Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

В грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду через свого представника [PERSON] із вказаним позовом до відповідача [PERSON] за яким просив зобовязати останнього повернути належну йому земельну ділянку, площею 17,16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що у вересні 2007 року він з відповідачем домовилися про продаж цієї земельної ділянки. На виконання цієї домовленості [PERSON] передав йому 25 740 грн., а він в свою чергу склав відповідну розписку про отримання цих коштів та зазначив, що договір купівлі-продажу буде оформлено після зняття мораторію на продаж землі в Україні, а також передав два примірника договору оренди зазначеної земельної ділянки строком на 49 років, два примірника Акта приймання - передачі земельної ділянки і оригінал державного акту на земельну ділянку. Посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки укладений з метою приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, який є нікчемним, оскільки не відповідає вимогам\~ст. 657 ЦК України, позивач просив зобов'язати відповідача повернути належну йому вищевказану земельну ділянку.\~\~ Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце його проведення був сповіщений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому судової повістки. Останнім подано до суду письмове клопотання про необхідність відкладення розгляду справи через подання ним позовної заяви в новій редакції, однак за ухвалою суду від 14.09.2016 року відмовлено у прийнятті до розгляду позовної заяви у новій редакції, оскільки представником позивача змінено як предмет так і підстави первісного позову. Враховуючи те, що справа розглядається вже досить тривалий час і її розгляд затягувався в тому числі і через непоодинокі клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та його представника за наявними доказами, що маються у справі.\~ Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом\~ повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить такого висновку. Згідно з ч. 1\~ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 указаної\~статті цього Кодексу, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно із п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що виникають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. За правилами\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити ті обставини, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 17,16 га, що розташована в межах Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (а.с. 4-5). 03 березня 2008 року між сторонами укладено договір оренди щодо спірної земельної ділянки на 49 років та за актом приймання - передачі об'єкт оренди передано в користування відповідача (а.с.7-9). На підтвердження позовних вимог позивачем надано письмовий документ лише за його підписом і без дати складання з назвою „Розписка (попередній договір про наміри)" в якому зазначено, що він отримав 25740 грн. за продаж земельного паю належного йому на підставі державного акта серії МК № 044772, виданого 08.05.2001 року та зобов'язується після зняття мораторію на продаж землі переоформити цей земельний пай на [PERSON], [PERSON], а в разі відмови - повернути отриману суму в п'ятикратному розмірі (а.с. 10). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що обидві сторони договору оренди діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Посилання позивача на вказану розписку як на доказ фактичного укладення договору купівлі-продажу є безпідставними, так як намір в майбутньому укласти такий договір, до того ж висловлений лише однією стороною і без зазначення часу такого волевиявлення, тобто до чи після укладення договору оренди не змінює умов укладеного договору оренди та не перетворює його у приховану сторонами угоду. Згідно із вимогами ч. 1статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як власник землі [PERSON]\~ безсумнівно має право на свій власний розсуд володіти, користуватися нею та вільно розпоряджатися. Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у цьому праві чи протиправно позбавлений його. Однак власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. У випадку розглядуваного судом спору позивач помилково обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, передбачений ст.ст.15,16 ЦК України. Так, ним поставлене перед судом питання про повернення земельної ділянки із володіння [PERSON]\~ та за наслідками дослідження всіх обставин у справі безпідставного незаконного володіння суд в діях відповідача не угледів.\~\~ Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з вимогами ст. 204, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зважаючи на те, що договір зареєстрований у встановленому законом порядку, він є укладеним з моменту його державної реєстрації, а отже - оспорюваним й витребування спірної земельної ділянки без визнання цього договору оренди недійсним не грунтується на вимогах, встановлених ст. ст. 210, 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України і ст. 18 Закону України «Про оренду землі». Така правова позиція, зокрема, викладена Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (у справі 6-99цс/13). прийнятій за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених 355 ЦПК України. Таким чином, у задоволенні предявлених [PERSON] позовних вимоги належить відмовити. Судові витрати позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed