Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

16 березня 2015 року [PERSON] звернувся до Білопільського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 29577,70 грн., мотивуючи свої вимоги Малик тим, що в вересні 2011 року вирішив придбати собі легковий автомобіль. В газеті "Ваш Шанс" №36/07-09.09.2011 року він знайшов оголошення, подане [PERSON], про продаж за 1900 у.о. автомобіля ВАЗ 2106. У вказаному оголошенні був зазначенний лише мобільний телефон продавця. 11 вересня 2011 року [PERSON], попередньо домовившись про зустріч по телефону, зазначеному в оголошенні, зустрівся з [PERSON] для огляду автомобіля. Оглянувши автомобіль ВАЗ 21063, державний номер [NUMBER], продаж якого здійснював [PERSON], та зійшовшсь в ціні, [PERSON] передав [PERSON] готівкою 1000 євро та 6778 грн., а [PERSON] написав розписку про отримання грошей та передав [PERSON] ключі від автомобіля та талон про проходження державного технічного огляду, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відповідач пообіцяв віддати пізніше так само, як і перереєструвати вказаний автомобіль на [PERSON] 07 листопада 2014 року інспекором ВОСП-2 вказаний вище автомобіль було затримано у зв'язку з тим, що на автомобіль у 2006 році накладений арешт. Посилаючись на викладене, а також на те, що [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу так і не передав йому, перереєстрацію автомобіля не здійснив, на час продажу автомобіля не мав права його відчуджувати, тому [PERSON] просив стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти, а саме: 1000 євро, що на день подання позову за курсом НБУ складає 22799,70 грн., та 6778 грн., а всього 29577,70 грн. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити. При цьому [PERSON] зазначив, що після передачі грошей [PERSON], останній віддав йому, окрім автомобіля, ключів від нього, талону про проходження державного технічного огляду, також і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).Уточнив, що в позовній заяві помилково написано, що [PERSON] не віддав йому технічний паспорт на автомобіль. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав суду своє письмове заперечення на позов. Зазначив, що автомобіль мав право продавати і дійсно продав його [PERSON] Але продав не за ту суму, яку вказує позивач, а за 6000 грн. Також [PERSON] надав суду письмову заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності. Тертя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи- відділу ДВС Сумського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином був сповіщений про день, час та місце розгляду справи. Заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] зареєсрований спірний автомобіль марки ВАЗ 21063, 1990 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], двигун № [NUMBER], шасі № [NUMBER] (а.с. 12, 41). Відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 08 квітня 2011 року [PERSON], який діяв від імені [PERSON], на підставі раніше виданої довіреності, уповноважив [PERSON], [PERSON], [PERSON] користуватися та розпоряджатися (продавати за ціну та умовах на свій розсуд, обмінювати, здавати в оренду, тощо) вказаним вище автомобілем ВАЗ 21063, 1990 року випуску (а.с. 41). Як вбачається з розписки від 11 вересня 2011 року, яку суду надав позивач [PERSON], [PERSON] продав спірний автомобіль [PERSON] (а.с. 9). Також судом встановлено, що 07 листопада 2014 року інспектором ВОСП-2 був здійснений огляд та затримання автомобіля ВАЗ 21063, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON] та яким керував [PERSON], у зв'язку з накладенням арешту на автомобіль, що підтверджується актом огляду та тимчасовим затриманням транспортного засобу (а.с. 11-12). Як вбачається з матеріалів справи, арешт на вказаний вище автомобіль було накладено на підставі постанови державного виконавця від 22 грудня 2005 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження (а.с. 50-51). Крім того, судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля між сторонами не укладався. На підставі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] мотивував свої вимоги тим, що придбавши 11 вересня 2011 року автомобіль ВАЗ 21063, державний номер [NUMBER], продаж якого здійснював [PERSON] за 1000 євро та 6778 грн., останній не здійснив перереєстрацію автомобіля, про що було узгоджено з ним, договір купвлі-продажу не укладався та на час продажу автомобіля [PERSON] не мав права його відчужувати, а тому просив стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти, а саме: 1000 євро, що на день подання позову за курсом НБУ складає 22799,70 грн., та 6778 грн., а всього 29577,70 грн. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Згідно зі ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, грунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов"язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Як свідчить аналіз матерiалiв справи та наявних у справі доказів, відповідач [PERSON] діяв на підставі довіреності, згідно якої він мав право здвійснювати будь-які правочини на відчудження спірного автомобіля, в той же час він набув грошові кошти без достатніх правових підстав у спосіб, що суперечить цивільному законодавству, оскільки на момент продажу спірного автомобіля на підставі постанови державного виконавця від 22 грудня 2005 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, на спірний автомобіль ВАЗ 21063, державний номер [NUMBER] було накладено арешт, а тому відчуджувати вказаний вище автомобіль він не мав право (а.с. 41, 50-51). Твердження [PERSON] в судовому засіданні про те, що на момент продажу автомобіля він не знав про те, що на нього накладено арешт, зазначивши, що він би не зміг пройти технічний огляд автомобіля 08 квітня 2011 року суд розцінює критично, оскільки арешт на майно [PERSON], який є власником автомобіля було накладено 20 грудня 2005 року, та на автоматизований облік арештованих ТЗ, спірний автомобіль, поставлений 04 березня 2006 року, доказів того, що на момент проходження ТО спірного автомобіля, заборони на його відчудження не було, суду не надав (а.