Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

[PERSON] 11.05.2017 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що згідно свідоцтва про житло № 13697, вона є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Інші 2/3 частини житлового приміщення належать її дітям - [PERSON] та [PERSON], які не мешкають в зазначеній квартирі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2000 р. [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.10.2015 р. рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2000 р. залишено без змін. Однак відповідач знову заселився та проживає в квартирі, у добровільному порядку з житлового приміщення не виселяється. В період проживання в квартирі [PERSON] поводиться неправомірно та негідно, принижує її честь, вчиняє сварки, ображає нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою, псує майно, не сплачує за комунальні послуги. Вона неодноразово зверталась до Шевченківського відділення поліції з приводу вчинення насильства в сім»ї відповідачем, але всі заходи виявилися марними. За позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст.319 ЦК України, ст.109, 116, 157 ЖК України, просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач до суду повторно не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст..224 ЦПК України. Третя особа - [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує. Третя особа - [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у порядку, визначеному ч.5 ст.74 ЦПК України шляхом вручення судової повістки позивачу для вручення третій особі. В судове засідання [PERSON] не з»явився, заяви про бажання приймати участь у судових засіданнях до суду не подавав. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення [PERSON], приймаючи до уваги позицію [PERSON], суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що шлюб між сторонами був розірваний у 1996 р. (а.с.6). Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2000 р. задоволено позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.10.2015 р. (а.с.9-10). 21.05.2002 р. Шевченківською районною адміністрацією [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Як зазначає позивач, після постановлення ухвали Апеляційним судом Запорізької області від 06.10.2015 р., відповідач вселився до квартири та почав порушувати умови правил співжиття. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом із тим відповідно до ст. 157 ЖК України наймача, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Тобто, законодавцем передбачено, що в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК/ОСББ, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», №2 від 12 квітня 1985 р., при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Виходячи зі змісту даної статті, виселення - це крайня міра, яка застосовується тільки до осіб, які систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим сумісне проживання. Під системністю слід зрозуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження або громадського впливу. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово викликала поліцію за адресою і звинувачувала відповідача у вчиненні неправомірних дій щодо неї, за результатами яких з [PERSON] проводились профілактичні бесіди та винесені офіційні застереження про недопущення протиправної поведінки (а.с.11-13), а також рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.12). За викладених обставин, суд вважає, що позов заявлений [PERSON] підлягає задоволенню з наведених вище підстав. У порядку, визначеному ч.3 ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved