Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

23.02.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому проситьвизнати недійсним договір фінансового лізингу № 011181 від 01.09.2014 року, укладений між [PERSON] і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача 7 300 грн. При цьому, позивач посилається на те, що 01.09.2014 року його дружина [PERSON] уклала з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 011181, предметом якого є транспортний засіб ВАЗ 2114, 2013 року випуску вартістю 73000 грн. Позивач зазначає, що [PERSON] сплатила ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 7300,00 грн., використавши її та позивача спільні грошові кошти, набуті ними у шлюбі, а також зобов'язалася в подальшому сплачувати лізингові платежі у строки і відповідно до умов, передбачених договором. Зазначений договір [PERSON] уклала без відома і згоди позивача, який також не згоден на здійснення в межах цього договору платежів за рахунок їх спільних коштів, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. При цьому пояснила, що під час підписання оспорюваного договору фінансового лізингу № 011181 представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не запитувала [PERSON] про наявність у неї чоловіка та його згоду на укладення вказаного договору. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. До суду надано заяву про розгляд справи за їх відсутності. Також матеріали справи містять письмові заперечення на позовну заяву, в яких представник посилається на відсутність майна, яким розпорядилася [PERSON] при виконанні умов договору фінансового лізингу № 011181 від 01.09.2014 року, оскільки вона розпорядилася не транспортним засобом вартістю 73000 грн., а грошовими коштами в сумі 7300 грн., які не є предметом договору. Та зазначає, що у випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди іншого з подружжя законом прямо не вимагається. Представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» також зазначив, що підтвердженням згоди позивача з усіма істотними умовами оспорюваного договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору та додатків до нього. Окрім того, в заперечення представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» посилається на судову практику з аналогічних правовідносин. Вислухавши представника позивача та представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 25.03.1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER], актовий запис № 86 від 25.03.1995 року /а.с. 8/. 01.09.2014 року [PERSON] уклала з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» у м. Києві договір № 011181 фінансового лізингу, відповідно до якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (лізингодавець) зобов'язалося придбати у власність транспортний засіб ВАЗ 2114, 2013 року випуску (предмет лізингу), вартістю 73000 грн.,і передати його у користування [PERSON] (лізингоодержувачу), яка зобов'язалася сплатити лізингові платежі у строк і відповідно до умов, передбачених цим договором /а.с. 9-16/. Того ж дня, 01.09.2014 року, [PERSON] сплатила на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 7300 грн., що підтверджується квитанцією № N18VQ54853 від 01.09.2014 року /а.с. 21/. Таким чином, суд доходить висновку, що договір № 011181 фінансового лізингу від 01.09.2014 року мав укладатися тільки за наявності згоди [PERSON], оскільки зазначений договір стосується цінного майна, явно виходить за межі дрібного побутового, і за його умовами [PERSON] взяла на себе зобов'язання на здійснення значних за розміром платежів, які вже почала здійснювати за рахунок їх спільних з позивачем коштів. Обставина - відсутність згоди позивача на укладання його дружиною оспорюваного договору, визнана подружжям [PERSON], а саме позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Згода позивача на укладення оспорюваного договору мала бути подана письмово, оскільки договір стосується цінного майна, що, згідно з ч. 3 ст. 65 СК України, є самостійною підставою для вимоги щодо письмово висловленої згоди другого з подружжя, не пов'язаною з підставами щодо потреби нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації договору. Твердження представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» стосовно того, що при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя, і у випадку вчинення правочинів (договорів), в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Оспорюваний договір фінансового лізингу є двостороннім, оскільки його умови передбачають наявність і прав, і обов'язків для обох сторін, а також оплатним, оскільки майнове надання однієї сторони обумовлює зустрічне майнове надання від іншої сторони. Так, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавець, зобов'язався придбати у власність цінне майно - транспортний засіб - і передати його у користування лізингоодержувачу [PERSON], яка, в свою чергу, зобов'язалася сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі, що за розміром не можуть вважатися дрібними побутовими. Ч. 3 ст. 65 СК Українивстановлено вимогу про необхідність письмової згоди другого з подружжя на укладення договору, який стосується цінного майна. При цьому законодавець не розрізняє, якою стороною у двосторонньому оплатному договорі має бути той з подружжя, хто укладає договір без згоди чоловіка (дружини), - чи стороною, яка відчужує цінне майно, чи стороною, яка його набуває за рахунок зустрічного майнового надання. При укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу зустрічне майнове надання у формі лізингових платежів передбачалося суттєвим, неминуче мало впливати на бюджет сім'ї [PERSON], а тому взяття на себе майнових зобов'язань [PERSON] мало відбуватися тільки за письмовою згодою її чоловіка. Таким чином, неважливо, чи є грошові кошти, що передаються в межах договору, його предметом або ж формою зустрічного майнового надання - якщо договір стосується цінного майна, згода другого з подружжя на укладення такого договору в будь-якому разі має бути висловлена письмово. Доводи представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про відсутність майна, яким розпорядився другий з подружжя, оскільки, здійснюється лише грошова оплата предмета лізингу, суд відхиляє на тій підставі, що грошові кошти, обов'язок зі сплати яких в межах оспорюваного договору взяла на себе [PERSON], є майном в розумінні ЦК України. Відповідно до ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Оскільки щодо грошей можуть виникати цивільні права та обов'язки, то гроші є річчю (сукупністю речей) і, відповідно, визначаються Цивільним кодексом України як майно. Таким чином, гроші, обов'язок зі сплати яких в межах оспорюваного договору взяла на себе [PERSON], є майном, розпорядження яким в умовах належності його подружжю на праві спільної сумісної власності має здійснюватися за згодою обох з подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 369 ЦК України, "1. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 3. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. 4. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень". Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями частин 1-3 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Твердження представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про те, що підтвердженням згоди позивача з усіма істотними умовами оспорюваного договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки договору та додатків до нього, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки на наданому суду оспорюваному договорі наявні підписи тільки відповідачки [PERSON] та представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до абзаців першого, третього, п'ятого п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 011181 від 01.09.2014 року, укладеного між [PERSON] і ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як такого, що його було укладено без згоди [PERSON] Суд також вважає, що для захисту прав [PERSON] необхідно стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача грошові кошти у сумі 7300 грн., які було передано в межах договору фінансового лізингу № 011181 від 01.09.2014 року, що визнається судом недійсним. Стягнення цих коштів на користь позивача поверне їх до спільної сумісної власності подружжя [PERSON], тим самим [PERSON] знову отримає можливість розпоряджатися цими коштами за згодою дружини, що є достатнім для захисту прав позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Стосовно наданої ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" судової практики з аналогічних правовідносин, суд приходить до висновку, що в мотивувальній частині даного рішення по справі, суд обґрунтував рішення з посиланням на ст.ст. 177, 179 190 ЦК України та ч. 3 ст. 65 СК України.

Outcome: approved