Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

02 травня 2018 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот»), в якому просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 16504,99 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати, у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 2064,35 грн. та моральну шкоду у сумі 5000 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві в частині вимог про стягнення компенсації втрати доходів. На заперечення вказаних вимог посилається на положення статей 4,7 Закону № 2050-ІІІ та на ту обставину, що позивачем не надано доказів на підтвердження виплати заборгованості та даних про відмову роботодавця у виплаті компенсації. Щодо вимог про стягнення заробітної плати жодних заперечень не подав. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, заподіяної невиплатою заробітної плати відповідач також вважає безпідставними і позов у цій частині не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому посилається на те, що позивач не довів з яких саме міркувань він виходив під час визначення моральних страждань. Належних доказів дійсного спричинення моральної шкоди, протиправності дій та її причинно-наслідкового звязку з діями відповідача не надав, оскільки навіть, у випадку здійснення порушення прав позивача сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди (аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі № 6-348ск 16 від 23.03.2016 року). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, однак підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює у ПрАТ «Рівнеазот». Станом на 22.03.2018 року відповідач не виплатив позивачу заробітну плати та заборгував 16504,99 грн. з яких: за лютий 2017 року 4013,14 грн., березень 2017 року 2994,43 грн., квітень 2017 року 5113,07 грн., травень 2017 року 2039,30 грн., червень 2017 року 2345,05 грн. З оглянутого в судовому засіданні листа управління держпраці у Рівненській області № 01-10/2389 від 19.04.2018 року вбачається, що сума, яка належить до виплати становить станом на 22.03.2018 року 16504,99 грн., що складається з заробітної плати за: лютий 2017 року 4013,14 грн., березень 2017 року 2994,43 грн., квітень 2017 року 5113,07 грн., травень 2017 року 2039,30 грн., червень 2017 року 2345,05 грн. Вказані обставини представником відповідача не заперечуються, про що свідчить відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до вимог частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За таких підстав, враховуючи, що заробітна плата позивачу не виплачувалась, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 16504,99 грн. В частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, суд вважає відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Таким чином, позивачем не додано доказів на підтвердження виплати заборгованості, та даних про відмову роботодавця у виплаті компенсації. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної платине підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає безпідставними та недоведеними, а тому вони задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Позивач не довів наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а також наявності чи необхідності його додаткових зусиль для організації свого життя. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Належних доказів спричинення моральної шкоди. протиправності дій та її причинно- наслідкового звв"язку з діями відповідача позивач не надав, оскільки. навіть, у випадку здійснення порушення прав позивача сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди. Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне позов позивача задовольнити частково.

Outcome: partial