Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

10 серпня 2018 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, у якому зазначала, що з 15 листопада 1998 року по 25 вересня 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно з виконавчим листом №2-216, виданим Березанським районним судом Миколаївської області 07 квітня 2003 року, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 25 березня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше Ѕ частини неоподатковуваного мінімуму на дитину щомісяця. Вказаний виконавчий лист перебував на примусовому виконанні у Березанському РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області, однак аліменти сплачувались відповідачем нерегулярно, у зв'язку з чим на момент досягнення дитиною повноліття 19 серпня 2017 року виникла заборгованість, яка становить 26 745,86 грн. 12 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №2-216 від 07 квітня 2003 року у зв'язку із досягненням дитиною повноліття, заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 26745,86 грн. залишилась не стягнутою. Посилаючись на ст.196 СК України, позивачка просила у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань зі сплати аліментів за рішенням суду стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах в сумі 26745,86 грн. та неустойку за прострочення сплати аліментів у сумі 8183,27 грн. 25 вересня 2018 року судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, представник позивачки надала заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та визнання позовних вимог. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов таких висновків. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Березанського районного суду Миколаївської області видано виконавчий лист №2-216 від 07 квітня 2003 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 25 березня 2003 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше Ѕ частини неоподатковуваного мінімуму на дитину щомісяця. Як вбачається з розрахунку заборгованості по сплаті аліментів [PERSON], наданого в.о.начальника Березанського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області 24 листопада 2017 року за виконавчим листом №2-216 від 07 березня 2003 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 19 серпня 2017 року складала 26745,86 грн., державним виконавцем щомісяця проводилось нарахування аліментів, проте жодного разу сплата аліментів боржником не здійснювалась (а.с.12). 12 грудня 2017 року головним державним виконавцем Березанського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №2-216 від 07 квітня 2003 року у зв'язку із досягненням дитиною повноліття, заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 26745,86 грн. залишилась не стягнутою (а.с.20). Частиною п'ятою статті 124 Конституції України, частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ч.2 ст.18 ЦПК України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частини першої статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Наведений у позовній заяві розрахунок пені відповідає вимогам законодавства, тому, виходячи із суми заборгованості відповідача по аліментах, розмір неустойки (пені) за період прострочення сплати аліментів з 01 липня 2014 року по 19 серпня 2017 року включно відповідно до наданого позивачкою розрахунку становить 8183,27 грн., що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц. Вимоги позивачки про стягнення заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають з таких підстав. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначається ст.ст.79-91, 194-197 СК України та статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження». У разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів, стягнення звертається на майно боржника. Розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувача і боржника. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках. Спір щодо розміру заборгованості (не спір про стягнення заборгованості) із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до розділу VII ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (ст. 447 ЦПК). Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувались у зв'язку з розшуком платника аліментів, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття (ч.2, 4 ст.194 СК України). Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а в разі спору - судом (ч.4 ст. 195 СК України). Виходячи зі змісту наведених законодавчих норм, спір щодо розміру заборгованості за аліментами виникає між стороною виконавчого провадження (стягувачем та/чи боржником) і державним виконавцем, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами. Стягнення заборгованості за аліментами за рішенням суду сімейне законодавство (ч.3 ст.194 СК України) передбачає лише у випадку відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (ст. 187 СК України). У даному випадку стягнення аліментів на утримання дитини відбувалося за рішенням суду. Дані про оспорювання відповідачем розміру заборгованості по аліментах у матеріалах справи відсутні. Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. У даній справі заявлені вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не про обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Дії державного виконавця, пов'язані із обчисленням розміру заборгованості із сплати аліментів та складенням відповідного розрахунку, позивачем не оскаржені. За таких обставин, сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментах за вказаний період, обчисленої згідно з довідкою-розрахунком державного виконавця, розмір якої на час ухвалення цього рішення не оспорений ні стягувачем, ні боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстав для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки за відсутності спору про ромір заборгованості вона стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Тому у суду немає підстав вважати порушеним право позивача на отримання заборгованості по аліментах у порядку, визначеному ст.ст.194-195 СК України, ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього заборгованості по аліментах у розмірі 26745,86 грн. суперечить закону, тому слід відмовити відповідачу у прийнятті визнання ним позову в цій частині. Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача (п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: partial