Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

1. Вимоги та заперечення сторін. Позивачка [PERSON] просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , посилаючись на те, що виховання та утримання дитини здійснює лише вона, а відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, у фізичному та психологічному розвитку, не цікавиться його життям, а також не сплачує аліменти. Син не пам`ятає свого батька, вважає батьком чоловіка позивачки. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що позивачка створювала йому перешкоди у спілкуванні з сином, проживає в Харкові з іншим чоловіком. Підписуючи нотаріальну заяву про відмову від сина думав, що це необхідно позивачці для виїзду з дитиною за кордон. Представник третьої особи просила розглядати справу без її участі з урахуванням долученого до справи висновку органу опіки та піклування. 2. Щодо фактів. Відповідач [PERSON] є батьком, а позивачка [PERSON] - матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Дитина мешкає з матір`ю та її чоловіком [PERSON] у м. Харкові (а.с.5, 8), в квартирі, власницею якої є позивачка (а.с.9-10). У березні 2019 року [PERSON] написав нотаріально засвідчену заяву про відмову від сина [PERSON] , в якій не заперечував проти позбавлення його батьківських прав (а.с.11). З довідки КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 168 Харківської міської ради» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відвідує вказаний заклад. Зі слів вихователя, вихованням хлопчика займається мати [PERSON] , цікавиться його успіхами, відвідує свята та розваги, активно приймає участь у групових та загальних батьківських зборах, конференціях (а.с.12). За місцем проживання позивачка характеризується позитивно (а.с.13-14). Висновком Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради № 581 від 11.09.2019 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.41-42). Станом на 01.03.2018 року заборгованість відповідача за аліментами становить 27522, 97 грн. (а.с.7) З наданих ним квитанцій убачається, що він за період з квітня 2015 по липень 2016 року перераховував позивачці грошові кошти на суму 228000 російських рублів. Також відповідачем 04 лютого 2020 року перераховано в якості аліментів 5000 грн. Представником позивачки подано до Кальміуського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (а.с.215-216). 4. Щодо права. Виходячи з положень ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частиною 1 статті 164 СК встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (п. 18 вказаної постанови ПВСУ). Статтею 9 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Орган опіки та піклування надав суду письмовий висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, однак суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України). 4. Висновки суду. Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави стверджувати, що позбавлення батьківських прав допускається тільки тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо й лише за наявності вини в їх діях (бездіяльності). Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне та сімейне життя. Однак, у розглядуваній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним поведінці відповідача, що ставиться йому за провину позивачкою. Матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави для висновку про те, що застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Суд погоджується з твердженням позивачки про неналежне ставлення відповідача до виховання свого сина, але з іншого боку не може не зважити на проживання дитини та батька в різних містах країни, що суттєво ускладнює його участь у спілкуванні з сином. Посилання позивачки на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини не може вважатися достатньою підставою для висновку суду про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Про це зазначав Верховний суд у постанові № 465/3694/14-ц від 16.01.2019р. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання ним апеляційної скарги на попереднє рішення суду в цій справі (а.с.64-71), свідчить про інтерес позивача до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд не може поза розумним сумнівом упевнитись у наявності правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Таку позицію сформулював Верховний Суд у постанові від 6 травня 2020 року № 753/2025/19. Суд не погоджується з висновком органу опіку та піклування, що зроблено лише на підставі документів, наданих позивачкою, без урахування позиції відповідача та його присутності на засіданні комісії, й ґрунтується виключно на факті наявності заборгованості по аліментах, відповідну оцінку якому дав суд у цій справі. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Суд також враховує, що пасивна участь батька в житті дитини спричинена тривалим конфліктом між сторонами, проживанням відповідача на значній відстані від сина та неналежним усвідомленням матір`ю необхідності участі батька у вихованні сина, незважаючи на конфліктні стосунки між сторонами. Після розірвання шлюбу батько фактично позбавлений можливості спілкуватися із сином, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише під впливом матері, яка не довела суду, що позбавлення батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Особисті конфлікти між батьками не повинні шкодити дитині, в інтересах якої є збереження зв`язків з обома батьками.

Outcome: dismissed