Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи Городищенської державної нотаріальної контори, в якому просить: встановити юридичний факт проживання однією сімєю з [PERSON], яка померла 14.02.2014 року, починаючи з 1992 року та до дня її смерті, за адресою вул. Комсомольська, 23, с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області; визнати будинок № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка, Городищенського району спільною власністю; визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння, що по вул. Комсомольській, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району. У ході слухання справи, [PERSON] збільшив позовні вимоги, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року, видане Городищенською державною нотаріальною конторою Черкаської на імя [PERSON]. У свою чергу, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить зобовязати [PERSON], звільнити, шляхом виселення з будинку по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області. У ході слухання справи, [PERSON] збільшила позовні вимоги та просить зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні будинковолодіння, розташованим по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району, Черкаської області та виселитися із даного будинковолодіння. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що починаючи з 1992 року, він проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вів спільне господарство з [PERSON], яка померла 14.02.2014 року. Вони проживали в будинку, що належав [PERSON] по вул. Комсомольська, буд. 23, у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області. У вказаному будинку він залишився проживати і після її смерті та проживає у даний час. За час спільного проживання, вони мали велике господарство, а саме: корів, свиней, телят, курей, гусей, качок та кролів. Також він мав пасіку та продавав мед. Усі спільно отримані доходи: заробітну плату, виручені від реалізації сільськогосподарської продукції із власного господарства кошти, вони витрачали на спільні потреби та на потреби дітей дружини. За спільні кошти робили ремонт у будинку, як поточні так і капітальні. В будинок закупили нові меблі, покриття на підлогу, побутову техніку, провели воду та облаштували ванну, замінили звичайні віна на євровікна, поклеїли шпалери, провели до будинку газ, зробили капітальний ремонт сараю та зробили ще багато інших робіт, за рахунок яких сам будинок та надвірні споруди значно збільшилися у своїй вартості. [PERSON] мала трьох доньок від свого попереднього шлюбу: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], до яких він ставився, із самого початку спільного з нею проживання, як до власних дітей. Після смерті [PERSON], її доньки повідомили, що [PERSON] склала заповіт, яким заповідала їм все своє майно та, виходячи із того, що вони є спадкоємцями [PERSON], а будинок по вул. Комсомольській, 23, у с. Петропавлівка, належить [PERSON], запропонували йому виселитись із будинку. Позивач вважає, що оскільки вони з [PERSON] спільно вкладали кошти в будівництво та облаштування будинковолодіння, дане майно є спільною сумісною власністю. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог [PERSON], вказавши, що [PERSON] являється власником будинковолодіння, що по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, Городищенського району на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року. З травня місяця 2014 року, [PERSON] перешкоджає їй, як законному власнику вище зазначеного будинковолодіння, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На неодноразові вимоги, у добровільному порядку звільнити будинковолодіння, не реагує. Крім того, [PERSON] вигнав з належного їй будинку, її дітей. Свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи Городищенської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, подавши заяву про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Представник Петропавлівської сільської ради, у судовому засіданні вказала, що на її думку сторони мали вирішити спір мирним шляхом. Про результат вирішення справи поклалася на розсуд суду. Відповідач за первісним позовом [PERSON], на розгляд справи не зявилася, подавши суду заяву про слухання справи без її участі, в якій також зазначила, що ніякого відношення до спірного будинковолодіння вона не має, оскільки, 17.02.2014 року відмовилася від прийняття спадщини. Вислухавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Починаючи з 1992 року, [PERSON] та [PERSON] проживали спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу в будинковолодінні № 23, що по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області. Даний факт визнаний сторонами, а також підтверджується архівним витягом Петропавлівської сільської ради народних депутатів Городищенського району від 02.04.2015 року № 46/04-05 (а.с. 109), довідками ВК Петропавлівської сільської ради Городищенського району, Черкаської області за №№ 645/02-21, 646/02-21, 647/02-21 від 03.11.2014 року (а.с. 9-11). 14.02.2014 року, в с. Петропавлівка Городищенського району Черкаської області, [PERSON] померла (свідоцтво про смерть серії 1-СР № 224608 від 17.02.2014 року, а.с. 51). 26.03.2009 року, [PERSON] склала заповіт, яким, на випадок своєї смерті, все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось та все те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповідала в рівних долях своїм дочкам: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно довідки завідувача Городищенської держнотконтори [PERSON] № 1035/02-14 від 20.12.2014 року (а.с. 27), після померлої 14.02.2014 року [PERSON], відкрито спадкову справу № 48/2014 за заявою про прийняття спадщини дочки померлої [PERSON], якій 04.12.2014 року видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вище зазначений будинок, приватизовані земельні ділянки, недоодержану пенсію та грошові заощадження. Дочки померлої [PERSON] та [PERSON], на користь яких також було складено заповіт, відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON]. Позивач за первісним позовом [PERSON], з метою прийняття спадщини після покійної [PERSON], звернувся до нотаріуса з відповідною заявою, однак, постановою від 11.06.2014 року, державним нотаріусом [PERSON], відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, що підтверджує родинні стосунки з померлою та факт набуття права власності на майно за час спільного проживання з померлою. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] зазначили, що [PERSON] був власником будинковолодіння № 62 по вул. Чуєнка у с. Петропавлівка Городищенського району. Під час спільного проживання з [PERSON], [PERSON] продав даний будинок, а отримані кошти були витрачені на добудову та облаштування будинковолодіння № 23, що по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району. Згідно довідки ВК Петропавлівської сільської ради № 20/02-21 від 21.01.2015 року, [PERSON] належало будинковолодіння з господарським будівлями і спорудами по вул. Чуєнка, 62, у с. Петропавлівка, Городищенського району, яке було продано [PERSON] (договір купівлі-продажу від 08.02.1995 року). 26.01.1995 року [PERSON] знятий з реєстрації по вул. Чуєнка, 62 та зареєстрований [INFO]. Допитаний судом свідок [PERSON], зазначив, що [PERSON] та [PERSON] прожили як подружжя близько 22 років, по вул. Комсомольська, 23 у с. Петропавлівка. За час спільного проживання, провели ремонтні роботи в будинку, а саме: провели газове опалення, встановили котел, обладнали ванну кімнату, замінили вікна та двері, встановили водяні відливи на даху будинку, навколо будинку зробили відмостку, бетонні доріжки, прибудували кладову до літньої кухні, перекрили сарай, обладнали гараж, туалет, встановили загороди для вирощування худоби та птиці, спільно обробляли земельну ділянку. Свій будинок [PERSON] продав. Спільно з [PERSON] вони виростили її дітей та онуків. Допитана судом свідок [PERSON], підтвердила, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], та зазначила, що останній проживає [INFO] більше 20 років. За роки їх спільного проживання, вони спільно вели домашнє господарство, здійснили ремонт будинку, провели газове опалення, змінили вікна, двері, обладнали ванну кімнату, переобладнали гараж, сарай, туалет, побудували приміщення для вирощування худоби та птиці, спільно обробляли земельну ділянку. Допитаний судом свідок [PERSON] підтвердив факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1992 року, та вказав, що вони спільно займалися веденням домашнього господарства, облаштовували житло, обробляли земельну ділянку, ростили дітей [PERSON], доглядали онуків. Допитаний судом свідок [PERSON], також підтвердив факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON], як чоловіка та дружини починаючи з 1992 року, по вул. Комсомольська, 23, у с. Петропавлівка, та зазначив, що подружжя спільно утримувало домашнє господарство, реконструювали сарай, гараж, провели газопостачання до будинку, побудували складське приміщення, побудували ванну кімнату в будинку. Після приходу до [PERSON], [PERSON] продав своє житло та суттєво змінив будинковолодіння № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка. Допитана судом свідок [PERSON], яка, у період часу з 2005 року по 2007 рік, була головою кооперативу по проведенню газу в с. Петропавлівка Городищенського району, вказала, що [PERSON] дійсно приймав участь у проведенні газопостачання до будинковолодіння по вул. Комсомольська, 23, спільно з [PERSON] вносили грошові кошти на проведення газопроводу. Допитаний судом свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю близько 22 років. Свідок допомагав [PERSON] добудовувати гараж, будувати загородки для вирощування худоби та птиці, складське приміщення, встановлювати