Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] - про виселення. Позивач обґрунтовував позовну заяву тим, що він та [PERSON] проживають в квартирі за адресою [ADDRESS]. Позивач стверджує, що відповідач постійно перешкоджає позивачу проживати у зазначеній квартирі, оскільки систематично псує жиле приміщення та використовує не за призначенням, зазначав, що речі відповідача займають значну площу житлового приміщення, що заважає позивачу вільно та на свій розсуд користуватись своєю власністю. Також позивач зазначав, що відповідач систематично порушує правила співжиття, шляхом здійснення психологічного тиску та застосування фізичної сили до позивача, що робить не можливим проживання з відповідачем в одній квартирі. Окрім того позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до органів внутрішніх справ з метою застосування до відповідача заходів примусу, проте це не дало результатів. В зв'язку із зазначеним позивач просив суд виселити [PERSON] з квартири, що розташована за адресою [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав зазначених у позові та просив суд про задоволення позову. Відповідач проти задоволення позову заперечував. Зазначав, що він не чинить перешкоди позивачу у користування квартирою, не псує житлове приміщення та використовує його за призначенням. Також зазначав, що твердження позивача про те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, шляхом здійснення психологічного тиску на позивача не відповідає дійсності, оскільки саме позивач для вчинення на відповідача психологічного тиску неодноразово безпідставно викликав наряди поліції, використовуючи органи правопорядку в своїх цілях. В зв'язку із зазначеним відповідач посилаючись на те, що позовні вимоги є надуманими, необґрунтовані та такими, що не відповідають дійсним обставин, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судом встановлено, що [INFO] року померла дружина позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 13.04.2015 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у виді 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належала їй на праві власності на підставі додаткового рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14.03.2014 року. У відповідності до ст. 1261 ЦК України позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями першої черги щодо майна [PERSON], яка померла [INFO] року. Крім позивача та відповідача спадкоємицею першої черги є [PERSON] З матеріалів спадкової справи №301/2015 щодо майна померлої [INFO] року [PERSON], вбачається, що позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після [PERSON], яка померла [INFO] року. Також, з матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] відмовилась від прийняття належної їй долі спадщини на користь позивача [PERSON] 18.11.2015 року [PERSON] звернувся до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої [INFO] року позивачу було відмовлено. Також судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.02.2014 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в здійсненні ним права користування та розпоряджання належною йому 1/2 частиною квартири [ADDRESS]. Додатковим рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14.03.2014 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] Отже, квартира [ADDRESS] належала позивачу та його померлій дружині [PERSON] на праві власності в рівних частинах. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини зазначеної квартири. Вбачається, що спадкоємцями першої черги є позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та [PERSON] Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19. 02. 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 2/6 частини квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають в квартирі, за адресою [ADDRESS]. Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що відповідач постійно перешкоджає позивачу проживати у зазначеній квартирі, оскільки систематично псує жиле приміщення та використовує не за призначенням, оскільки речі відповідача займають значну площу житлового приміщення, що заважає позивачу вільно та на свій розсуд користуватись своєю власністю. Також позивач зазначав, що відповідач систематично порушує правила співжиття, шляхом здійснення психологічного тиску та застосування фізичної сили до позивача, що робить не можливим проживання з відповідачем в одній квартирі. Окрім того позивач посилався на те, що він неодноразово звертався до органів внутрішніх справ з метою застосування до відповідача заходів примусу, проте це не дало результатів. В зв'язку з чим позивач просив про задоволення позову. Відповідач заперечував проти позову посилаючись на те, що твердження позивача викладені в позові, як підстава позовних вимог не відповідають дійсності та фактичним обставинам, в зв'язку чим просив відмовити в задоволенні позову. Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки (реєстрації) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Тобто визначальним моментом набування права на житло є не прописка, а факт проживання. Виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, відповідно до ст. 116 ЖК України на яку посилається позивач у своєму позові допускається лише у виключних випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, на яку позивач посилається у своєму позові, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Вбачається, що заходи попередження та громадського впливу в розумінні вимог ст. 116 ЖК України, які б давали підстави для висновку про неможливість спільного проживання сторін з вини саме відповідача, до останнього не застосовувалися. З точки зору ст. 116 ЖК Української РСР виселення жильців з приведених у ній підстав є санкцією за вчинені ними правопорушення і є крайньою мірою. Вона застосовується тільки до тих винних осіб, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення. Згідно вимог ст. ст. 27-30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Слід зазначити, що позивач посилаючись в позові на те, що відповідач систематично псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням, речі відповідача займають значну площу житлового приміщення, не надав до суду в процесі розгляду справи належних та допустимих доказів, на підтвердження вказаних обставин. Натомість вбачається, що на вимогу позивача, виконавча служба перевіряла виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23.02.2014 року про визнання права власності на 1/2 частину квартири та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, в результаті чого було з'ясовано, що [PERSON] не має претензій щодо виконання судового рішення, про що був складений відповідний Акт за підписами сторін. Окрім того, позивач в позові посилався на те, що він неодноразово звертався до органів внутрішніх справ з метою застосування до відповідача засобів примусу. Так дійсно вбачається, що за звертанням [PERSON] влітку 2013 р. дільничий інспектор з'ясував обставини у відношенні звинувачень [PERSON] та провів з ним відповідну бесіду щодо виконання правил співжиття на одній житловій площі. В подальшому на вимогу [PERSON] вказана справа була передана на розгляд до суду та суд встановив відсутність складу злочину в діях [PERSON] З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивачем не було доведено, що з боку відповідача триває антигромадська поведінка та систематичне порушення правил співжиття, які роблять неможливим для позивача проживання з відповідачем в одному будинку. Суд вважає, що в процесі розгляду справи позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених в позові. З огляду на наведене вище суд приходить до висновку, що вимоги позивача про виселення відповідача із спірного приміщення є необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed