Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Попелюхівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] помер [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Він являється спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняв у встановленому законом порядку. Іншим спадкоємцем за законом є [PERSON] , яка, в свою чергу, спадщини не прийняла та на неї не претендує. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі він не в змозі, оскільки правовстановлюючий документ на будинок за життя спадкодавця не видавався, тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просив суд визнати за ним право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26.11.2020 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою, з урахуванням ухвали суду від 30.11.2020, витребувано з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 353/2007, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивач в підготовче засідання не з`явився, в поданій суду заяві справу просив розглянути у його відсутності (а.с. 51). Відповідач копію ухвали від 26.11.2020 та доданих до неї матеріалів отримав 26.11.2020, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 41, 46). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у [ADDRESS] помер [PERSON] (а.с. 9). При житті, 10 листопада 2003 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, все те, що буде належати йому на день смерті, заповів [PERSON] . Заповіт чинний (а.с. 16-17). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 28324 гривні. Факт належності будинку садибного типу спадкодавцеві, його вартість та належний технічний стан підтверджується технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 22-27), проведеною оцінкою (а.с. 34), актом обстеження від 26.10.2020 (а.с. 30), випискою із погосподарської книги № 3 за 2016-2020 роки (а.с. 21). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом (а.с. 16), довідкою Попелюхівської сільської ради № 181 від 26.10.2020 (а.с. 15) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , який має право на спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України (в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи № 353/2007, заведеної щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину, оскільки після встановлення йому додаткового строку для її прийняття звернувся 29.10.2007 у встановленому законом порядку до нотаріальної контори із відповідною заявою та отримав 29.10.2007 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належні спадкодавцеві право власності на земельну ділянку, 0,73 відсотка пайового фонду майна ТОВ «Прометей» та грошові вклади. Разом з тим, 22 вересня 2020 року нотаріусом Красовському С.С. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с. 20). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 57) будинок садибного типу, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1928 по 1967 рік. Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З виписки із погосподарської книги № 3 за 2016-2020 роки (а.с. 21) слідує, що спірний житловий будинок знаходився у власності [PERSON] . Однак, згідно довідок КП «Могилів-Подільське МБТІ» та Попелюхівської сільської ради, право власності на нього не зареєстроване, свідоцтво про право власності - не видавалося (а.с. 31-32). Земельна ділянка під вказаним будинком також перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується рішенням Попелюхівської сільської ради від 19.11.1999 (а.с. 49). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на садибний (індивідуальний) будинок з господарськими спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 840 грн 80 коп. (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved