Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

04.06.2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користуватися житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог посилаються на те, що з витягу «Про реєстрацію права власності на нерухоме майно " від 18 березня 2004 року вбачається, то вона є одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS], у якому проживає по даний час разом з донькою [PERSON] [INFO] Вказала, що за вказаною адресою у її житловому приватному будинку [ADDRESS] зареєстровані: вона, як власник цієї садиби, її донька та колишній чоловік [PERSON], про що свідчить довідка з сільської ради. Зазначила, що Відповідач [PERSON] після реєстрації шлюбу 09 серпня 2003 року з її дозволу був зареєстрований у її житловому будинку за вищевказаною адресою, однак, з березня 2009 року не проживає в ньому по даний час . 14 серпня 2013 року шлюб між нею та відповідачем зареєстрованого 09 серпня 2003 року за рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області розірвано. Також вказала, що відповідач [PERSON] ніякого відношення до неї не має. Однак, проти її волі продовжує бути зареєстрованим за вказаною адресою у її житловому приватному будинку більше як п'ять років. Будь-яких особистих речей, які б належали [PERSON] на праві власності у житловому будинку не має.Факт відсутності більше як п'ять років відповідача [PERSON] за вказаною адресою підтверджується довідкою Данковецької сільської ради. Посилаючись на викладене просила, визнати [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] таким, що втратив право на подальше користування жилим будинком з належними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], який є приватною власністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS], що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18 березня 2004 року. В вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], що вбачається з довідки Данковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області за № 237 від 30.05.2014 року. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Конституції України, Житлового Кодексу України та Цивільного Кодексу України. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідність до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проти волі позивача , продовжує бути зареєстрованим за вказаною адресою : [ADDRESS]. Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, заслухавши та дослідивши пояснення представника позивача, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Таким чином, вирішуючи відповідно до вимог статті 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. . На підставі викладеного,

Outcome: approved