Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

01 листопада 2019 року позивач [PERSON] а звернулася до суду з даним позовом в якому просить: встановити факт проживання її з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в період придбання спірної квартири; визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю її та відповідача; визнати за нею в порядку поділу спільної сумісної власності, право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 2305,20 грн. та 2000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. В обґрунтування пред`явлених вимог позивач [PERSON] зазначила, що з грудня 2002 року вона почала мешкати з відповідачем однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу. Під час сумісного проживання, в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Під час фактичних шлюбних відносин, 27.01.2004 року відповідач за спільні кошти придбав 4-кімнату квартиру, загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м. на 1 поверсі 5 поверхового житлового будинку, що розташована у [ADDRESS] . 09.02.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 54. Під час перебування у шлюбі в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Відповідач надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що вважає спірне нерухоме майно своєю особистою приватною власністю та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі враховуючи наступне. Разом вони не мешкали, спільне господарство не вели на момент придбання спірної квартири. Він постійно проживав разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті про реєстрацію місця проживання. Також звертає увагу, на те, що у 2002 році ніяк не міг проживати разом з позивачкою, у зв`язку із тим, що перебував у шлюбі в період з 26 жовтня 1996 року по 22 травня 2003 року. Спірну квартиру придбав за власні кошти, до моменту шлюбу з позивачем. Крім того, за спожиті комунальні послуги за вищезазначену квартиру сплачував він та його батьки. Позивачка [PERSON] жодної оплати не здійснювала. Враховуючи викладене, вважає, що вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню. 26.11.2020 року відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 20.01.2020 року. Ухвалою від 26.11.2020 року задоволено клопотання позивача та постановлено про витребування з Комунального підприємства «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] , а саме договір на купівлі-продажу ВВА №900964 від 27.01.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., зареєстровано в реєстрі № 117. Ухвалою суду від 20.05.2020 року справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, представник надав до суду письмову заяву про те, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Позивач [PERSON] раніше в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, зазначила, що квартиру купували за спільні кошти, вели господарство та мали спільний бюджет. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав до суду письмову заяву про те, що проти позовних вимог заперечує в повному обсязі. У попередньому судовому відповідач засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити за їх безпідставністю з мотивів зазначених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін. За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК , суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Під час розгляду справи в суді за клопотаннями сторін допитано низку свідків та встановлено насткпне. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін. Довгий час [PERSON] та [PERSON] мешкали разом, без реєстрації шлюбу. Свідок повідомила, що зі слів матері позивачки, грошові кошти на придбання квартири давала вона. Спочатку 2000 доларів, а потім ще 500 доларів. Також свідок вказує, що спільний бюджет у сторін був. На даний час позивач та відповідач разом не проживають, разом з дітьми позивачка мешкає в орендованій квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою [PERSON] знайома з 1997 року, а з відповідачем [PERSON] з 2002 року. Спочатку ті зустрічались, потім позивачка завагітніла і вони почали жити разом. Чому вони не одружувались, вона не знає. Коли їх сину виповнилося 2 роки, вони одружилися. Спочатку сторони по справі проживали у мами позивача [PERSON] , а згодом купили квартиру за адресою [ADDRESS] . Свідок повідомила, що зі слів мами позивачки, сторонам у борг кошти на квартиру у сумі 3000 доларів США давала вона, а решту 2000 доларів США вони позичали. Кошти на квартиру передавались не в її присутност. Також свідок підтвердила, що позивач та відповідач жили однією сім`єю, мали спільний бюджет. Вона хрещена мати їх сина, тому бачились вони дуже часто. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач [PERSON] друг її чоловіка, його вона знає з 1995 року, а позивачку [PERSON] знає з 2002 року, тому про те що він познайомився з позивачем вона знала. Також свідок повідомила, що з 2002 року [PERSON] та відповідач разом проживали у батьків позивачки, потім винаймали квартиру, потім знову жили у батьків. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тому їх можна було назвати чоловіком та дружиною. У 2003 році в них народився син. Згодом вони купили квартиру по вул. Космонавтів . Кошти на придбання квартири у сумі 3500 доларів США давала мама [PERSON] , про це їй повідомила мама позивачки. Оскільки з позивачкою та відповідачем бачились дуже часто, кожного тижня, сторони все купували разом, мали спільний побут. Свідок [PERSON] (мати позивачки) в судовому засіданні пояснила, що позивач та відповідач почали зустрічатися в 2001 році, а проживати разом з 2002 року у неї дома, в окремій кімнаті. Чому вони не одружувалися, вона не знає. Зятем вона була задоволена, але з часом коли він перестав працювати, доходів майже не було, крім дитячих коштів, почав ображати позивача [PERSON] . У 2004 році за 5000 доларів США вони купили квартиру. Свідок пояснила, що точно не знає де позивач та відповідач взяли гроші на купівлю квартири, але вона дала їм в борг 3500 доларів, які передала їм у них дома. Грошові кошти на квартиру вона давала їм для покращення умов. У батьків відповідача вони не мешкали. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] по суті заданих питань під присягою суду пояснив, що з відповідачем знайомий з 1990 року. З 1999-2012 рік працювали разом. Також свідок повідомив, що давав відповідачу 3500 доларів у борг на придбання квартири, коли це точно було, не пам`ятає, на вулиці було холодно, мабуть осінь 2002 року. Кошти передав дома у батьків відповідача в їх присутності. В лютому 2004 року гроші, які він давав на придбання квартири, в повному обсязі повернули батьки відповідача. З ким позивач на той час прожива він не знає, в квартирі не був. Лише знав про народження сина у позивачки та відповідача. Кошти він давав у борг на квартиру, а куди вони витратились він не знає. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] (мати відповідача) пояснила, що не знає з якого року позивачка та відповідач почали проживати разом, але впевнена, що в 2002 році її син [PERSON] переїхав до неї. Знайомий [PERSON] пообіцяв дати в борг кошти на купівлю квартири у розмірі 3500 доларів США. Гроші на квартиру передавались в її квартирі. Стосовно факту передачі коштів договір ніякий не укладали. Борг [PERSON] повернули спільними зусиллями. Квартира була куплена і відремонтована за її кошти та сина. Від позивачки грошові кошти на купівлю квартири не надавалися. З 2002-2004 рік відповідач проживав разом зі своїми батьками, без позивачки. У придбану квартиру відповідач переїхав сам, а через півроку перевіз позивачку [PERSON] , прописав її в квартирі. Шлюб між ними був укладений у 2007 році. Перший онук народився у 2003 році. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 20 постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі. Верховний Суд в Постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Так судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та показаннями свідків, що з грудня 2002 року позивач [PERSON] почала мешкати з відповідачем однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу. Під час сумісного проживання, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 724, [INFO] народився син - [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] , та батьком - [PERSON] (а.с. 9). Також у суді встановлено, що 27.01.2004 року відповідач за спільні кошти сторін відповідно до договору купівлі-продажу (реєстровий № 117) придбав 4-кімнату квартиру, загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м. на 1 поверсі 5 поверхового житлового будинку, що розташована у [ADDRESS] (а.с. 57). 09.02.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 54. Під час перебування у шлюбі, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 84, [INFO] народився спільний син - [PERSON] , матір`ю якого є [PERSON] , та батьком - [PERSON] (а.с. 9 зворотна сторона). 26.09.2018 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб був розірваний. З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у сторін спору відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, в період придбання спірної квартири (27.01.2004 року), так як цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків, не вірити яким у суду немає підстав. Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін. Згідно з довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору на купівлі-продажу ВВА №900964 від 27.01.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., зареєстровано в реєстрі № 117, [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З матеріалів справи вбачається, що на час придбання спірної квртири сторони проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. Відповідач заперечував проти зазначеного факту та стверджував, що дане майно було придбано за його власні кошти, однак зазначені відповідачем відомості спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків. Відтак на підставі наданих позивачем доказів та показів свідків наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання, спірна квартира набута сторонами спору в результаті за спільні кошти під час під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору. Вирішуючи позовні вимоги, щодо поділу спільного майна, суд виходить з того, що засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків членів сім`ї визначені Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки зі змісту позовних вимог та обставин, встановлених в судовому засіданні, вбачається, що спірна квартира придбалася за спільні кошти чоловіка і жінки [PERSON] та [PERSON] , що проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] , тому позовні вимоги про визнання права приватної власності на 1/2 частку квартири слід задовольнити. Посилання відповідача та низки свідків на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які він позичив у [PERSON] не заслуговують на увагу, та не доводять, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира. Таким чином, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, суд приходить до переконання щодо задоволення позовних вимог [PERSON] . Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України , судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу . Під професійною правничою допомогою розуміється правнича допомога, яка надана адвокатом (ст. 15 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так, позивач уклав із адвокатом Ткаченко О.П. договір про надання правової допомоги (на професійну правничу допомогу) №19 від 20.01.2020 р. за яким, в порядку та на умовах, визначеним цим Договором, Замовник доручає адвокату Ткаченко О.П., а адвокат Ткаченко О.П. відповідно до чинного законодавства України приймає на себе обов`язки здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Замовника, надавати іншу правову допомогу в обсязі і на умовах, встановлених цим Договором. Відповідно до пунктів 4, 5. Договору, за надання послуг Замовник сплачує Адвокату Ткаченко О.П. аванс в розмірі 2000 гривень. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, понесені позивачем документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2305,20 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved