Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

18 серпня 2020 року позивач, [PERSON] , звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.1995 року. У належному їй на праві приватної власності будинку за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується реєстраційним записом в домовій книзі та довідкою про склад сім`ї від 17 липня 2020 року, які більше чотирьох років, а саме: з лютого 2016 року за місцем своєї реєстрації не проживають, що підтверджується актом про не проживання від 16 липня 2020 року. Останні не являються наймачем або членом сім`ї наймача цього будинку, будь-які домовленості або офіційні договори, угоди між нею, як власником житла та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні. Місце перебування відповідачів їй не відомо, ніяких стосунків між собою вони не підтримують, родичами не являються. Комунальні послуги відповідачі не сплачують, участі в утриманні будинку не приймають, їх особистих речей у будинку також немає. У зв`язку з цим вона не має можливості звернутися до відповідачів з проханням про їх добровільне зняття з місця реєстрації, Крім того, вона не може вільно та в повному обсязі реалізувати право приватної власності на нерухоме майно, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 17 вересня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачам було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує , на їх задоволенні у повному обсязі наполягає. Відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання неодноразово не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлялися у встановленому законом порядку. Клопотань від них також не надходило. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області від 03 вересня 2020 року, наданих на запит суду, 16.09.2020 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] значаться зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . У позовній заяві позивач зазначає, що останнім відомим їй місцем реєстрації та проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є - [ADDRESS] . У зв`язку з чим відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , крім викликів за вказаною адресою, були викликані до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідачів опубліковані - 06.10.2020 року та 15.10.2020 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області у судове засіданні не з' явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи завчасно повідомлявся у встановленому законом порядку, письмових пояснень щодо позову не надав. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право скористатись не будь-яким, а певним способом захисту цивільного права, які визначені у частині другій цієї статті, а саме: шляхом дії, яка порушує право. Отже, належним способом захисту права власності, порушення якого вбачається у наявності перешкод у користуванні належним позивачу будинку, буде припинення дії яка порушує це право, а саме: визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.1995 року, посвідченого Марганецькою державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформаційною довідкою ДОКП "Марганецьке БТІ від 11.08.2020 року за № 329. У належному позивачу на праві приватної власності будинку за вищевказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ,, [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується реєстраційним записом в домовій книзі та довідкою про склад сім`ї від 17 липня 2020 року. Відповідачі по справі по теперішній час значаться зареєстрованими у спірному будинку, однак фактично в ньому не проживають більше чотирьох років, а саме: з лютого 2016 року, участі в утриманні будинку вони також не приймають, комунальні платежі не сплачують, їх особистих речей у будинку немає. Останні не являються наймачем або членом сім`ї наймача цього будинку, будь-які домовленості або офіційні договори, угоди між позивачем, як власником житла та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні. Як зазначає позивач у позові, місце перебування відповідачів їй не відомо, оскільки вони нічого не повідомляли їй про себе, ніяких стосунків між собою вони не підтримують, родичами не являються. У зв`язку з чим позивач позбавлена можливості звернутися до відповідачів з проханням добровільно зняття з місця реєстрації. Крім зазначеного позивач не може вільно та в повному обсязі реалізувати право приватної власності на нерухоме майно, а тому за захистом своїх прав та інтересів вимушена звернутися до суду. Актом від 16 липня 2020 року, затвердженого головою квартального комітету 8 кварталу Марганецької міської ради та підписами сусідів підтверджується, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими у будинку [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживають з лютого 2016 року. Факт реєстрації відповідачів за даною адресою підтверджується також і довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області від 03 вересня 2020 року. У судовому засіданні встановлено, що відповідачі мали можливість користуватися спірним житловим приміщенням, ніяких перешкод їм позивач не чинила, поважних причин для їх відсутності у спірному житловому приміщенні не існувало, відтак їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачами перешкод, позивач позбавлена охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Відсутність відповідачів за місцем мешкання понад одного року, без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником будинку та відповідачами, дають суду підстави зробити висновок, що відповідачі, не мешкаючи в спірному житловому приміщенні більш ніж одного року, без поважних причин, втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим підлягають визнанню такими в судовому порядку. На підставі викладеного та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнавши [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ,, [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Так, як ухвалою судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2020 року позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст.8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан особи, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір необхідно стягнути в дохід держави з відповідачів, а саме: у розмірі по 840, 80 грн., з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved