Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимоги позовної заяви, з урахуванням уточнення позовних вимог, мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем 30.10.1982 року був укладений шлюб. Одруження з відповідачем виявилося невдалим, сім`я розпалася, шлюбні відносини фактично припинились, а сам шлюб рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2015 року був розірваний. Позивач наполягає, що сторонами, за час їхнього шлюбу, було набуто легковий автомобіль марки ВАЗ, модель 21103, зеленого кольору, 2002 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний державний номер [NUMBER] , ринковою вартістю 59984,00 грн., а також автомобільний причіп марки ПВА-1, реєстраційний номер [NUMBER] , ринковою вартістю 6000.0 грн. Позивач вважає за необхідне поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину легкового автомобіля та вказаного причепа. Разом із тим, оскільки позивач не буде користуватися вказаним майном, а тому вона бажає щоб зазначений автомобіль та причіп залишились у користуванні відповідача, а з нього на її користь було стягнуто 1/2 частину їх вартості, яку обраховує у сумі 32992 грн. Оскільки сторони не змогли досягти домовленості в позасудовому порядку, позивач звернулася до суду за захистом, на її думку, порушених прав. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги ствердили та наполягали на їх задоволенні, надавши суду пояснення аналогічні поясненням, які викладені у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти визнання вказаного автомобіля та автомобільного причепу об`єктом спільної сумісної власності подружжя та запропонованого позивачем розподілу майна не заперечував, однак категорично не погодився із зазначеною позивачем вартістю вказаного майна, наполягаючи на тому, що позивачем вартість автомобіля та причепа визначалася суб`єктивно, без врахування дійсної ринкової ціни на таке майно, а сама сума вартості майна, яка зазначена [PERSON] є значно завищена. За таких обставин відповідач, наполягаючи на своїх доводах та запереченнях, надав суду відповідні звіти про незалежну оцінку вартості вказаного автомобіля та причепа. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Як вбачається з рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2015 року, яке набрало законної сили, сторони по справі 30.10.1982 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Домантівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області за актовим записом №20. Шлюб між сторонами виявився невдалим, а тому вказаним рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з довідки, виданої територіальним сервісним центром №7145 від 29.05.2018 року за №31/23/45-139, автомобіль ВАЗ 21103, 2002 р., д.н.з. [NUMBER] , зеленого кольору, кузов № [NUMBER] , зареєстрований 02.09.2008 р. та причіп ПР ПВА-1, 2008 р., д.н.з. [NUMBER] , зеленого кольору, шасі № [NUMBER] , зареєстрований 04.02.2009 року за [PERSON] . Реєстрація вказаного вище автомобіля за відповідачем в 2008 році та причепа в 2009 році стверджується також свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та САС [NUMBER] . Суд зважає, що відповідач не заперечує факту придбання вказаного автомобіля та причепа в період перебування у шлюбі, жодні докази про придбання вказаного майна за особисті кошти позивача чи відповідача матеріали справи не містять. Надані до матеріалів справи докази про придбання зазначеного автомобіля та причепаа під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові. Відповідно до вимог ч. З ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь- які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що автомобіль марки ВАЗ, модель 21103, зеленого кольору, 2002 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний державний номер [NUMBER] , а також автомобільний причіп марки ПВА -1, реєстраційний номер [NUMBER] , які придбані сторонами під час зареєстрованого шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, за умови відсутності домовленості між сторонами про поділ спільного майна, підлягає розподілу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні - по 1/2 частині. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції" зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Так, матеріалами справи підтверджено, що спільне володіння та користування майном, придбаним під час шлюбу сторонами є неможливим. З урахуванням\~встановлених судом\~обставин справи,\~виходячи з\~того,\~що зазначене\~у позові майно не може бути реально поділене між сторонами у справі, а позивач та відповідач не заперечують проти такого розподілу майна, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості 1/2 частини автомобіля та причепа є законними та обґрунтованими. Разом із тим, захищаючи права та інтереси як позивача по справі, так і відповідача, суд не може погодитися із доводами позивача щодо визначення вартості вказаного майна та загальної суми, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Так судом вбачається, що вартість як автомобіля, так і причепа позивачем визначалася за допомогою Інтернет сайтів, разом з тим залишаються недоведеним те, якими саме критеріями керувався позивач при визначенні вартості як автомобіля, так і причепа, зокрема рік їх випуску, пробіг, характеристики двигуна, стан кузову тощо. Згідно з ч.,ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Нормами ст.,ст. 77-81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином суд приходить до переконання, що належних доказів правомірного визначення вартості автомобіля та причепа позивачем надано не було, а тому розрахунок вартості транспортного засобу та причепу до нього, який здійснений позивачем викликає у собі сумніви та не може братися судом до уваги при вирішенні даного спору. Разом з тим в матеріалах справи наявні відповідні звіти про незалежну оцінку вартості автомобіля ВАЗ 21103, д.н.з. [NUMBER] та причепа ПР ПВА-1, д.н.з. [NUMBER] , які складені відповідним сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності. Згідно з даними вказаних звітів вартість автомобіля ВАЗ 21103, д.н.з. [NUMBER] складає 34528.0 грн., а вартість причепа ПР ПВА-1, д.н.з. [NUMBER] складає 3255.0 грн. Суд бере до уваги вказані висновки про вартість транспортних засобів, оскільки вони складені сторонньою особою, яка має відповідні знання стосовно проведення оцінки ринкової вартості об`єктів майна та відповідні сертифікати на проведення такої оцінки, а сумнівів стосовно достовірності результатів оцінки майна вказані звіти в собі не викликають. Жодних доказів на спростування зазначених вище обставин матеріали справи не містять та позивачем надані не були. Таким чином судом встановлено, що ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21103, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 34528.0 грн., а автомобільного причепа марки ПР ПВА-1, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] складає 3255 грн., а разом 37783 грн.. За таких обставин, виходячи з вартості автомобіля та причепа, на користь позивача підлягає компенсація їх вартості 1/2 частини у сумі 18891,5 грн., шляхом стягнення зазначеної суми з відповідача на користь позивача. Внаслідок поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та шляхом компенсації 1/2 частини його вартості на користь позивача, таке право власності за позивачем припиняється, суд вважає за можливе залишити автомобіль ВАЗ 21103, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та причіп марки ПВА-1, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] у особистій власності відповідача, що відповідає положенню ст. 372 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Судом встановлено, що позивач сплатила судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп., за подачу позовної заяви до суду, що стверджується квитанцією від 25.04.2018 року. Доказів понесення [PERSON] інших судових витрат матеріали справи не містять. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, то із відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину суми сплаченого останньою судового збору, що буде відповідати нормам ст. 141 ЦПК України. На підставі зазначеного та

Outcome: partial