Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 50 014,33 грн. Позивач посилаєся на те, що між ним та відповідачем 28 грудня 2010 було складено боргову розписку, згідно до умов якої, він надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США строком повернення до 28 лютого 2011 року. Строк, на який надавалася позика, закінчився, але на вимогу позивача про повернення суми боргу відповідач просить подовжити строк повернення коштів. Станом на червень 2014 року відповідач повернув частину грошей у розмірі 700,00 доларів США.У зв"язку з чим, позивач просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у ромірі 4 300,00 доларів США, що відповідно офіціного курсу НБУ станом на 11 червня 2014 року становить 50 014,33 грн., а також судові витрати. Позивач у судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник позивача у судове засідання не з"явилась, надала суду заяву з проханням слухати справу у відсутності сторони позивача, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не надав. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, представника позивача за наявними у справі доказами і ухвалити рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 11, статті 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено, 28 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, згідно умов якого, позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США зі строком повернення до 28 лютого 2011 року. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Також судовим розглядом встановлено, що відповідач [PERSON] частково повернув грошові кошти позивачу у червні 2014 року у розмірі 700,00 доларів США. У відповідності до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 264 ЦК України, пребіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов"язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до пеперивання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Слід прийти до висновку про те, що позовна давність у даному випадку переривалась у червні 2014 року, отже, позивачем строк позовної давності при пред"явленні позову не пропущений. Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, підлягає до стягненню з відповідача основна заборгованість, яка повинна визначатися за співвідношенням гривні до долару за курсом НБУ станом на 11 червня 2014 року. Таким чином підлягає стягненню з відповідача сума заборгованості у розмірі 50 014,33 грн. за неналежне виконання зобов'язання за договором. В судовому засіданні з'ясовано, що кошти у позивача відповідач у вказаній сумі дійсно брав, була складена розписка про суму боргу та термін повернення грошей. Відповідач умови договору позики виконав частково, і у повному обсязі гроші не повернув. Суд приймає до уваги також і ті обставини, що свої зобов'язання по договору позики позивач виконав повністю, термін повернення грошей закінчився, відповідач в добровільному порядку грошей не повертає, коштами користується до теперішнього часу. Сам борг виник в 2011 році, але він продовжувався та продовжується і зараз, правовідносини триваючі і продовжуючи, борг підтверджений угодою (розпискою). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) . Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звертається до суду. За таких обставин суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Судові витрати по справі визначаються судом, виходячи з положень ст. 88 ЦПК України. , На підставі викладеного,

Outcome: approved