с.12). Більш того, в судовому засіданні [PERSON] зазначив, що під час проходження ТО 08 квітня 2011 року йому в ДАІ повідомили, що за [PERSON] маються борги. [PERSON] поїхав у виконавчу службу, там йому повідомили про суму заборгованості, приблизно 4000 грн., дали реквізити, куди потрібно сплачувати кошти. Він заплатив всі борги за [PERSON] і йому видали талон про проходження державного технічного огляду. В той же час позивач [PERSON] не надав суду жодних належних до допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придабано саме за 1000 євро та 6778 грн., а не за 6000 грн., як зазначив в судовому засіданні відповідач [PERSON] З ксерокопії розписки від 11 вересня 2011 року, яку суду надав позивач [PERSON], вбачається лише те, що [PERSON] продав спірний автомобіль [PERSON], але за яку саме суму та в якій валюті було проведено розрахунок в розписці нічого не зазначено (а.с. 9). Оголошення в газеті "Ваш Шанс" №36/ 07-14.09.2011 року про продаж за 1900 у.о. автомобіля ВАЗ 2106, не може бути взяте судом як належний та допустимий доказ, оскільки по даному оголошенню не можно встановити, що продовався саме спірний автомобіль, а не якийсь інший, так як відсутні будь-які ідентифікуючи ознаки (державний номерний знак, рік випуску, номер двигуна чи шасі, П.І.П. продовця). Крім того, суду не надано доказів на підтвердження того, що номер телефону, зазначений в оголошенні, дійсно належав відповідачу. Покази свідків [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] передав [PERSON] за автомобіль 1000 євро та близько 7000 грн., суд не може прийняти до уваги, оскільки дані свідки є відповідно пасинком та дружиною позивача, тобто близькими родичами позивача, а тому заінтересовані у позитивному вирішенні даного спору на користь позивача. Крім того, свідок [PERSON] суду зазначила, що не була присутня під час передачі грошей за автомобіль. Крім того, відповідно до положень ст.ст. 57,59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А тому покази свідків [PERSON] та [PERSON] в частині передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 1000 євро та 6778 грн. не є належним доказом, оскільки не підтверджується іншими письмовими доказами по справі. Встановити в судовому засіданні, скільки саме коштів [PERSON] сплатив [PERSON] 11 вересня 2011 року за автомобіль ВАЗ 21063 державний реєстраційний номер [NUMBER] не представилось можливим, оскільки в поясненнях [PERSON] та [PERSON] щодо розміру коштів містяться розбіжності, перевірити достовірність даних показів не має можливості у зв'язку з плином значного часу та відсутністю належних доказів. Крім того, 21 квітня 2015 року відповідач [PERSON] надав суду письмову заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд вважає, що вказана вище заява про застусування строків позовної давності підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» та Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, (в редакціїї, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлювався обов'язок всіх власників транспортних засобів здійснити державну реєстрацію належних їм транспортних засобів протягом десяти діб після їх придбання. Крім того, пунктом 8 вказаного Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів передбачена обов'язкова умова для реєстрації транспортного засобу на нового власника у зв'язку з відчуженням (купівля-продаж) - це його попереднє зняття з реєстрації в установленому порядку з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Твердження [PERSON] про те, що про порушення свого права він дізнався лише 07 листопада 2014 року, коли спірний автомоібль було затримано працівником ДАІ, суд розцінює критично, оскільки він знав, що на момент придбання спірного автомобіля, тобто на 11 вересня 2011 року, він був зареєстрований за третьою особою, а [PERSON] діяв на підставі довіреності. [PERSON] їздив на вказаному автомобілі без відповідної реєстрації з 11 вересня 2011 року по 07 листопада 2014 року, про що підтвердив у суді. Як було встановлено в судовому засіданні, вказані вище вимоги законодавства щодо реєстрації та знаття з обліку транспортного засобу після його відчудження ні сторонами, ні третьою особою [PERSON] дотримані також не були. З позовом до суду про зобов'язання укласти договір купівлі-продажу (або визнання його дійсним/недійсним) [PERSON] не звертався. Крім того, свідок [PERSON] суду підтвердив, що під час купівлі-продажу автомобіля [PERSON] передав всі необхідні документи на нього [PERSON] і сказав, що в любий час може переоформити автомобіль на [PERSON], якщо той звернеться до нього. Таким чином, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] ухилявся від переоформлення автомобіля на нього. Крім того, як вбачається з позовної заяви та з показів [PERSON] в суді, він після придбання автомобіля телефонував у вересні 2011 року декілька разів [PERSON] з метою переоформлення спірного автомобіля, тобто фактично, починаючи з 11 вересня 2011 року, [PERSON] знав про порушення свого права. На запитання суду, чи знав [PERSON], що він користується не перереєстрованим на його ім'я автомобілем, останній відповів, що знав, але це йому не було потрібно. Позивач доказів про поважність пропуску строків позовної давності суду не надав, так само як не надав доказів і про його переривання. З клопотанням про поновлення строку позовної давності до суду також не звертався. З урахуванням встановлених обставин справи, факту пред'явлення позову 16 березня 2015 року та заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає вимоги позивача необгрунтованими та такими, що подані поза межами строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: approved