клопотання були задоволені судом. Неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого позивача розцінюється судом як зловживання процесуальними правами із наміром затягування розгляду справи. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Приймаючи до уваги неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого позивача, з урахуванням положень ст. 210 ЦПК України та з урахуванням того, що в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за її відсутності (а.с. 35), суд позбавлений процесуальної можливості знову відкладати судове засідання, а тому у задоволенні заяви позивача було відмовлено. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч.5 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Таким чином, неявка позивача, без надання жодних доказів поважності неприбуття у судові засідання, свідчить про зловживання позивачем наданими йому процесуальними правами та порушення строків розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням думки та згоди представника відповідача та представника третьої особи, судом в судовому засіданні було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача, оскільки його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору, за наявними в справі матеріалами, з метою дотримання строків розгляду справи, а також з огляду на те, що підготовче провадження по справі, під час якого у відповідності до положень ЦПК України надаються докази, тривало майже чотири місяці, за час якого сторони мали можливість надати усі необхідні докази на підтвердження їх посилань та заперечень, заявити відповідні клопотання, на цей час судом закрито, а також з метою вирішення триваючого спору між сторонами по справі. Крім того, суд зазначає, що клопотання [PERSON] про витребування доказів та відкладення розгляду справи було надано до канцелярії суду її представником. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку. Повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Відповідно до п. 4, 5, 14, 15 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2012 № 36, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. В Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України. Ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Про обмеження правомочності адвоката, встановлені угодою про надання правової допомоги, останній або керівник адвокатського об`єднання (бюро) зобов`язані вказати на звороті ордера. Ордер містить наступні реквізити: серію, порядковий номер ордера; прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; посилання на договір про надання правової допомоги / доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа; назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності, відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правову допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав (КДКА відповідного регіону, з 01.01.2013 року радою адвокатів відповідного регіону); номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане; ким ордер виданий (назву організаційної форми): адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально (із зазначенням адреси робочого місця); адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (повне найменування адвокатського бюро / адвокатського об`єднання та його місцезнаходження); адресу робочого місця адвоката, якщо вона відрізняється від адреси місцезнаходження адвокатського бюро / адвокатського об`єднання, яке видає ордер; дату видачі ордера; підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»); підпис адвоката, який правову допомогу, якщо ордер виданий адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (у графі «Адвокат»); підпис керівника адвокатського бюро / адвокатського об`єднання, відтиск печатки адвокатського бюро / адвокатського об`єднання у випадку, якщо ордер видається адвокатським бюро / адвокатським об`єднанням. Відповідно до п.п.11 п. 161 Розділу XV Перехідних положень КонституціїУкраїни з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Отже, з 01 січня 2019 року представництво інтересів в судах як фізичних, так і юридичних осіб може здійснюватися лише із застосуванням вимог про статус адвоката. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що, по-перше, повноваження представника позивача, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі № 811/1507/18. Слід також зазначити, що повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання позовної заяви, повинно підтверджуватись окрім довіреності позивача, яка містить домовленість стосовно об`єму наданих представнику повноважень, також і належним чином засвідченою копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю задля підтвердження представництва інтересів позивача саме адвокатом, Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження представництва позивача саме адвокатом, що є вимогою п. 11 Перехідних положень до Конституції України. Водночас, суд вважає, що адвокатом на підтвердження його статусу та обсягу правомочних дій має бути долучено до заяви окрім копії довіреності також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, оригінал ордеру, виданого на ведення справи в суді, - що є вимогою п. 11 Перехідних положень до Конституції України, чинною з 01.01.2019 року. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. У даному випадку спір не є малозначним, а тому справа не відноситься до категорії малозначних справ у розумінні ч. 6 ст. 19 ЦПК України, у зв`язку з чим, до даних правовідносин застосовуються положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка передбачає, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що клопотання про витребування доказів та відкладення розгляду справи було надано до канцелярії суду представником позивача, який не надав суду належні документи наявності у нього повноважень адвоката на звернення з відповідною заявою до суду від імені та в інтересах позивача. У судовому засіданні 27.06.2019 року представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. У судовому засіданні 27.06.2019 року представник третьої особи - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради проти позову також заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у письмових поясненнях. Третя особа - [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, у судове засідання 27.06.2019 року не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву не надала. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача та представника третьої особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 січня 2002 року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І., є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 542 кв.