Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

25.04.2021 року, через засоби поштового зв`язку, позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , Придніпровської товарної біржі, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майні дійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 січня 1998 року Придніпровською товарною біржою за №32/ФЗ був зареєстрований договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила будинок [ADDRESS] , загальною площею 78,4 кв.м, житловою площею 43,2 кв.м, який складається з наступних приміщень: прихожої №1, площею 11,1 кв.м; кухні №2, площею 9,4 кв.м; ванної №3, площею 6,5 кв.м, коридору №4, площею 8,2 кв.м; кімнати №5, площею 14,4 кв.м; кімнати №6, площею 28,8 кв.м., а також з сараю В-1, котельні Д-1, гаражу Г-1, вбиральні З-1, літньої кухні Б-1, прибудови Ж-1, погребу П-1, забору 1,2, вимощення I. Договір був зареєстрований в КП СМБТІ 20 лютого 1998 року в реєстрову книгу за №905/7. Позивач [PERSON] , як власник, не може розпорядитися належним їй будинком, оскільки договір купівлі-продажу зареєстрований в Товарній біржі в супереч ст. 657 ЦК України, так як не посвідчений нотаріально, хоча на той час був укладений відповідно до ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» і не потребував нотаріального посвідчення. У 2021 року позивач [PERSON] мала намір приватизувати земельну ділянку, розташовану під вказаним вище будинком, на що їй працівниками земельних ресурсів роз`яснено про необхідність належного оформлення її права власності. На даний час позивач не знає місця знаходження попереднього власника будинку [PERSON] , а останнім відомим місцем його реєстрації є адреса будинку, придбаного покупцем [PERSON] , тому укласти договір купівлі-продажу у нотаріальному порядку неможливо. В зв`язку із викладеними обставинами, посилаючись на ст.ст. 392, 657 ЦК України, позивач [PERSON] просить суд визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна №32/ФЗ від 30 січня 1998 року, укладений на Придніпровській товарній біржі між нею та [PERSON] , дійсним, а також визнати за [PERSON] право власності на вказаний будинок. Позивач в судове засідання не з`явилася, але до початку його проведення надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , Придніпровська товарна біржа у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи без їх присутності, відзиву на позов не надали, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному сайті Судової влади. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. 30 січня 1998 року між продавцем [PERSON] , від імені якого діяв на підставі довіреності [PERSON] , та покупцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна будинку [ADDRESS] , загальною площею 78,40 кв.м, житловою площею 43,20 кв.м (а.с.7). Вказаний будинок належав продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право приватної власності на жилий будинок від 09.01.1998 року, виданого виконкомом Іларіонівської селищної Ради народних депутатів (рішення №59 від 30.09.1996 року) (а.с.7). Зазначений вище договір купівлі-продажу нерухомого майна був зареєстрований Придніпровською товарною біржою за № 32/Ф3 від 30.01.1998 року, після чого 20 лютого 1998 року в Синельниківському міжміському бюро технічної інвентаризації. Згідно технічного паспорту, виготовленого станом на 16.11.1995 рік в перелік власників будинку [ADDRESS] внесена [PERSON] (а.с.22). Зважаючи на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений в 1998 році, тобто до набрання чинності\~Цивільним кодексом України 2003 року, тому до вказаних правовідносин належить застосувати положення чинного на той момент законодавства, зокрема\~ЦК УРСР\~в редакції 1963 року. Відповідно до ч. 2 ст. 12\~Закону України «Про власність», який діяв на момент укладення угоди, громадянин набуває права власності на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст.ст.\~128,\~153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній, у належних випадках формі, досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом, або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~(1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього грошову суму. Статтею 227 цього ж Кодексу, визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Проте, згідно\~ст.15 Закону України «Про товарні біржі»\~в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1999 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною, та не підлягає нотаріальному посвідченню, що зазначено і в самому договорі купівлі- продажу від 11.03.1999 року (а.с. 8). При підписанні спірного договору між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, як те передбачає\~ст. 153 Цивільного кодексу УРСР\~в редакції 1963 року. Так, позивач сплатив продавцю [PERSON] , який в свою чергу отримав грошові кошти у сумі 19500 грн. за будинок, після чого [PERSON] прийняла предмет договору в своє володіння, що в повній мірі підтверджується самим договором купівлі-продажу від 30.01.1998 року. Згідно ч.2\~ст.47 ЦК УРСР\~в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Отже, як встановлено судом, позивач вчинила всі залежні від неї дії, спрямовані на посвідчення договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі, однак у зв`язку з тим, що продавець [PERSON] , після укладення договору, ухиляється від його посвідчення, здійснити цього позивач не має змоги, що порушує її майнові права та інтереси. Згідно\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Оскільки, покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатила за придбане майно грошові кошти, договір у відповідності з вимогами ч. 2\~ст.\~227\~ЦК УРСР зареєстрований в Синельниківському МБТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, позивач на підставі ст. ст.\~128,\~153 ЦК УРСР\~і ст.49 Закону України „Про власність" набула право власності на спірний будинок і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного домоволодіння в судовому порядку не має. Статтею 392 діючого\~ЦК України\~передбачено право власника майна на пред`явлення позову\~\~про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Outcome: approved