Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

22.06.2021 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на спадкове майно(а.с.3-5). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просить розглянути цивільну справу без його участі та задовольнити позовні вимоги, про що надав до суду відповідну заяву (а.с. 50). Представник відповідача Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, просить справу розглянути без його участі, про що надав відповідну заяву (а.с.47-48). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] в с. Лозова м. Красний Лиман Донецької області, помер брат позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 25.10.2005, актовий запис № 42 (а.с.14). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220 ч. 1 ЦК України). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, та земельних ділянок, призначених для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, площею 2500кв.м., та для ведення особистого підсобного господарства, площею 600кв.м., які знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Житовий будинок належав померлому відповідно до виписки з погосподарської книги, земельні ділянки належали померлому на підставі Державних актів на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ДН № 179764 та серії ІІІ-ДН № 179765, виданих 19.06.1995 Головою Рубцівської сільської Ради народних депутатів, відповідно. Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями статті 1262 ЦК України, визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1268 ЦК України визначено порядок прийняття спадщини. Частина 3 зазначеної статті передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 09.01.1998року по теперішній час що підтверджується довідкою старостинського округу с. Рубці Лиманського району (а.с.17). На теперішній час позивач є єдиним спадкоємцем за законом другої черги після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , який прийняв спадщину, інші спадкоємці відсутні, що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи № 258/17, заведеної Лиманською державною нотаріальною которою 25.05.2017. Позивачу нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки відсутні документи, які б підтверджували право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , на ім`я спадкодавця. Таким чином, на теперішній час позивач позбавлений права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1225 ЦК України визначено спадкування права на земельну ділянку. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. В інформаційному листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 Виший Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу на те, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Спірний будинок, який входить до складу спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на який набувався в порядку, який існував на час його будівництва. З 1948 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08. 1948 "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків". Згідно зі статтею 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26.08.1948 та Постановою від 26.08.1948 підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1969, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. З наданої архівним відділом виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 21.07.2021 № 05.07.07/116 інформаії вбачається, що згідно з погосподарських книг [PERSON] , був головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] . Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги [PERSON] , своє право власності в БТІ не зареєстрував (не оформив). Причиною звернення позивача з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість його як спадкоємця, який прийняв спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такий випадок є характерним для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Спірний житловий будинок був збудований в 1979 році, що підтверджується даними по господарської книги та технічною документацією, виготовленою експертом з технічної інвентаризації нерухомого майна. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Так, згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до Об`єднаної територіальної громади м. Лиман в особі Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на спадкове майно.

Outcome: approved