м. (а.с. 131). 02 лютого 2005 року [PERSON] було видано державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0524га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 132). Державний акт видано на підставі рішення Одеської міської ради № 4069- ІV від 21.04.2005 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0524 га, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 137). 24.03.2015 року [PERSON] звернулася на адресу Одеської міської ради із заявою, в якій просила надати їй в оренду терміном на 49 років земельну ділянку, площею 0,0050 га, за адресою: [ADDRESS] , яка є прилеглою до тієї, що була нею приватизована раніше (а.с. 130). 10.06.2015 року Одеська міська рада прийняла рішення за № 6756-VІ, яким надала [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки в оренду (а.с.136). У 2017 року [PERSON] замовлено та отримано у Приватному підприємстві «Одесагеопроект» технічний звіт з проведення геодезичних вишукувань та встановлення меж земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-16). За результатами спостережень встановлено: від точки А до точки Б проходить кам`яна огорожа та сітка земельної ділянки за кадастровими номером: [NUMBER] гр. [PERSON] , огорожа знаходиться чітко в межах земельної ділянки, згідно каталогу координат, який надано в додатку 1. Як вказує позивач у позовній заяві, вона неодноразово в усній формі зверталася до Одеської міської ради для вирішення питання про передачу їй у приватну власність земельною ділянки площею 0,0543га, однак відповіді не отримала, а вважаючи, що вона добросовісно, відкрито і безперечно користується земельною ділянкою протягом 15 років, але не має документів, які б свідчили про наявність у неї права на цю земельну ділянку, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та керуватися у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно зі ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Пунктом «б» ст. 12 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст віднесено передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської рад. Відповідно до положень ст. ст.13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу та основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а права власника від імені Українського народу здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Так, відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності, які відповідно до положень ст. 83 ЗК України складаються з усіх земель в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельних ділянок за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ст. 83 ЗК України землі, що належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Чинним законодавством встановлено порядок відчуження земельних ділянок, які знаходяться в комунальній власності, а саме, відповідно до ст.12 ЗК, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання щодо відчуження земель комунальної власності є виключною компетенцією відповідної міської ради та вирішуються виключно на пленарних засіданнях такої ради шляхом прийняття рішень. За ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Однак, позивачем не надано суду жодних доказів звернення до територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради як власника земельної ділянки з відповідним клопотанням про передачу їй у власність цієї земельної ділянки. Суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем не надано суду також жодних доказів (правовстановлюючих документів, рішень органу місцевого самоврядування, цивільно-правових угод тощо), які б підтверджували правомірність його користування земельною ділянкою, зокрема, земельною ділянкою площею 0,0543 га, що на 0,0019 га більше площі земельної ділянки, на яку їй було видано відповідний державний акт. Відповідно до вимог статті 119 ЗК України, на яку, як на правову підставу своїх вимог, посилається позивач, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. При ухваленні рішення суд звертає увагу і на ту обставину, що, враховуючи вимоги пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 12, частини першої статті 116, частини першої статті 122 ЗК України, надання земельної ділянки безоплатно у власність із земель комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради є виключною компетенцією Одеської міської ради. Як слідує з роз`яснень, наведених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. № 973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов`язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема, про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Водночас, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято. Вищенаведене свідчить на користь висновку суду про неможливість визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку у судовому порядку, оскільки задоволення судом позовних вимог призведе до виконання судом функцій органів місцевого самоврядування. Крім того, відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном - протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При цьому, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном. Крім того, для набуття права власності на майно за набувальною давністю, згідно з правилами ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). Аналіз поняття добросовісності володіння, як ознаки набувальної давності за ст. 344 ЦК України, свідчить про те, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, тобто в даному випадку на позивачку. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав набуття права власності, володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Посилаючись на тривалість та добросовісність володіння земельною ділянкою, будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції суду, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України, позивач не надала. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Будь-яких доказів, які б відповідали вказаним принципам доказування, позивач суду не надала. Крім того в матеріалах справи наявне рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2014 року, залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 року, яким задоволено позовні вимоги Одеської міської ради та зобов`язано [PERSON] власними силами і за свій рахунок привести до попереднього стану самовільно захоплену земельну ділянку, шляхом знесення самочинного збудованого кам`яного паркану, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed