Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат за період прострочення виконання грошових зобов`язань. В обґрунтування позовних вимог вказала, що 02.03.2013 року відповідач взяв 10 000,00 доларів США, про що написав їй боргову розписку. Згідно цієї розписки відповідач повинний був суму боргу повернути в строк до 02.04.2013 року. Крім того, 01 квітня 2013 року між нею та відповідачем, був укладений Договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в позику грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та зобов`язався повернути їх позивачу в термін до 01.07.2013 року. 16.04.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення по справі № 569/2076/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якого вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою у розмірі 85 000 грн. та 3 % річних у розмірі 2 193 грн. 70 коп., що складає загальну заборгованість у розмірі 87 193 грн.70 коп. та заборгованість за договором позики у розмірі 85 000 грн., а всього 172 193 грн. 70 коп. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц набрало законної сили 13.05.2014 року. На виконання рішення суду від 16.04.2014 по справі № 569/2076/14-ц Рівненським міським судом Рівненської області 03.06.2014 року було видано виконавчий лист. 15.09.2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц було виконано, а саме відповідачем була виплачена заборгованість перед позивачем у сумі 172 193 грн. 70 коп., що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам [PERSON] за період 01.09.2015 року по 30.11.2015 року АТ КБ «Приватбанк» від 10.12.2018 року № RNS6JS8VALE02717. Відповідач грошові кошти в сумі 172 193 грн. 70 коп. повинен був сплатити їй не пізніше 03.06.2014 року, а сплатив їх лише 15.09.2015 року, більше ніж через рік, тобто відбулося прострочення грошового зобов`язання. Вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити за прострочення грошового зобов`язання з суми неповернутого грошового боргу в розмірі 172 193 грн. 70 коп. інфляційні витрати, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року (дата видачі виконавчого листа на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 по справі № 569/2076/14-ц) по 15.09.2015 року (дата погашення боргу відповідачем). Просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу у вигляді інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань в розмірі 373 607 грн. та судовий збір в розмірі 3 736 грн. Позивач та її представник - адвокат Волошина В.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Крім того, його виклик в судове засідання на 17.12.2019 року здійснювався через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/) від 15 листопада 2019 року. За таких обставин, в зв"язку із повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого відповідача на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши думку позивача та її представника - адвоката Волошиної В.С., дослідивши в судовому засіданні надані письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено що 16.04.2014 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення по справі № 569/2076/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якого вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою у розмірі 85 000 грн. та 3 % річних у розмірі 2 193 грн. 70 коп., що складає загальну заборгованість у розмірі 87 193 грн. 70 коп. та заборгованість за договором позики у розмірі 85 000 грн., а всього 172 193 грн. 70 коп. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц набрало законної сили 13.05.2014 року. На виконання рішення суду від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц Рівненським міським судом Рівненської області 03.06.2014 року було видано виконавчий лист. 15.09.2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 року по справі № 569/2076/14-ц було виконано, а саме відповідачем була виплачена заборгованість перед позивачем у сумі 172 193 грн. 70 коп., що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам [PERSON] за період 01.09.2015-30.11.2015 АТ КБ «Приватбанк» від 10.12.2018 № RNS6JS8VALE02717. Відповідач грошові кошти в сумі 172 193 грн. 70 коп. повинен був сплатити позивачу не пізніше 03.06.2014 року (дата видачі виконавчого листа на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 по справі № 569/2076/14-ц), а сплатив їх лише 15.09.2015 року (дата погашення боргу Відповідачем), тобто відбулось прострочення грошового зобов`язання. Тому, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу за прострочення грошового зобов`язання з суми неповернутого грошового боргу в розмірі 172 193 грн. 70 коп. інфляційні витрати, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року (дата видачі виконавчого листа на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 по справі № 569/2076/14-ц) по 15.09.2015 року (дата погашення боргу відповідачем). З 15.09.2015 року позивач постійно намагався знайти порозуміння з відповідачем та досягти стягнення простроченого грошового зобов`язання інфляційні витрати, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року по 15.09.2015 року з відповідача в добровільному порядку. З наданих суду доказів, а саме роздруківки sms повідомлень між позивачем і відповідачем вбачається, що станом на 2018 рік відповідач визнає прострочення грошового зобов`язання, але добровільно повертати інфляційні витрати, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року по 15.09.2015 року відмовляється. Крім того, позивачем надано суду докази про надіслання відповідачу листів щодо прострочення грошового зобов`язання та добровільного повернення ним інфляційних втрат, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року по 15.09.2015 року, які відповідачем не було отримано у поштовому відділенні, що підтверджено довідкою АТ Укрпошти від 24.10.2018 року. Таким чином, врегулювання позивачем у досудовому добровільному порядку питання щодо стягнення з відповідача простроченого грошового зобов`язання інфляційні витрати, що складають 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року по 15.09.2015 року не мали позитивних наслідків. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконання проведеним належним чином. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз зазначеної норми права дає підстави вважати, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозицій. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно із ст. 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ст. 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 30 березня 2016 р. у справі № 6-2168цс15 період прострочення виконання Рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника інфляційні втрати. Згідно даної Постанови ВСУ боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати від знецінення повернутих коштів за час виконання Рішення суду про стягнення суми боргу. У Постанові Верховного Суду України від 11 квітня 2018 року по справі № 758/1303/15-ц надано висновки про правильне застосування норм права, де вказано, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язання. За змістом статей 524,533-535, 625 ЦК України грошовим зобов`язанням є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора». Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Правомірність застосування ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена також у наступних постановах: постанові Верховного Суду України від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц; Постановах Верховного Суду у справах № 310/5419/15-ц від 11 липня 2018 року; № 463/4711/15 від 04 липня 2018 року; № 703/4704/15-ц від 28 лютого 2018 року; № 361/7939/2015 від 06 серпня 2018 року. У пунктах 91-93 Постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нарахувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У Постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року по справі № 361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням та інших витрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплатити не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Оскільки, внаслідок зволікання відповідача з виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.04.2014 по справі № 569/2076/14-ц сума коштів, що згідно рішення суду підлягала стягненню за період часу, протягом якого відповідачем вказане рішення суду не було виконано, знецінилась внаслідок девальвації, таким чином позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення суду у вигляді сплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку розмір інфляційних втрат позивача за прострочення виконання грошових зобов`язань становить 373 607 грн. 00 коп. за період з 03.06.2014 року по 15.09.2015 року. Розмір вказаної заборгованості підтверджується розрахунком суми заборгованості наданим Позивачем, який здійснено на підставі наданої статистичної інформації, згідно даних Держстату, про індекси споживчих цін (індекси інфляції) за період з червня 2013 року по вересень 2015 року та з квітня 2014 року по вересень 2015 року Головним управлінням статистики Рівненської області у листі за № 05-09/1531-19 від 12.04.2019 року. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому даний розрахунок судом приймається, як достовірний. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 3 736,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved