Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою 21.05.2019 року, яка надійшла за підсудністю з Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 15.07.2019 року, та в якій просила суд стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 35 545 грн. 24 коп., з яких: 34 286,34 грн. - сума грошового зобов`язання, 427,24 грн. 3% річних, 831,70 грн. - інфляційні витрати та судові витрати. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 05.10.2018 року між нею та [PERSON] був укладений договір в усній формі про надання послуг, за яким він отримав від неї грошову суму 500 доларів США для складання бізнес-плану по відкриттю «торгівельного острівця» в торгівельному центрі, який відповідач зобов`язався скласти впродовж трьох тижнів. Крім того, 13.12.2018 року відповідач отримав від неї грошову суму в розмірі 800 доларів США в якості позики та зобов`язався її повернути до 21 грудня 2018 року. Станом на момент звернення до суду з позовом відповідач [PERSON] зобов`язання за договором про надання послуг зі складання бізнес-плану не виконав та суму позики не повернув. Неодноразово вона намагалася вирішити з відповідачем дане питання в досудовому порядку, проте останній повністю ігнорував її дзвінки та прохання про зустріч. У зв`язку із чим, вона була змушена звернутись до Криворізького відділу поліції із заявою про вчинення шахрайських дій, проте розглянувши звернення їй було надано відповідь про відсутність в діях відповідача ознак кримінального правопорушення, та що дане питання може бути вирішено в порядку цивільного судочинства. Крім того, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України вона має право на нарахування 3% річних та інфляційних витрат на суму боргу. Станом на 15.05.2019 року за офіційним курсом валют НБУ України: 100 дол. США - 2637,4033 грн. У зв`язку із вище викладеним, вона звернулась за захистом своїх майнових прав до суду. Не погоджуючись з пред`явленими вимогам представник відповідача [PERSON] - адвокат Дербін Д.О. подав відзив на позовну заяву в якій вказав, що відповідач не заперечує факт отримання від [PERSON] 1300 доларів США, однак надані гроші передавались [PERSON] позивачем для виконання послуг, а саме: для складання бізнес-плану по відкриттю «торгівельного острівця» в торгівельному центрі, пошуку місця для відкриття торгівельного місця. На сьогоднішній день бізнес-план готовий та [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з метою передання бізнес-плану, однак остання відмовлялась від його отримання. З боку [PERSON] виконувались обумовлені усним правочином послуги, зокрема він витрачав свій власний час на розробку бізнес-плану, витрачав гроші на бензин для поїздок по місту для пошуку торгівельної точки, надав позивачу гараж для розміщення меблів, які на сьогоднішній день там перебувають, оскільки позивач відмовляється їх вивозити. Протягом одного року він допомагав позивачу в пошуку «торгівельного острівця» знайшов різні варіанти, однак позивач постійно відмовлялась від запропонованого. За цих обставин вважає, що відповідач повністю виконав послуги перед позивачем та ніяких грошей повертати позивачу не зобов`язаний. Вважає, що усна домовленість між [PERSON] та [PERSON] повинна була вчинятись у письмовій формі, адже повністю виконана в момент їх вчинення не могла бути, що тягне з собою визнання недійсним правочину в розумінні ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, просить звернути увагу на той факт, що сторони між собою не погодили строки виконання усної домовленості, специфікації, порядок виконання послуг, що є суттєвими умовами договору. У зв`язку із вище викладеним просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивачем на адресув суду 13.01.2020 року направлено відповідь на відзив, в якому посилаючись на необгрунтованість доводів відповідача просила задовольнити у повному обсязі позовні вимоги(а.с. 45-48). Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.06.2019 року матеріали справи за позовом [PERSON] направлено за підсудністю до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 17). Ухвалою суду від 25.07.2019 року відкрито провадження у справі та прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (суддя Чернова Н.В., а.с. 20-21). На підставі розпорядження керівника апарату суду №445 та протоколу повторного автоматизованого розподілу від 19.05.2020 року матеріали передано у провадження судді Гриня Н.Г. Позивач правом на участь у судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі рішення на підставі наявних доказів. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, звертаючись з позовом [PERSON] посилалась на те, що між нею та [PERSON] було укладено усний договір про надання послуг для складання бізнес-плану по відкриттю «торгівельного острівця» за яким відповідач отримав 500 доларів США та між сторонами було укладено Договір позики за яким [PERSON] отримав 800 доларів США в якості позики. За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 25.03.2019 року по справі №128/2248/16-ц зазначено наступне: «Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків». Відповідно до ст. 1 Закону України „Про захист прав споживачів" послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або інші документами (розрахунковий документ). При цьому матеріали справи не містять жодного підтвердження вчинення усного правочину про надання послуг між сторонами квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або інші документами (розрахунковий документ). Сам по собі факт визнання відповідачем факту отримання грошових коштів у розмірі 1300 дол. США не може бути беззаперечним доказом укладення договору про надання послуг, оскільки суперечить нормам матеріального закону, що регулює спірні правовідносини. Стосовно стягнення грошових коштів за договором позики, суд виходить з наступного. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17, від 03 квітня 2020 року у справі № 561/910/18). Разом з тим, згідно матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] договір позики в письмовій формі не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики (незалежно від найменування цього документа), який би посвідчував правову природу укладеного договору позики - підтверджував би факт укладення договору та передачі грошової суми позичальнику, містив би умови та дату отримання позичальником [PERSON] у борг грошей від [PERSON] із зазначенням точної суми позики та строків її виконання позивачем не надано. Таким чином, враховуючи вище викладене та те, що позивач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами факт погодження усіх істотних умов усних правочинів із [PERSON] (про надання послуг та договору позики), а також порушення відповідачем зобов`язань за усними договорами, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 80 ЦПК України) у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів слід відмовити. Враховуючи, що вимоги про стягнення 3% та інфляційних витрат за невиконання зобов`язання є похідними, в частині цих слід відмовити. Крім того, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, надані позивачем роздруківки письмової переписки (а.с. 8-10) судом не приймаються до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування, зокрема не містять істотних умов договорів, за які позивач прагне стягнути грошові кошти з відповідача. Більш того, не надано доказів, з якого саме мобільного номера та на які номери надсилались ці повідомлення, що унеможливлює встановлення відправника та адресата, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами відправлення цих повідомлень саме відповідачем. Наданий аудіозапис також, не приймається судом до уваги як доказ, оскільки суд позбавлений можливості ідентифікувати осіб , яким належать голоси на наданому позивачем носії інформації. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed