Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Квартирно - експлуатаційного відділу м. Запоріжжя з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що наказом № 84 від 03.04.2014 року його призначено на посаду сторожа 2-го розряду військового містечка № 68 (далі в/м № 68) квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя (КЕВ) з випробувальним терміном 2 місяці. Згідно наказу № 87 від 20.04.2018 року з 23.04.2018 року його було переведено на посаду начальника групи (сторожової) 8 розряду в/м №68. Відповідно 5.11 Колективного договору квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на 2017-2019 роки, Додатку № 3 до нього начальнику групи (сторожової) передбачена щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарні дні та додаткова відпустка з ненормованим робочим днем тривалістю 7 календарних днів, всього -31 день. 22.03.2019 року, згідно наказу від 18.03.2019 року № 78 його було звільнено за ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану частину основної відпустки, тривалістю 10 календарних днів за період роботи з 04.04.2018 по 22.03.2019 рік в сумі 2195,50 грн. (14 днів основної відпустки ним було використано). 22.03.2019 року він знаходився на роботі, проте розрахунок при звільнені було перераховано лише 26.03.2019 року з порушенням терміну розрахунку на 2 робочі дня, що підтверджується копією виписки банку по надходженням. В той же час, в порушення вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України, де зокрема зазначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (основної та додаткової) при звільненні йому не була виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку тривалістю 6 календарних днів за період роботи на посаді начальника групи з 23.04.2018 р. по 22.03.2019 р. 7кдн./365*334=6,40к.дн.=6к.дн.), яка передбачена вищевказаними умовами колективного договору в сумі 1317,3 грн. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою здійснити повний розрахунок проте відповідач оплату не здійснив. Так, з метою стягнення вказаної заборгованості у сумі 1317,3 грн. він звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за захистом своїх порушених трудових прав (справа № 2/331/397/2020). На стадії підготовчого провадження відповідач визнав вказану заборгованість, сплативши кошти в повному обсязі, про що зазначено в ухвалі про закриття провадження з підстав відсутності предмету спору від 28.01.2020 року. Вимоги щодо розміру відшкодування за час затримки проведення повного розрахунку, відповідно ст. 117 КЗпП України, в цій справі не розглядалися. Так, вказана заборгованість в сумі 1060,43 грн (1317,3 грн. - податки та збори = 1060,43грн.) була перерахована йому на картковий рахунок. 24.12.2019 року, з простроченням строку проведення повного розрахунку на 190 робочих днів, що підтверджується копією виписки банку по надходженням за період 24.12.2019 р. Фактично відповідачем, без поважних причин, було допущено прострочення розрахунку при звільнені, що є порушенням вимог діючого законодавства України, зокрема: Відповідно до ст. 43 Конституції України громадяни України мають право на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 47 КЗпП України, встановлено, що власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунки в строки визначені законодавством. Так, статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахуванні сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Остаточний розрахунок в сумі 1317,3 грн. за вирахуванням податків та зборів було проведено відповідачем самостійно, що підтверджує відсутність спору про його розмір проте при виплаті заборгованості середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідачем виплачено не було. Так, позивач звільнився 22.03.2019 року, отже місяці, які враховуються при розрахунку середньоденного заробітку є: січень та лютий 2019 року. Відповідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу, [PERSON] , від 19.02.2020 року Пенсійного фонду України (форма ОК-7) за останні робочі місяці перед звільненням (січень, лютий 2019 року) позивач отримав наступну заробітну плату і фактичний дохід) від КЕВ м. Запоріжжя, код ЄДРПОУ 07809992 ): - в січні 2019 року - 6654,6 гривень; - в лютому 2019 року - 8519,10 гривень. Кількість робочих днів за цей період склала: січень 2019 року - 12 робочих днів, лютий 2019 року - 18 робочих днів. З урахуванням вищенаведеного, середньоденна заробітна плата позивача складає 505,79 гривень (6654,60 гривень + 8519,10 гривень) /30 робочих днів за січень-лютий 2019 року = 505,79 гривень). Оскільки, з позивачем повний розрахунок було проведено лише 24.12.2019 року, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2019 року по 23.12.2019 року, який підлягає стягненню на користь позивача, складає: 190 робочих днів (березень 2019р.-5днів, квітень 2019р.-20 днів, травень 2019р.-22 лень, червень 2019р.-18 днів, липень 2019р.-23 дні, серпень 2019р.-21 день, вересень 2019р.-21 день, жовтень 2019р.- 22 дні, листопад 2019р.-21 день, грудень 2019р.-17 днів) х 505,79 гривень = 96 100,10 гривень. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд стягнути з квартирно - експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2019 р. по 23.12.2019року в розмірі 96100,10 грн.(дев`яносто шість тисяч сто) гривен 10 копійок. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач Квартирно - експлуатаційний відділ м. Запоріжжя надав суду письмовий відзив в якому зазначено, що згідно ухваленого рішення Жовтневого суду за № 331/4868/19 від 28 січня 2020 року про закриття справи з підстав відсутності предмету спору, КЕВ м. Запоріжжя дійсно перерахувало спірну заборгованість після винесення рішення Запорізького окружного адміністративного суду за №280/2624/19 від 09.12.2019 року з суперечливими висновками, відмовивши у задоволені позовних вимог, тим самим запобігло екс працівнику КЕВ м. Запоріжжя поповнити особистий бюджет у цивільному судочинстві, за допомогою (статті 116, 117 КЗпП України) і не більш того. Спірна сума й досі залишається спірною. А саме, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП Україну, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У ст. 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму, що й були виконано КЕВ м. Запоріжжя, заборгованість із заробітної плати відсутня. Відповідач в судовому засіданні підтвердив лише факт перерахування на картку [PERSON] суми компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі 1060,43 грн., а ні визнання своєї вини за невиплату спірної суми. У рішенні Жовтневого суду при винесенні ухвали від 28 січня 2020 року за №331/4868/19 винна особа не визначена. У рішеннях ВСУ зазначено , що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. \~ \~ \~ \~ Доводи, викладені відповідачем у відзиву від 22.02.2021 р. зводяться до незгоди з рішеннями адміністративного суду першої та апеляційної інстанції по справі № 282/2624/19 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, які набрали законної сили. Згідно з вказаними рішеннями, судом відмовлено у задоволенні позовних вимог КЕВ про визнання протиправним акту інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області від 23 квітня 2019 року №ЗП1571/566/АВ Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя; - визнання протиправним та скасування Постанови №ЗП1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС від 14.05.2019 року про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області; - визнати протиправним та скасування Постанови №ЗП1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС від 14.05.2019 року про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області; - визнання протиправним та скасуваня наказу №723 від 12 квітня 2019 року управління Держпраці у Запорізькій області «Про проведення інспекційного відвідування»; - визнання протиправним та скасування направлення №491 від 12 квітня 2019 року про проведення заходу - державного нагляду (контролю) інспекційного відвідування управління Держпраці у Запорізькій області; - визнання протиправним та скасування припису управління Держпраці у Запорізькій області про усунення виявлених порушень за №ЗП1571 /566/АВ/П від 06 травня 2019 року. Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Судом встановлено, що згідно з наказом № 84 від 03.04.2014 року [PERSON] призначено на посаду сторожа 2-го розряду військового містечка № 68 (в/м № 68) квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя з випробувальним терміном 2 місяці. Згідно наказу № 87 від 20.04.2018 року з 23.04.2018 року його було переведено на посаду начальника групи (сторожової) 8 розряду в/м № 68. Відповідно 5.11 Колективного договору квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя на 2017-2019 роки, Додатку № 3 до нього начальнику групи (сторожової) передбачена щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарні дні та додаткова відпустка з ненормованим робочим днем тривалістю 7 календарних днів, всього -31 день. 22.03.2019 року, згідно наказу від 18.03.2019 року № 78 [PERSON] було звільнено за ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану частину основної відпустки, тривалістю 10 календарних днів за період роботи з 04.04.2018 по 22.03.2019 рік в сумі 2195,50 грн. (14 днів основної відпустки ним було використано). Згідно матеріалів цивільної справи № 331/4868/19, рішення по якій набрало законної сили, трудовий спір між [PERSON] та КЕВ в частині визначення та стягнення розміру належних звільненому працівникові сум вже вирішено, що не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні 20.05.2020 року. Представник [INFO] визнав, що відповідач дійсно сплатив заборгованість. Відповідач не заперечував, що 22.03.2019 року [PERSON] знаходився на роботі, але розрахунок при звільнені було перераховано лише 26.03.2019 року з порушенням терміну розрахунку на 2 робочі дня. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Згідно наданого позивачем розрахунку, середньоденна заробітна плата складає 505,79 гривень. Зазначений розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунку не надано. Оскільки, з [PERSON] повний розрахунок було проведено лише 24.12.2019 року, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2019 року по 23.12.2019 року, складає: 190 робочих днів (березень 2019р.-5днів, квітень 2019р.-20 днів, травень 2019р.- 22 дні, червень 2019р. - 18 днів, липень 2019р.-23 дні, серпень 2019р.-21 день, вересень 2019р.-21 день, жовтень 2019р.- 22 дні, листопад 2019р.-21 день, грудень 2019р.-17 днів) х 505,79 гривень = 96 100,10 гривень. Вказане підтверджується вивченими та оголошеними в судовому засіданні письмовими доказами: витягом з трудової книжки [PERSON] ; ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/4868/19 від 28.01.2020 року; виписками з банківської установи від 03.03.2020 року; індивідуальними відомостями про застраховану особу від 19.02.2020 року; наказом № 84 від 04.04.2014 року про призначення [PERSON] ; наказом № 87 від 20.04.2018 року про переведення [PERSON] на посаду начальника групи; наказом № 78 від 18.03.2019 року про звільнення [PERSON] ; табелями обліку робочого часу за період з січня 2019 р. по лютий 2019р.; платіжними дорученнями, які підтверджують перерахування заробітної плати [PERSON] 26.03.2019 р. та 24.12.2019 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно врахувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, - ймовірний розмір, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18). Розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку складає 1060,43 грн., середній заробіток за час затримки, який просить стягнути позивачка, складає 96100,10 грн., тобто кратно більше від несвоєчасно виплаченої компенсації. Вірність розрахунку відповідачем не оспорюється. Значним періодом затримки (прострочення) виплати відповідачем заробітної плати був періодом розгляду справи в суді. Позивач звільнений з 22.03.2019 року, остаточна сума заборгованості по заробітній платі сплачена позивачу 24.12.2019 року, тобто більш ніж через дев`ять місяців після звільнення. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, зокрема враховуючи фінансовий стан відповідача, яке є збитковим підприємством, суд вважає, що співмірність ймовірного розміру, пов`язаного з затримкою розрахунку майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не пропорційним. На підставі викладеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн. (сума визначена без відрахування податку, інших обов`язкових платежів, зборів). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням отримання заробітної плати у відповідача. Відповідно до приписів ст. 163.1.1Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Отже, зважаючи на наведене сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні має бути виплачена позивачу після утримання необхідних податків і зборів. На підставі викладеного,

Outcome: partial