паркан, проводити газопостачання до будинку. Суд не приймає у якості доказу в справі подану представником позивача за зустрічним позовом заяву у якості офіційного свідчення в суді від імені [PERSON], оскільки: 1. відповідно до ч. 2 ст. 50 ЦПК України, свідок зобовязаний особисто зявитися до суду і дати правдиві показання про відомі йому обставини. При цьому, свідку розяснюється право відмовитися від давання показань за наявності обставин, визначених ст. 52 ЦПК України та останній попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання або за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав. 2. відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень, зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Позивач же за зустрічним позовом не заявляла клопотань про допит у якості свідка [PERSON], а його заява у якості офіційного свідчення в суді, була подана представником позивача за зустрічним позовом, лише по закінченню судового слідства при переході до судових дебатів. Згідно п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Відповідно ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Таким чином, враховуючи покази сторін та свідків, письмові докази, суд вважає доведеною вимогу позивача за первісним позовом про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1992 року по 14.02.2014 року. Одночасно, суд враховує те, що прикінцевими положеннями СК України, що набрав чинності одночасно з ЦК України, тобто 01.01.2004 року, передбачено, що СК України буде регулювати сімейні відносини, що виникнуть, починаючи з дня набрання ним чинності та, відповідно, його дія не поширюється на відносини, що виникли до цього моменту. За даних обставин, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] щодо встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з [PERSON], починаючи з 01.01.2004 року до 14.02.2014 року. Згідно ст. 74, ч. 1 ст. 69 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що дана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися установлені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року № 6-97цс11 та яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України. Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі, коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю та за умови подання до суду необхідних доказів, а саме: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність установлених відносин. Згідно з розясненнями, викладеними у п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У постанові від 02.10.2013 року (справа №6-79цс13) Верховний Суд України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Крім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно, у разі спору, може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно положень ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Судом установлено, що позивач за первісним позовом [PERSON], під час проживання однією сімєю з [PERSON], 08.02.1995 року продав належне йому будинковолодіння № 62 по вул. Чуєнка у с. Петропавлівка Городищенського району, а отримані кошти використав на добудову та реконструкцію будинку та господарських приміщень по вул. Комсомольська, 23 у с. Петропавлівка Городищенського району. Крім цього, [PERSON] набула права власності на будинок № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка лише 20.02.2008 року на підставі відповідного рішення виконкому Петропавлівської сільської ради, про що зазначено й у свідоцтві про право на спадщину (а.с. 13), та як вбачається з технічного паспорта на будинок та інвентаризаційної справи (а.с. 170-176). Дана обставина свідчить про те, що протягом проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] вони будували та облаштовували своє житло, після чого й оформили право власності на нього, до цього ж кожен із них вважається власником матеріалів, обладнання тощо. За таких обставин, суд вважає, що будинковолодіння № 23 по вул. Комсомольській у с. Петропавлівка Городищенського району слід визнати обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], з визнанням за [PERSON] права власності на 1/2 частину будинковолодіння. Крім цього, суд враховує, що ст. 1301 ЦК України визначено підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним, дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на імя якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване). Проте, свідоцтво може бути визнане недійсним також в інших випадках, встановлених законом, а саме визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.12.2014 року, видане у спадковій справі № 48/2014 та зареєстроване в реєстрі за № 2047, що посвідчене державним нотаріусом Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області [PERSON], видане [PERSON] з порушенням права власності інших осіб, суд вважає за необхідне визнати його недійсним. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved