Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Івано-Франківського обласного державного об"єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 34 370,79 грн., середньомісячного заробітку з час вимушеного прогулу та середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнення 10 000,00 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що вона з 19.03.2010 року по 29.06.2017 року працювала в Івано-Франківському обласному державному об"єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді продавця першої категорії. Згідно наказу № 18 від 29.06.2017 року ліквідатор [PERSON] звільнив її на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у зв"язку з ліквідацією підприємства). Однак на вимогу позивачки їй не видано на руки копію наказу про звільнення, не ознайомлено зі змістом наказу під особистий підпис, та в день звільнення не виплачено жодних сум, що належать позивачці від підприємства по заробітній платі, компенсації за невикористані 77 дні відпустки в сумі 24 370,79 грн. На неодноразові звернення [PERSON] було відмовлено у видачі довідки про нарахування заробітної плати, довідки про середньомісячну заробітну плату. На підставі наведеного просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 24 370,79 грн., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, середньомісячний заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та 10 000,00 грн. моральної шкоди. Позивачка в судове засідання не з"явилася, 11.12.2018 року подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечила (а.с. 30). Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 15-17, 22, 27-29, 35-37). З урахуванням думки позивачки та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із копії трудової книжки Серія [NUMBER] , [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським обласним державним обєднанням спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 19.03.2010 року та 29.06.2017 року була звільнена з займаної посади згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, на підставі Наказу №18 від 29.06.2017 року (а.с. 3). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі копії розрахункового листка [PERSON] за червень 2017 року, судом встановлено, що в день звільнення позивачці в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати в розмірі 24 370,79 грн. (а.с.4), що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Однак, ні позивачкою, ні представником відповідача не надано суду жодних доказів щодо сум виплат відповідачці за останні два календарні місяці роботи, що передували дню її звільнення з роботи. Відповідно до вимог ч.ч.1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку до задоволення не підлягає. Що стосується позовної вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, то вона також до задоволення не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачка не ставить вимоги про поновлення її на роботі, а отже, позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставною. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначення розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім`ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя, та вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000,00 гривень. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки 24 370,79 грн. заборгованості по заробітній платі та 1 000,00 грн. моральної шкоди. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100,

Outcome: approved