Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

В липні 2017 [PERSON], від імені якої діє адвокат Романов В.А., звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування Красноармійської районної державної адміністрації Донецької області, а орган опіки та піклування Покровської міської ради Донецької області звільнено від статусу третьої особи, як таку, що залучено до участі в справі помилково. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 вересня 2005 року по 28 липня 2009 року, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] Дитина постійно поживає разом з позивачем і знаходиться у неї на утриманні. З часу розірвання шлюбу сторони спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. З липня 2005 року дитина проживає разом із матір'ю, що підтверджується довідкою з місця проживання. Відповідач потягом всього часу жодного разу не відвідав дитину, не цікавився станом її здоров'я, розвитком і вихованням, матеріальної допомоги на утримання сина не надавав, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по аліментам в сумі 49194 рос. карб. Протягом тривалого часу позивач самостійно утримує дитину і займається її вихованням, створила сину необхідні умови для його розвитку, навчання і дозвілля. Відповідач не виявляє ніякого інтересу до дитини, не приймає участі в її вихованні і утриманні, не проявляє піклування щодо сина. Дитина виховується позивачем належним чином, розвинена для свого віку, стан здоров'я задовільний. Відповідач свідомо ухиляється від своїх обов'язків по вихованню дитини [PERSON], [INFO] Оскільки позивач проживає на території, тимчасово не підконтрольній українській владі, то письмові докази були отримані нею від органів, створених у неконституційний спосіб, які, за думкою позивача, мають бути прийняті судом в якості належних доказів відповідно до «намібійських винятків». На підставі наведеного позивач просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO] В судовому засідання представник позивача Романов В.А. підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, зазначила, що забезпечити явку дитини в судове засідання для з'ясування її думки з питання позбавлення батьківських прав відповідача не має можливості у зв'язку з тим, що проживає на території непідконтрольній Україні і не має змоги перетнути лінію розмежування без згоди батька. Представник третьої особи Васильчук Т.В. в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з огляду на наступне. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.09.2005р. по 28.07.2009р. Після розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.5, 6). Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], виданої Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата Ясинуватського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.4). Згідно ч.ч.2, 3 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися по здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Як зазначено у ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Стаття 164 СК України містить в собі вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно п.15 постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007р. № 3 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно інформації служби у справах дітей Красноармійської районної державної адміністрації Донецької області від 16.11.2017р. № 775-01-31 30 жовтня 2017 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини Красноармійської райдержадміністрації, на якій було розглянуто питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], стосовно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Встановлено, що [PERSON] на території сільської ради не проживає (довідка Лисівської сільської ради від 30.10.2017р. № 376/02-07). Прийнято протокольне рішення комісії про направлення інформації до Крансоармійського міськрайонного суду Донецької області про неможливість надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, що міститься в ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Положеннями ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014р. № 1207-VII органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. В обґрунтування позовних вимог позивачка надала наступні докази: довідка адміністрації міста Ясинувата так званої «ДНР» від 22.06.2017р. про фактичне місце проживання разом із дитиною (а.с.9); розрахунок заборгованості по аліментам, виконаний Державною виконавчою службою в м. Ясинувата так званої «ДНР» від 22.06.2017р. № 427/31-34/2019 (а.с.7, 8); довідка з місця навчання дитини, видана Ясинуватською загальноосвітньою школою 1-П ступенів № 4 відділу освіти м. Ясинувата Міністерства освіти та науки так званої «ДНР» за вих. № 26 від 14.06.2017р. (а.с.10); характеристика з місця навчання дитини, видана Ясинуватською ЗОШ 1-П ступенів № 4 адміністрації м. Ясинувата так званої «ДНР» (а.с.11). Надані позивачем документи, видані органами, які як самі, так і їх діяльність, вважається незаконними, оскільки вони створені у порядок, не передбачений законом. Отже, суд вважає надані позивачем докази недопустимими в розумінні ст.59 ЦПК України. Інших допустимих доказів, що доводять факт ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини позивачем та її представником суду не надано. Суд не може погодитись з позицією позивача про те, що як виняток суд повинен прийняти надані докази, видані органами, створеними не у конституційний спосіб, на території, непідконтрольній українській владі, виходячи із «набійських винятків», сформульованих у практиці Міжнародного суду ООН, відповідно до яких, документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян з наступних підстав. Так, відповідно до висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдова та Росії (зокрема, «Mozer v. The Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «набійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставив б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, зазначені «набійські винятки» можуть застосовуватись при розгляді справ про встановлення фактів народження, смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників. На підставі наведеного в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем при зверненні до суду витрати по сплаті судового збору відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. Відповідно до ст. ст. 150, 164, 166 СК України,

Outcome: dismissed