Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] на його користь згідно договору позики суму боргу в розмірі 42 739 грн позики, 641 грн - проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання та 704 грн 80 коп судового збору. Процедурні питання, пов`язані із рухом справи в суді та інші процесуальні дії. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.11.2018 провадження у справі відкрито (а.с.14) з призначенням справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Стислий виклад позиції сторін. Вимоги за заявленим позовом обґрунтовані [PERSON] тим, що Посилаючись на те, що він 27.02.2018 уклав договір позики з [PERSON] , згідно якого він передав, а останній отримав 1500 доларів США та зобов`язався його повернути 27.03.2018, оскільки до цього часу борг не повернуто, просить стягнути з нього на його користь борг у розмірі 1500 доларів США, що станом на 05.09.2018 курсу НБУ (1 долар США - 28,4930) становить 42739 грн, три проценти річних від простроченої суми, що становить 641 гривень та судові витрати у справі, а саме судовий збір. 03.12.2018 до суду позивач направив заяву про збільшення позовних вимог, згідно яких просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у розмірі 52 739 грн, оскільки він перевів 23.03.2018 [PERSON] 10 000 грн та надав на підтвердження копію квитанції (а.с.18-19). Відповідач [PERSON] до суду відзив не направив. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просить позов задовольнити та винести заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Встановлені судом фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. 27 лютого 2018 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 1500 доларів США, а позичальник зобов`язався повністю повернути позику 27 березня 2018 року. Про що відповідач [PERSON] написав розписку, якою він підтвердив отримання від [PERSON] грошей у сумі 1500 доларів США (а.с.6). Встановивши фактичні обставини справи, з`ясувавши правові позиці сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та здійснюючи розгляд справи виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, зазначає, що виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІV. 34 Оцінка наведених учасниками справи аргументів, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення вимог . Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно розписки наданої позивачем, відповідач 27 лютого 2018 року взяв у позивача в борг у розмірі 1500 доларів США , які зобов`язався повернути 27 березня 2019 року . Тобто за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про укладення між сторонами договору позики, за яким боржник отримав від кредитора в борг грошові кошти , які зобов`язався повернути, а позивач набув право вимагати повернення позики. Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із сутті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Таким чином, оскільки відповідач зобов`язання не виконав, борг у повному обсязі та у визначені у розписці строки не повернув, він підлягає стягненню з нього у примусовому порядку. За правилами статті 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - грвні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а правилами частини 2 статті 533 цього ж Кодексу встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З підстав невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення позики, позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики у розмірі 1500 доларів США, вираженої у гривнях і має відповідати сумі, що є еквівалентом 1500 доларів США за офіційним курсом НБУ на день винесення рішення, що відповідає умовам договору позики з приводу якого заявлено спір та правилам статтей 524, 533 ЦК України. За даними офіційного курсу валют Національний банк України на 17.07.2019 встановив такий офіційний курс гривні до іноземної валюти, зокрема за 100 доларів США - 2586,4142 грн. За таких обставин розмір позики, що визначений умовами договору, станом на 17.07.2019 є еквівалентним грошовій одиниці України відповідно офіційного курсу НБУ в сумі що складає: 1500 доларів США = 38790 грн. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 3 проценти річних від простроченої суми, які підлягають застосуванню з 28 березня 2018 року (тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язання) по 17 липня 2019 року, що складає 1527 грн 16. Щодо збільшених вимог позивача на суму 10000 грн, суд наголошує на наступному. Відповідно до наданої позивачем квитанції від 23.03.2018 ПриватБанк, вбачається, що було перераховано 10 000 грн, при цьому ім`я платника та отримувача вказано [PERSON] Призначення платежу зазначено - борг [PERSON] . У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а як встановлено в судовому засіданні, то сторонами не дотримано вимог ст.ст.1046,1047 ЦК України, а тому суд вважає, що договір позики не відбувся, надана квитанція про переказ коштів у розмірі 10 000 грн не підтверджують укладення між останніми договору позики в розумінні ст.ст. 1046,1047 ЦК України (відсутні зобов"язання щодо повернення грошових коштів). Отже, суд не може прийняти до уваги доводи позивача про те, що він надавав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 грн, згідно наданої квитанції, оскільки відсутній сам договір позики на вказану суму, не визначені правові підстави перерахунку даних сум, крім того платник та отримувач вказаної суми вказаний [PERSON] , між тим, поповнення картрахунку, на думку суду, не є доказом існування зобов`язань за договором позики, а тому відповідно вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю; Відповідно до наданої позивачем копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] має інвалідність ІІ групи, яка встановлена довічно ( а.с. 51). Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн 60 коп, враховуючи дату звернення позивача із позовом до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial