Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору про виготовлення та доставку шафів-купе, стягнення грошових коштів сплачених за виготовлення та доставку шафів-купе, стягнення моральної шкоди та пені за кожен день прострочення виконання зобов»язання. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 10 квітня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір про виготовлення, установку та доставку шафів - купе, загальною вартістю 11 000 гривень. В день замовлення за домовленістю між ними він вніс відповідачеві передоплату в сумі 9 000 гривень. Договором визначено термін виконання замовлення - 14 днів, однак по закінченню обумовленого строку, замовлення не було виконано, після чого, він зателефонував відповідачеві уточнити причину невиконання, на що отримав відповідь, що замовлення буде виконано, як тільки надійдуть матеріали. По спливу декількох тижнів на його телефонний дзвінок він отримав аналогічну відповідь. Таким чином протягом восьми місяців з моменту внесення передоплати відповідачеві він неодноразово телефонував тому, отримуючи обіцянки, а потім взагалі почав ігнорувати його дзвінки, уникати зустрічей. В зв»язку з тим, що відповідач свою роботу не виконав, тому повинен повернути йому сплачену ним суму в розмірі 9 000 грн., а також пеню за кожен день прострочення виконання зобов»язання, розмір якої за його розрахунком склав 339 570 грн. (11 000 грн. - ціна товару х 3% х 1029 днів - кожен день прострочення). Просить суд розірвати укладений між ним та відповідачем договір про виготовлення та доставку шафів - купе, загальною вартістю 11 000 грн., стягнути з відповідача на його користь сплачені грошові кошти за виготовлення та доставку шафів - купе в сумі 9 000 грн., стягнути моральну шкоду в сумі 9 000 гривень та пеню за кожен день прострочення виконання зобов»язання в сумі 339 570 гривень. Позивач [PERSON] на розгляд справи не з'явився, надавши суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] на розгляд справи до суду не з'явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З наданої позивачем суду ксерокопії замовлення б/н від 10 квітня 2013 року вбачається, що він замовив придбання та монтаж меблів з доставкою вартістю 11 000 грн., аванс склав - 9 000 грн. Строк виготовлення - 14 днів. Вказане замовлення містить підпис продавця - ПП [PERSON] та позивача [PERSON] До замовлення додано ксерокопії замовлених екскізів меблів складених власноручно (а.с.3-9). Однак, зазначені шафи зі слів позивача не були встановлені і на його неодноразові звернення відповідач свої зобов"язання не виконав. Проте, доказів звернення до відповідача із претензіями позивачем суду не надано. В обґрунтування вимог позивач посилається на положення ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, до фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров'ю або майну споживача. Згідно з ч.ч. 1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] замовив послугу з виготовлення, установки та доставки шафів-купе, виконання якої, за умовами договору, мав здійснити відповідач. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідними змінами (далі - Закон), виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Тобто вказаний Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія вищевказаного Закону не поширюється. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з особою (фізичною або юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення, продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства. При цьому, в ході розгляду даної справи не здобуто належних та допустимих доказів того, що відповідач перебуває у трудових відносинах з будь-якою юридичною особою, а також є фізичною особою-підприємцем, чи того, що його було фактично допущено до роботи та він був уповноважений на укладання договорів про надання послуг. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», у зв»язку з чим позовна вимога про розірвання укладеного між ним та відповідачем договору про виготовлення та доставку шафів - купе, загальною вартістю 11 000 грн., стягнення сплачених грошових коштів за виготовлення та доставку шафів - купе в сумі 9 000 грн. та пені за кожен день прострочення виконання зобов»язання, задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги позивача про відшкодування завданої моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтями 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснює суд. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. У зв»язку з відмовою у задоволенні позовних вимог через недоведення позивачем, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, а також надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Оскільки при пред'явлення позову позивач був звільнений від сплати судового збору, а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed