Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що з відповідачкою перебував в шлюбі з 22.06.1984 р. За час перебування в шлюбі та ведення спільного господарства за спільні кошти придбали 3/5 частин жилого будинку [ADDRESS], дерев'яний та цегляний сараї розміщені на земельній ділянці площею 600 кв.м. Договір купівлі-продажу оформлено за відповідачкою. В останні роки спільне життя з відповідачкою не склалося, шлюб розірвано 20 червня 2008 р. З часу придбання частини житлового будинку проживали постійно з відповідачкою в належній частині будинку, виховували дітей, вели спільне господарство. Після розірвання шлюбу також проживали разом в придбаній частині будинку. В листопаді 2013 р. відповідачка змінила замки на вхідних дверях належної частини житлового будинку і в жиле приміщення не впускає, одяг викинула в сарай. Вимушений тимчасово проживати в свого родича. Намагання вирішити питання з відповідачкою про вселення в належну частину житлового будинку та його поділ результатів не дали. Позивач просить суд на підставі ст.ст. 60, 68, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 15-16, 355, 368, 370, 372 ЦК України, винести рішення яким визнати за ним право власності в спільній сумісній власності на 3/10 частини житлового будинку [ADDRESS]. В суді позивач та його представник позов підтримали, просять його задоволити. Суду позивач та його представник пояснили, що про порушення своїх прав позивач дізнався тільки в листопаді 2013 р. коли відповідачка змінила замки на вхідних дверях. Зустрічний позов [PERSON] про виселення без надання іншого приміщення позивач та його представник не визнали, просять відмовити в його задоволенні. Суду позивач та його представник пояснили, що іншого жила крім спірного він не має, спадщину після смерті матері успадкував його брат, на час звернення відповідачки до суду з позовом він вважається таким що не притягався до адміністративної відповідальності за терміном давності, відповідачка не оскаржувала постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Відповідачка та її представник в суді позовні вимоги позивача не визнали, просять відмовити в їх задоволенні. Суду відповідачка та її представник пояснили, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, перешкод в користуванні будинком йому не чинила, позивач загубив в листопаді 2013 р. ключ від своєї кімнати. Відповідачка подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про виселення без надання іншого приміщення. В обґрунтування позовних вимог відповідачка вказує, що ще до розірвання шлюбу і після розірвання шлюбу відповідач постійно створював нестерпні умови проживання у спірній квартирі, постійно зловживав спиртними напоями, влаштовував скандали, обзивав, вчиняв бійки, причиняв тілесні ушкодження, пошкоджував майно, вчиняв хуліганські дії, створював нестерпні умови для проживання в одній квартирі. З цього приводу постійно зверталась в Кам'янець-Подільський MB УМВСУ. Вже тривалий час відповідач не проживає у спірній квартирі так як отримав у спадок домоволодіння матері в с.Стріхівці, Ярмолинецького району, Хмельницької області, куди перевіз свої речі і там проживає. Відповідачка просить суд на підставі ст. ЖК УРСР 109, 116, 150, 155, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 158,369, 381, 386, 387, 391 ЦК України виселити відповідача [PERSON] із займаного ним жилого приміщення, житлового будинку [ADDRESS]. В суді відповідачка та її представник зустрічний позов підтримали, просять його задоволити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали кримінального провадження № 12013240070001460, матеріали перевірки № 2136 Кам'янець-Подільського МВ УМВС України в Хмельницькій області від 24.07.2013 р., матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували в шлюбі з 22.06.1984 р. Під час шлюбу відповідачкою згідно договору купівлі-продажу було придбано 12.01.1989 р. 3/5 частин жилого будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель(а.с.64-65). Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 14.03.2008 р. шлюб розірвано(а.с.66). Згідно приєднаної до матеріалів справи відповідачкою копії домової книги вбачається, що належні відповідачці 3/5 частин жилого будинку [ADDRESS] є квартирою [ADDRESS](а.с.60). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Як роз'яснено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", само по собі розірвання шлюбу не припиняє права сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Про порушення свого права позивач взнав в листопаді 2013 р. оскільки до того часу користувався спільним майном. Оскільки спірне майно - 3/5 частин жилого будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель було придбано відповідачкою під час шлюбу з позивачем, а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому часті сторін є рівними. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.155 Житлового кодексу України, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користуватись жилим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. За правилами статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Як вбачається з матеріалів справи, оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 12013240070001460, матеріалів перевірки № 2136 Кам'янець-Подільського МВ УМВС України в Хмельницькій області від 24.07.2013 р., між сторони часто виникають конфлікти з вини [PERSON] В зв'язку з цим [PERSON] вимушена була звертатися в правоохоронні органи. Постановою від 12.08.2013 р. слідчим СВ Кам'янець-Подільського МВ УМВС України в Хмельницькій області лейтенантом міліції Баран Р.В. було закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013240070001460 від 09.08.2013 р. у зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 , ч.2 ст.11 КК України в діях [PERSON](а.с.30). Постанова заявницею [PERSON], [PERSON] не оскаржувалась. За зверненням [PERSON] від 24.07.2014 р. дільничним інспектором Кам'янець-Подільського МВ УМВС України в Хмельницькій області старшим лейтенантом міліції Столаба В.В. було винесено висновок про відсутність в діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення, а вбачаються ознаки адміністративного правопорушення за ст..173 КУпАП. Крім цього постанови про відмову в порушенні кримінальних справ відносно позивача виносились 05.02.2008 р.(а.с.26), 26.06.2008 р.(а.с.27), 28.02.2009 р.(а.с.28). Оскільки відповідач по зустрічному позову [PERSON] є співвласником 6/10 частин жилого будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями, його частка становить ? частину квартири [ADDRESS], діючим законодавством не передбачено можливості позбавлення власника майна в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, з вимогами про припинення права власності [PERSON] на його частину в спірній квартирі [PERSON] не зверталась, а тому її позовні вимоги по зустрічному позову про виселення [PERSON] із займаного ним жилого приміщення, житлового будинку [ADDRESS] співвласником якого він є, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved