Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

08 травня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в сумі 98 510 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.06.2016 року [PERSON] звернувся до Вінницької обласної державної адміністрації з письмовою скаргою стосовно відмови у виїзді бригади екстреної медичної допомоги на виклик позивача у зв'язку із сильним зубним болем. У своїй скарзі позивач просив особистої участі в розгляді скарги, однак відповідач здійснив розгляд скарги без участі позивача, чим порушив право позивача на належний розгляд звернення, що визначений Законом України «Про звернення громадян». Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2017 року у справі №127/18179/17 визнано винною [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП. Отже, судовим рішенням встановлено порушення суб`єктом владних повноважень права позивача на звернення, гарантованого ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», а саме права бути присутнім при розгляді скарги позивача. Посилаючись на вимоги ст. ст. 23, 1174 ЦК України, ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» позивач вказував на спричинення йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Неправомірні дії відповідача призвели до того, що позивач був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже, витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Через вчинення адміністративного правопорушення проти позивача, останній відчув психологічне напруження, відчуття втрати надії, приниження, розчарування в справедливості, органах влади. Вказані негативні обставини призвели до негативного психоемоційного стану позивача, а саме головні болі, порушення сну, зміна настрою, відчуття тривоги та постійного напруження, для відновлення якого позивачу необхідно докласти значних зусиль. Моральна шкода завдана [PERSON] протиправною бездіяльністю відповідача є безмежною, але позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 98 510 грн. Ухвалою від 15.05.2020 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін, залучено до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Державну казначейську службу України. Ухвалою від 18.06.2020 року витребувано для огляду в судовому засіданні з Вінницького окружного адміністративного суду адміністративну справу №802/348/17-а за позовом [PERSON] до директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької облдержадміністрації [PERSON] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Щодо заяви про застосування строків позовної даності зазначив, що строки ним не пропущені, оскільки щодо позовів про відшкодування шкоди строк позовної давності не застосовується. Представник Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації - адвокат Ткаченко К.Д. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в задоволенні позову відмовити, надав пояснення аналогічні змісту відзиву на позовну заяву (а.с. 40-47). Зокрема, у відзиві Департамент охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації вказував, що незапрошення позивача на розгляд його скарги жодним чином не вплинуло на кінцевий результат розгляду скарги, оскільки як було встановлено Вінницьким окружним адміністративним судом, скарга [PERSON] розглянута всебічно та об`єктивно у строк, встановлений законом, відповідачем надано детальну письмову відповідь на скаргу позивача та консультацію з приводу його питання. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що бездіяльністю директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON] щодо незапрошення позивача на розгляд скарги, йому завдано моральної шкоди. Крім того, адвокат Ткаченко К.Д. просив застосувати по даній справі строки позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної казначейської служби України Седлецький В.І. в судовому засіданні позовні вимоги заперечував з підстав їх недоведеності, надав суду письмові пояснення на позовну заяву, а також клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 48-51, 53-54). Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали цивільної справи, оглянувши матеріали адміністративної справи №802/348/17-а та справи №127/18179/17, копії судових рішень по яких приєднані до матеріалів справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року в справі №802/348/17 визнано протиправною бездіяльність директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON] щодо не запрошення [PERSON] на розгляд його скарги від 23.06.2016 року. Вказаним судовим рішенням адміністративного суду встановлено, зокрема, що директор Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON] провівши розгляд скарги [PERSON] у його відсутність, порушила права позивача, визначені ст.ст. 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», зокрема, право бути присутнім при розгляді його скарги. При цьому, відповідачем не надано доказів щодо запрошення [PERSON] на розгляд його скарги. З оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи №802/348/17 суд встановив, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року за позовом [PERSON] до заступника директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON] про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалася і набула законної сили 25.03.2017 року. Згідно постанови Апеляційного суду Вінницької області від 22.12.2017 року в справі №127/18179/17 апеляційну скаргу потерпілого [PERSON] задоволено. Скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2017 року, якою справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 212-3 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, прийнято нову постанову. Визнано винною [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП, та закрито провадження у справі, в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП. Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] уже звертався до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди (цивільна справа №127/9982/18). Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року по цивільній справі №127/9982/18 у задоволенні позову [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди було відмовлено, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача та в зв`язку з недоведеністю факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 13.09.2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року змінено, а саме виключено з мотивувальної частини рішення висновок про недоведеність факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди. В решті рішення залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За нормою ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень. Згідно ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, за правилами цих статей, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган чи посадову особу органу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відтак, відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати держава. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду в справі №242/4741/16-ц (Провадження № 14-515цс19) від 27 листопада 2019 року. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 27 листопада 2019 №242/4741/16-ц вказує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України (абзац другий пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011). Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення). Отже, належним відповідачем по даній справі є Держава Україна через Департамент охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Як зазначив позивач, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає у стражданнях, яких він зазнав здійснюючи захист свого порушеного права у судах, тим самим витрачаючи значні зусилля та свій час для його відновлення. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивач [PERSON] відчув психологічне напруження, відчуття втрати надії, приниження, розчарування в справедливості, органах влади. Вказані негативні обставини призвели до негативного психоемоційного стану позивача, а саме головні болі, порушення сну, зміна настрою, відчуття тривоги та постійного напруження, для відновлення якого позивачу необхідно докласти значних зусиль. Проаналізувавши фактичні обставини справи, дослідивши надані докази та враховуючи вказані вище норми права, суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог щодо спричинення позивачу моральної шкоди, завданої йому протиправною бездіяльністю посадової особи, директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації [PERSON], з огляду на те, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року, яка набрала законної сили, встановлено протиправну бездіяльність посадової особи [PERSON] , яка полягає у не запрошенні [PERSON] на розгляд його скарги від 23.06.2016 року. Разом з тим, суд вважає, що позивач [PERSON] пропустив строк позовної давності і не просив суд поновити йому пропущений строк позовної давності, тому в задоволенні позову слід відмовити виходячи з такого. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 10.09.2020 року представник Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації в судовому засіданні просив суд застосувати строки позовної давності, а представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної казначейської служби України Седлецький В.І. подав суду клопотання про застосування строків позовної давності. Так, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно вимог ЦК України на спори по відшкодуванню моральної шкоди поширюється загальна позовна давність і встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року, якою встановлено протиправну бездіяльність посадової особи [PERSON] , що полягає у не запрошенні [PERSON] на розгляд його скарги від 23.06.2016 року набрала законної сили 25.03.2017 року. В подальшому, [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди у зв`язку з протиправною бездіяльністю посадової особи [PERSON] , яка полягає у не запрошенні [PERSON] на розгляд його скарги від 23.06.2016 року (цивільна справа №127/9982/18). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року по цивільній справі №127/9982/18 [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову. Суд вважає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2018 року по цивільній справі №127/9982/18 за позовом [PERSON] до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди строк позовної давності не перервався, оскільки позивач у справі №127/9982/18 подав позов до неналежного відповідача. Постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2017 року набрала законної сили 25.03.2017 року, а тому перебіг позовної давності щодо відшкодування моральної шкоди у зв"язку з бездіяльністю посадової особи [PERSON] розпочався з 26.03.2017 року. Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, 08.05.2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з протиправною бездіяльністю посадової особи [PERSON] , тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду і не просив суд поновити йому строк позовної давності, тому позов слід залишити без задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed