Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

07 липня 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В заяві зазначила, що 16 травня 2014 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. За умовами договору, вона придбала вказаний житловий будинок, який належав на праві власності відповідачам в рівним долях, тобто по 1/2 частки кожному, на підставі рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області. Передала відповідачам грошові кошти за вказаний житловий будинок, а вони передали позивачці згідно акту прийому-передачі житловий будинок, яким вона користується і в якому мешкає на теперішній час. Нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчено за фактичною відмовою у вчинені нотаріальних з дій з боку нотаріуса, у зв'язку з тим, що земельна ділянка, на якій знаходиться вказаний житловий будинок, на підставі Державного акту, належить іншій особі. Відповідно до положень ч.2 ст.220 ЦК України, просила суд визнати вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнати за нею право власності на нього. У судове засідання позивачка не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Представник позивачки за дорученням позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю та просив суд про їх задоволення. Відповідачі у судове засідання не з"явилися, про день, час та місце слухання справи були повідомлені вчасно та належним чином, а їх представник за дорученням позовні вимоги визнав повністю і також просив суд про їх задоволення. 23 липня 2014 року судом до участі у справі в якості заінтересованої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Снігурівську міську раду Миколаївської області, яка також не заперечувала проти вимог позивачки. Дослідивши докази, суд прийшов до наступного. Відповідно до положень ст.ст.655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. В силу ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, непосвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить із положень ст.ст.58-60, 212 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що відповідачі у справі на підставі рішень Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 травня 2014 року (а.с.14) та 18 лютого 2014 року (а.с.13) є власниками 1/2 частки кожний житлового будинку [ADDRESS]. Як свідчить договір купівлі-продажу від 16 травня 2014 року та акт прийому-передачі нерухомого майна (а.с.15-17), відповідачі продали, а позивачка купила вказаний житловий будинок за 3000грн. Позивачка сплатила відповідачам 3000грн. за житловий будинок, а останні передали, належний їм на праві власності будинок, [PERSON] Вказаний договір купівлі-продажу сторонами нотаріально не посвідчено, а тому відповідно до положень ч.1 ст.220 ЦК України є нікчемним. Позивачка на підтвердження своїх вимог посилається на ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку посвідчити нотаріально відмовилася нотаріус, мотивуючи це тим, що земельна ділянка на якому розташований житловий будинок належить іншій особі, але доказів на підтвердження звернення до нотаріуса суду не надала, можливість оспорити Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку та дії нотаріуса не використала. Факт належності земельної ділянки площею 0,0653га, на якій розташований житловий будинок, іншій особі - [PERSON] підтверджується рішенням №183 виконкому Снігурівської міської ради від 06 липня 1993 року та Державним актом на право приватної власності на землю, виданого 26 липня 1993 року, але це не є підставою визнання правочину купівлі-продажу житлового будинку дійсним. Згідно роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п.13 зазначено: «У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. При розгляді таких справ суди повинні з'ясовувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість». Доказів того, що відповідачі ухилялися від нотаріального посвідчення договору, суду не надано, можливість посвідчення такого договору сторонами не втрачена, а тому вимоги позивачки про визнання договору дійсним не ґрунтуються на законі, не знайшли свого підтвердження і не підлягають до задоволення. Суд відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх безпідставністю.

Outcome: dismissed