Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

В жовтні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, просила усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в 2009 року відповідач вселив позивача до квартири [ADDRESS] та проживав з нею однією сім`єю. 29 вересня 2012 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. Відповідач 23 січня 2013 року у спірній квартирі зареєстрував позивача. 13 жовтня 2015 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач створив позивачу умови неможливості для подальшого проживання і змусив її 05 серпня 2017 року переїхала до іншого помешкання. Вказано, що позивач не втратила інтерес до спірної квартири, проте не проживала там для уникнення сварок, які могли виникнути між нею та відповідачем. Припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє автоматично членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Зазначено, що факт проживання позивача у спірній квартирі та обставини, за яких позивач змушена була переїхати до іншого помешкання можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 жовтня 2018 року відкрито провадження по даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження/ а.с. 12-13/. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 січня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Пояснила, що підставою розлучення із відповідачем було те, що він не працював, постійно виникали сварки, відповідач її бив. Виселилась з квартири у 2018 році, після того не намагалась вселитись. Після розлучення з відповідачем, він обіцяв їй сплатити кошти за спільно нажите майно, яке залишилось у квартирі та повернути кошти, які вона йому позичала. Однак відповідач обіцянку не виконав, гроші так і не повернув. Вказала, що вселення у квартиру їй не потрібно, їй потрібно забрати кошти, які відповідач обіцяв їй повернути. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Свідок [PERSON] пояснила, що має з позивачем дружні стосунки. Відповідач піднімав руку на позивача, у зв`язку з цим вона від нього пішла. Свідок [PERSON] пояснила, що знає і позивача і відповідача та має з ними дружні стосунки. Сторони розійшлись, оскільки відповідач погано відносився до позивача, бив її, були постійні сварки. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із положеннями статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що 29 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області 29 вересня 2012 року /а.с.7/. 13 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому [PERSON] , їй - [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції 13 жовтня 2015 року /а.с.8/. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки 140318404 від 05 жовтня 2018 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, що розташована в [ADDRESS] /а.с.3-4/. Таким чином, відповідач є повноправним і єдиним власником вищевказаної квартири. Позивач просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою, при цьому зазначила, що підставою для звернення до суду стало те, що відповідач (колишній її чоловік) не сплатив їй кошти за речі, які залишились в квартирі після їхнього розлучення та не повернув їй борг. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.3 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Руденко проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East\Alliance Limited" проти України», зазначено: «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96, п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України, - Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Недоведеність обставин, на яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, позивачем суду не надано доказів стосовно того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні майном, оскільки позивач навіть не намагалась вселитись у квартиру. Натомість у судовому засіданні позивач зазначила, що метою подачі даного позову є отримання від відповідача коштів за речі, які вона залишила в квартирі та коштів, які вона йому позичила. Таким чином, доказів порушення її прав з боку відповідача позивачем не надано, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню через їх недоведеність. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed