Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

31.08.2015 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулося ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості, який в подальшому було уточнено. В уточненій позовній заяві ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором ML-702/457/2997 у розмірі 98374,20 доларів США, що еквівалентно 2680563,36 грн., також просить стягнути на їх користь судові витрати. Відповідач за первісним позовом подав до суду зустрічну позовну заяву, яку в подальшому було уточнено, про визнання недійним частини кредитного договору № ML-702/457/2997 від 29.11.2007, визнати п. п. 4.1.1. п. 4.1. ч. 2 Кредитного договору ML-702/457/2997 від 29.11.2007 недійсним. Посилаючись на те, що при укладанні вказаного договору Банк не надав йому інформацію про кредитні умови передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.02.2017 року зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа ПАТ «ОТП Банк» прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. В судове засідання представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник [PERSON] до судового засідання не з'явився надав до суду заяву в якій просив слухати справу за його відсутності та просив задовольнити зустрічний позов. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові пояснення сторін, дійшов до наступного. Судом встановлено, що 29.11.2007 року між Банком, ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та позичальником - [PERSON] було укладено кредитний договір ML-702/457/2997. 30.06.2009 року державним реєстратором Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації було проведено реєстрацію змін до установчих документів позивача, відповідно до яких була змінена назва Банку з ЗАТ «ОТП Банк» на ПАТ «ОТП Банк». 18.03.2011 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов п. 3.1. якого ПАТ «ОТП Банк» продає ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» приймає Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору, виникла заборгованість за кредитним договором ML-702/457/2997 у розмірі 98374,20 доларів США, що еквівалентно 2680563,36 грн. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. Відповідачем за первісним позовом заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути суму кредиту частинами, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку сплати кожного окремого місячного платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його сплати. Відповідно до п.п.1-64 включно Додатку №1 «Графік платежів» до Кредитного договору встановлено графік сплати щомісячних платежів із терміном сплати з 26.12.2007 по 26.03.2013 включно на загальну суму кредитних коштів у розмірі 8502,07 доларів США. Таким чином, відповідно до ст. ст. 257, 261 ЦК України строк загальної позовної давності щодо вимог кредитора до боржника про стягнення частини кредитних коштів, яка повинна була бути сплачена щомісячними платежами у строк, встановлений у п.п. 1-64 Додатку №1 до Кредитного договору, у розмірі 8502,07 доларів США, сплив строк щодо кожного з вказаних щомісячних платежів окремо, що узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові ВСУ від 06.11.2013 року у справі №6-11цс13, в Постанові ВСУ від 30.09.2015 року у справі №6-154цс15. Стосовно вимог, що викладені [PERSON] в зустрічному позові про визнання недійсними частини Кредитного договору №ML 702/457/2007 від 29.11.2007 року, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою , п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пленум Верховного Суду України в п.2,12 Постанови №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 р. роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України та ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; Г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є)варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень п.п. 2.1, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансовихзобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розроблять форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Згідно з п.п. 3.7, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2007 року за № 168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема, погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредитув іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютніризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Представником позивача за первісним позовом заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна скорочена позовна давність в один рік. Законодавець встановив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України) . Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 29.11.2007 року між Банком, ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та позичальником - [PERSON] було укладено кредитний договір ML-702/457/2997. З моменту укладання кредитного договору, сторони були в достатній мірі обізнані про свої права та обов'язки з приводу даного договору. [PERSON] вказує, що строк позовної давності необхідно обчислювати з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. А [PERSON] стверджує, що він дізнався про порушення свого права лише після винесення Постанови Верховного суду України у справі №6-2003цс15, у якій передбачено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, була прийнята 21.10.2015 року, відповідно 21.10.2015 є днем коли [PERSON] міг довідатися про порушення свого права, тому перебіг позовної давності починається з 22.10.2015 року і спливає 22.10.2018 року. Але з даним твердженням суд не погоджується, з огляду на те, що [PERSON] не був стороною по справі №6-2003цс1 та жодним чином до неї не причетний, а отже і довідатися про її існування на наступний день ніяк не міг. Тому строк позовної давності повинен рахуватися з моменту укладання кредитного договору, а саме з 29.11.2007 року і закінчується 30.11.2010 року. Також відповідачем за первісним позовом не надано жодного фактичного доказу на підтвердження своїх тверджень. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним частини кредитного договору, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed