Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] 13 лютого 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що позивачу на праві власності належала квартира [ADDRESS], 17 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу цього житла і згідно договору позивач по цьому договору отримав 687 300 грн. як вартість вказаної квартири; але в день підписання вказаного договору у нотаріуса позивач погано себе почував, не все чув, що йому казали і нотаріус нічого не роз'яснював, тому і підписав договір, вважаючи, що кошти він отримає після цього, але коштів за продане житло він не отримав, а потім почав уважно читати договір і з'ясував, що гроші відповідач начебто йому передав до підписання договору через банк; такого не було, в банку він не був, рахунок на нього не відкривався і грошей він не отримував, тобто його відповідач обманув: гроші не передав, квартиру через нотаріуса зареєстрував на себе. Позивач вважає цей договір купівлі-продажу незаконним і таким, що підлягає визнанню недійсним. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та повернення майна спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Просив суд визнати вказаний договір недійсним, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення проти позову, вказавши, що укладали з позивачем договір купівлі-продажу, оформлено все було вірно і підписано договір сторонами та нотаріусом засвідчено, позивач добровільно особисто підписав його. Всі істотні умови договору вони виконали, роз'яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Крім того, на думку відповідача, позивач використав вказані кошти і фактично зараз має вплив сторонніх осіб. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, підтримав позицію сторони відповідача. Крім того, відразу після укладення договору купівлі-продажу позивач надав нотаріально посвідчену значну позику [PERSON] і це, на їх думку, кошти від продажу житла, що підтверджує дійсність договору купівлі-продажу. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду вважав за можливе винесення рішення за наявними матеріалами справи на розсуд суду без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача і представника третьої особи, з'ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 1994 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 серпня 2017 року позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]; 17 листопада 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу цього житла і згідно договору позивач продав вказану квартиру відповідачу і по цьому договору отримав від відповідача 687 300 грн. як вартість вказаної квартири. Позивач стверджує, що в день підписання вказаного договору відповідач його чомусь постійно прискорював, позивач погано себе почував, у нотаріуса не все чув, що йому казали і нотаріус нічого не роз'яснював, тому і підписав договір, вважаючи, що кошти він отримає після цього, але коштів за продане житло він не отримав, а потім почав уважно читати договір і з'ясував, що гроші відповідач начебто йому передав до підписання договору через банк; такого не було, в банку він не був, рахунок на нього не відкривався і грошей він не отримував, тобто його відповідач обманув: гроші не передав, квартиру через нотаріуса зареєстрував на себе. Позивач вважає цей договір купівлі-продажу незаконним і таким, що підлягає визнанню недійсним. На звернення позивача до відповідача про з'ясування обставин вказаного та повернення майна спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело, є зареєстроване кримінальне провадження, ведеться досудове розслідування. Позивач вважає вказане, вчинене проти нього відповідачем, протиправним і порушуючим його права, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 1994 року і свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 серпня 2017 року позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]; 17 листопада 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу цього житла і згідно договору позивач продав вказану квартиру відповідачу і по цьому договору отримав від відповідача 687 300 грн. як вартість вказаної квартири. Відповідно до п. 3 вказаного договору купівлі-продажу від 17 листопада 2018 року продаж за домовленістю сторін вчиняється за 687 300 грн., які покупець сплатив продавцю у повному обсязі до оформлення цього договору через ПАТ "Комерційний банк "Аккордбанк" 09 листопада 2017 року. Позивач в своєму позові і в судовому засіданні стверджує, що вказаних коштів він ні особисто ні через банк не отримував. Представник відповідача не заперечував проти того, що розрахунок коштів по цьому договору купівлі-продажу [PERSON] проводив не через банк. Згідно відповіді голови правління ПуАТ "Акордбанк" в ГУ НП в Дніпропетровській області від 12 лютого 2018 року фінансова операція між [PERSON] та [PERSON] від 09 листопада 2017 року по сплаті грошових коштів у сумі 687 300 грн. за квартиру згідно договору у банку не мала місця. Рахунки жодним із цих громадян у банку не відкривалися. Отже, судом встановлено, що відповідно до п. 3 вказаного спірного договору купівлі-продажу розрахунок з позивачем за продану ним квартиру не проводився і вказаних в цьому пункті коштів позивач в такому порядку не отримував; не надано доказів суду і того, що відповідач розрахувався з позивачем іншим чином - особисто, готівкою, через свідків, нотаріуса, депозит чи інш., документального підтвердження це не знайшло, належних доказів не надано. Крім того, у вказаному пункти договору навіть не вірно вказано найменування банку, цю обставину зобов'язаний був перевірити нотаріус при укладанні договору купівлі-продажу, але цього в передбаченому законом порядку не зробив. Не виконання відповідачем умови договору про розрахунок з продавцем і передачу йому коштів за придбаваєму квартиру є порушенням суттєвих та істотних умов договору купівлі-продажу і є підставою для скасування такого договору. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимоги щодо невідповідності вимогам закону, визначених ст. 203 ЦК України. Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати недійсним укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 листопада 2017 року, засвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., реєстровий номер 3-1137, а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved