Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на його користь 12 888,96 грн. пені та 1000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем було замовлено перебування в готелі « [INFO] » з 22.03.2020 по 28.03.2020 в номері двокімнатний люкс зі сніданком + програма лояльності + SPA, 3 дорослих, 2 дітей та 28.12.2019 сплачено вартість на суму 24 665,00 грн., що підтверджується чеком № 0000002014061348 від 28.12.2019, отримувач ФОП [PERSON] . Від незалежних від позивача причин (введення карантину COVID-19) він з родиною був вимушений перервати 25.03.2020 перебування в готелі та повернутись додому. Тобто отримав послуги з проживання в готелі лише за три дні на суму 12 225,00 грн. Залишок невикористаних коштів за проживання становить 12 440 грн., які згідно пояснень адміністратора готелю будуть зараховані на «депозит», що обліковується за [PERSON] , та які позивач має право використати в майбутньому за умови доплати різниці вартості проживання. У 2021 році позивач з сім`єю мав намір знову відпочити у вказаному готелі та використати раніше сплачену суму за проживання, яка залишилась невикористаною в минулому році. ФОП [PERSON] було виставлено рахунок на суму 14 412,00 грн., що є різницею вартості проживання з 21.03.2021 по 27.03.2021 (загальна сума 26 852,00 грн.), який позивач сплатив 25.01.2021 року. Однак до цього часу послуги з проживання в готелі позивачу так і не надано, за повідомленням відповідача проживання в готелі у обраний період обмежене у зв`язку з продовженням дії карантину COVID-19. Листами від 18.05.2021 та 06.07.2021 ФОП [PERSON] підтвердила факт отримання у 2020 грошових коштів від [PERSON] в сумі 12 440,00 грн. та повідомила, що вони до цього часу обліковуються на депозитному рахунку. 01.08.2021 позивач надіслав відповідачу претензію від 27.07.2021, якою повідомив про припинення правовідносин та розірвання договору і просив повернути залишок невикористаних грошових коштів в сумі 26 852,00 грн. Дана претензія у встановлений строк (до 10.08.2021) залишена відповідачем без належного реагування. Грошові кошти були повернуті позивачу лише 27.08.2021 двома платежами, а саме 12 440,00 грн. - від ПП [PERSON] , 14 412,00 грн. - від ПП [PERSON] . Наведене свідчить, що з 10.08.2021 відбулось прострочення боржника, наслідком чого є застосування пені. Період прострочки з 10.08.2021 по 26.08.2021 - 16 днів. Розмір пені в день 26 852,00 грн.х3%=805,56 грн. Загальний розмір штрафних санкцій станом на 25.08.2021 - 12 888,96 грн. (805,56 грн.х16 днів). Також позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., оскільки протиправні дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, які виразились у позбавленні права на відпочинок та обмеженні у праві власності на грошові кошти, позивач був вимушений вести тривале листування з відповідачем, звернутись до адвоката за правничою допомогою та подати позов до суду. Ухвалою суду від 05.10.2021 року у справі відкрито провадження, яке постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ФОП [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що на звернення позивача ФОП [PERSON] надала відповідь від 18.05.2021 про те, що грошові кошти, сплачені позивачем в сумі 12 400,00 грн., віднесено на «депозит» і позивач може їх використати у будь-який період роботи готелю « [INFO] » за умови доплати різниці вартості проживання в майбутньому. Також на адвокатський запит представника позивача відповідачем була надана відповідь від 06.07.2021 про наявність на «депозиті» сплачених позивачем коштів в сумі 12 440,00 грн. та можливість їх використати в майбутньому для відпочинку в готелі « [INFO] ». 27.08.2021 відповідачем отримано претензію від 27.07.2021 з вимогою повернути позивачу грошові кошти в сумі 26 852,00 грн., які були повернуті 27.08.2021 двома платежами, а саме 14 412,00 грн. від ФОП [PERSON] та 12 440,00 грн. від ФОП [PERSON] . Також звернула увагу, що позивачем при замовленні послуг проживання укладено два договори: з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Тому по суті позивач міг заявляти до стягнення лише фактично сплачену суму коштів саме вказаній фізичній особі-підприємцю - 14 412,00 грн. Представником позивача було надано відповідь на відзив, який вважає необґрунтованим та безпідставним. Відповідачем так і не було надано доказів направлення відповіді позивачу від 18.05.2021 на його звернення. Будь-яких договірних правовідносин з ФОП [PERSON] позивач не мав і нічого йому не сплачував. Про рахунок від ФОП [PERSON] позивач дізнався із відзиву, але доказів виставлення цього рахунку відповідачем теж надано не було. 01.08.2021 позивач надіслав саме відповідачу претензію від 27.07.2021, якою повідомив про припинення правовідносин та розірвання договору і просив повернути залишок невикористаних грошових коштів в сумі 26 852,00 грн. Дану претензію було задоволено з простроченням, фактично грошові кошти були повернуті лише 27.08.2021 двома різними частинами, а саме 14 412,00 грн. від ФОП [PERSON] та 12 440,00 грн. від ФОП [PERSON] . Відповідачем були надані заперечення на відповідь на відзив, в яких наголошено на тому, що претензія, яку позивач направив на адресу відповідача, датована 27.07.2021, а фактичне повернення коштів відповідачем відбулось 27.08.2021, тобто в даному випадку не порушено норми ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» та дотримано закріпленого на законодавчому рівні 30-го строку для повернення позивачеві коштів. У зв`язку з чим позивачем безпідставно та незаконно нараховані штрафні санкції. В додаткових поясненнях представник позивача вказав, що заперечення відповідача з приводу того, що позивач, начебто, лише в претензії від 27.07.2021 повідомив відповідача про намір повернути кошти, є недостовірними. Листом від 19.04.2021 позивач звернувся до відповідача, в якому, зокрема, просив надати інформацію стосовно яким чином він може повернути ці кошти, використавши їх в майбутньому шляхом продовження перебування оплачених, але не використаних днів в готелі. Надаючи відповіді від 18.05.2021 та 18.06.2021 відповідач проігнорував зазначену вимогу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що позивачем було замовлено перебування в готелі « [INFO] », дата заїзду 21.03.2020, дата виїзду 27.03.2020, в номері двокімнатний люкс, 3 дорослих, 2 дітей та 28.12.2019 сплачено вартість на суму 24 665,00 грн., що підтверджується чеком № 0000002014061348 від 28.12.2019, отримувач ФОП [PERSON] . Позивач з родиною перервав 25.03.2020 перебування в готелі. Залишок невикористаних коштів за проживання у вказаному готелі у розмірі 12 440 грн. зараховані на «депозит», що обліковується за [PERSON] , з правом використати їх в майбутньому за умови доплати різниці вартості проживання. Як вбачається із поянень сторін, у 2021 році позивач з сім`єю мав намір знову відпочити у вказаному готелі та використати раніше сплачену суму за проживання, яка залишилась невикористаною в минулому році. ФОП [PERSON] було виставлено рахунок на суму 14 412,00 грн., що є різницею вартості проживання з 21.03.2021 по 27.03.2021 (загальна сума 26 852,00 грн.), який позивач сплатив 25.01.2021 року. Однак такі послуги з проживання в готелі позивачу не надано, оскільки проживання в готелі у обраний період обмежене у зв`язку з продовженням дії карантину COVID-19. Позивач [PERSON] направив ФОП [PERSON] звернення від 19.04.2021 з проханням надати інформацію чи обліковуються на даний час кошти в розмірі 12 440,00 грн. на «депозиті» [PERSON] , відкритого в готелі « [INFO] » та яким чином позивач може повернути ці кошти або використати їх в майбутньому шляхом продовження перебування оплачених, але не використаних днів в готелі. Листом від 18.05.2021 ФОП [PERSON] надала відповідь позивачу про те, що невикористані кошти в сумі 12 440,00 грн. віднесено на «депозит» і позивач може їх використати у будь-який період роботи готелю « [INFO] » за умови доплати різниці вартості проживання в майбутньому. Адвокатом Самойленко А.В. було направлено ФОП [PERSON] адвокатський запит від 17.06.2021 з проханням надати інформацію чи обліковуються на даний час кошти в розмірі 12 440,00 грн. на «депозиті» [PERSON] , відкритого в готелі « [INFO] »; чи надавалась відповідь на звернення [PERSON] ; якщо так, то надати належним чином засвідчену копію відповіді та доказів її направлення; якщо ні, то повідомити причини, які перешкоджають наданню (направленню) відповіді. Листом від 06.07.2021 ФОП [PERSON] надала відповідь адвокату Самойленку А.В. про те, що позивачу надано відповідь на його звернення щодо наявності на «депозиті» коштів в сумі 12 440,00 грн., які він зможе використати в майбутньому для відпочинку в готелі « [INFO] » за умови доплати різниці вартості проживання в майбутньому. Невикористані позивачем кошти в сумі 12 440,00 грн. віднесено на «депозит» і позивач може їх використати у будь-який період роботи готелю « [INFO] » за умови доплати різниці вартості проживання в майбутньому. 01.08.2021 позивач надіслав відповідачу претензію від 27.07.2021, якою повідомив про припинення правовідносин та розірвання договору і просив повернути залишок невикористаних грошових коштів в сумі 26 852,00 грн. Згідно виписки по особовим рахункам 27.08.2021 позивачу [PERSON] були повернуті грошові кошти двома платежами, а саме 12 440,00 грн. - від ПП [PERSON] , 14 412,00 грн. - від ПП [PERSON] . Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Згідно ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Якщо відповідно до абзацу другого частини третьої цієї статті підтвердження інформації не вимагається, споживач може розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту його укладення. Згідно ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону. Згідно ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Як вбачається з матеріалів справи та письмових пояснень сторін, претензія позивача про розірвання договору та повернення коштів від 27.07.2021 року направлена на адресу відповідача 01.08.2021 року, проте фактично отримана відповідачем лише 07.09.2021 року, що підтверджується наданим суду роздруківкою трекінгу Укрпошти. Вбачається і те, що фактичне повернення коштів відповідачем відбулось 27.08.2021, тобто в даному випадку не порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів» та відповідно не порушено прав позивача. Направлені листи відповідачу від 19.04.2021, 17.06.2021 та інші стосувалися надання інформації, яку і було надано стороні позивача. Враховується судом і те, що від незалежних від відповідача причин позивач не скористався зазначеними у позові послугами у визначені договором строки, зокрема з причин пов"язаних з COVID-19. Враховується судом і те, що позивачем укладалися відповідні договора не тільки з відповідачем Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , а й з іншою Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , що підтверджується наданим суду рахунком на суму 12400 грн. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 ЦПК України). За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обгрунтовувати своє рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року). З огляду на вказане, суд навів всі необхідні та ключові мотиви вказаного рішення. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed