Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач в особі Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», що є правонаступником Акціонерного поштово - пенсійного банку «Аваль», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на те, що між АППБ «Аваль» та [PERSON] 21 серпня 2006 року був укладений кредитний договір № 014/1179/74/869, з додатками та додаковими угодами до нього, що складають його невід`ємну частину, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 60 000 доларів США зі сплатою 13, 25 % річних за користування кредитом, на 192 місяці з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів до 21 серпня 2022 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. Окрім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] 21 серпня 2006 року був укладений Договір іпотеки , а також у той же день - 21 серпня 2006 року Договір про заставу майнових прав на цінні папери до кредитного договору № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, проте відповідач не належним чином виконує умови договору, й станом на 10 липня 2015 року загальна заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить 70 498 доларів 61 цент США, що еквівалентно до курсу НБУ - 1 540 265 грн. 82 коп., яка складається з наступних складових: заборгованість по кредиту - 19 292 долари 20 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 421 499 грн. 32 коп., заборгованість по відсоткам - 11 240 доларів 34 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 245 580 грн. 89 коп., 39 966 доларів 07 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 873 185 грн. 61 коп. - пеня. Зважаючи на наявну заборгованість ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», просить стягнути з [PERSON] на користь йогозаборгованість за кредитним договором в загальній сумі 70 498 доларів 61 цент США без визначення вказаної суми як еквівалента у національній валюті України - гривні. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступника АППБ «Аваль», про визнання кредитного договору недійсним. Вважає, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо статтю 11 вказаного Закону щодо вчасної та повної, доступної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, натомість містить положення, які складні для сприйняття та є незрозумілими. Так, банк не попередив її про можливі ризики під час виконання зобов`язань, у протиріччя цьому інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була їй надана вцілому, сторонами договірних відносин не досягнуто усіх істотних умов договору, договір містить несправедливі умови кредитування, що призвело до дисбалансу її інтересів в сторону погіршення, в договорі відсутня істотна умова договору - орієнтовна сукупна вартість кредиту виражена в простій зрозумілій формі - в національній валюті - гривні, а визначені умовами договору відсотки, а також фінансові санкції в разі прострочення виконання зобов"язання, є несправедливими, обтяжливими для неї як отримувача кредита, а тому кредитний договір на підставі ч.1 ст. 203, ст. 215 ЦК України має бути визнаний недійснимя як договір, що суперечить закону, а також вважаючи, що сторона правочину - банк навмисно вів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом Свиридов І.Б. , діючий на підставі довіреності від 18 липня 2018 року (а.с. 228 том 3), позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за кредитним договором та його умов, а зустрічні вимоги не визнав й просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, надавши відзив на зустрічний позов. Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання повторне не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному саті судової влади (суду) (а.с.233-234 том 3). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення позивача/відповідача за зустрічним позовом, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спорів по суті, з урахуванням наданих відзивів на позов та зустрічний позов, а також витребуваної судом з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» справи про отримання кредиту [PERSON] (кредитної справи) за кредитним договором № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року (а.с. 5 - 105 том 2), суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов - відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов`язальних правовідносинах. Так, між АППБ «Аваль» та [PERSON] 21 серпня 2006 року був укладений кредитний договір № 014/1179/74/869, з додатками та додатковими угодами до нього, що складають його невід`ємну частину, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 60 000 доларів США зі сплатою 13, 25 % річних за користування кредитом, на 192 місяці з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів до 21 серпня 2022 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с. 6 - 10, 24 - 30, 31 - 33, 34, 35 - 38 том 2, матеріали кредитної справи). Окрім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] 21 серпня 2006 року був укладений Договір іпотеки (а.с. 141 - 144 том 2 матеріали кредитної справи), а також у той же день - 21 серпня 2006 року Договір про заставу майнових прав на цінні папери до кредитного договору № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року (а.с. 141 - 144, 145 - 146 том 2, матеріали кредитної справи). Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, проте відповідач не належним чином виконує умови договору, й станом на 10 липня 2015 року загальна заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить 70 498 доларів 61 цент США, що еквівалентно до курсу НБУ - 1 540 265 грн. 82 коп., яка складається з наступних складових: заборгованість по кредиту - 19 292 долари 20 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 421 499 грн. 32 коп., заборгованість по відсоткам - 39 966 доларів 07 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 873 185 грн. 61 коп. - пеня. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов`язаний був надати відповідачу кредит на умовах, передбачених кредитним договором. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості, рухом коштів по рахунку позичальника (а.с. 6 - 10, 24 - 30, 31 - 33, 34, 35 - 38 том 2, матеріали кредитної справи), проте відповідач не належним чином виконує умови договору, який, як позичальник, зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти на користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно кредитного договору, й погасити всю суму кредиту у визначений договором строк. Як вбачається із розрахунку заборгованості, виписки по особовому рахунку позичальника, останній платіж по сплаті кредитних коштів [PERSON] сплачено 17 лютого 2011 року в сумі 434 доларів 22 центи (а.с. 7 - 9). Відповідач відповідно до умов Кредитного договору засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Як встановлено в ході судового розгляду справи відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає всю суму кредиту згідно вимогами кредитного договору (а.с. 4, 5). Позивачем на виконання умов кредитного договору надсилалися боржнику рекомендовані листи з повідомленням про вручення щодо існуючої заборгованості й необхідністю погасити вказаний борг, проте дані повідомлення відповідачем залишено без уваги та виконання, сума боргу залишилась незмінною. Судом також встановлено, що відповідач належним чином ознайомлений зі змістом кредитного договору, що засвідчується його особистим підписом, його умови ним не спростовуються. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частино першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором (частина 1 статті 1048 ЦК України). Відповідач порушив свої зобов`язання щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. У разі порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, позивач має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, вимагати виконання інших зобов`язань за кредитним договором відповідно до ст. 1048 ЦК України. Станом на 10 липня 2015 року загальна заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором становить 70 498 доларів 61 цент США, що еквівалентно до курсу НБУ - 1 540 265 грн. 82 коп., яка складається з наступних складових: заборгованість по кредиту - 19 292 долари 20 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 421 499 грн. 32 коп., заборгованість по відсоткам - 11 240 доларів 34 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 245 580 грн. 89 коп., 39 966 доларів 07 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 873 185 грн. 61 коп. - пеня. (а.с. 7 - 9). Суд вважає, що до вимог про стягнення пені має бути застосовано положення ч.3 ст. 551 ЦК України, яке передбачає, що розмір неустойки (штраф, пеня) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, згідно даних правовідносин розмір заборгованості за кредитним договором з урахування загальної суми заборгованості по кредиту - тілу та процентам - 30 532 долари 54 центів США (19 292 долари 20 центів США + 11 240 доларів 34 центів США = 30 532 долари 54 центів США), розмір же пені становить 39 966 доларів 07 центів США, що значно перевищує розмір основного боргу. За таких підстав суд вважає за можливе зменшити розмір пені й встановити його у розмірі 30 532 долари 54 центів США - аналогічно розміру основного боргу, відтак стягненню підлягає: заборгованість по кредиту - 19 292 долари 20 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 421 499 грн. 32 коп., заборгованість по відсоткам - 11 240 доларів 34 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ - 245 580 грн. 89 коп., пеня - 30 532 долари 54 центів США, всього - 61 065 доларів 08 центів США (19 292 долари 20 центів США + 11 240 доларів 34 центів США + 30 532 долари 54 центів США = 61 065 доларів 20 центів США = 61 065 доларів 08 центів). Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов"язання, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Вирішуючи спір за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов`язальних правовідносинах. Так, між АППБ «Аваль» та [PERSON] 21 серпня 2006 року був укладений кредитний договір № 014/1179/74/869, з додатками та додатковими угодами до нього, що складають його невід`ємну частину, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 60 000 доларів США зі сплатою 13, 25 % річних за користування кредитом, на 192 місяці з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів до 21 серпня 2022 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с. 6 - 10, 24 - 30, 31 - 33, 34, 35 - 38 том 2, матеріали кредитної справи). Окрім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] 21 серпня 2006 року був укладений Договір іпотеки (а.с. 141 - 144 том 2 матеріали кредитної справи), а також у той же день - 21 серпня 2006 року Договір про заставу майнових прав на цінні папери до кредитного договору № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року (а.с. 141 - 144, 145 - 146 том 2, матеріали кредитної справи). Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили умови договору своїми підписами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Так, [PERSON] за вказаними зобов`язаннями підтвердила, що з умовами вказаних договорів ознайомлена, ніяких (жодних) перечень, а також нерозумінь його положень не має, про що підтвердила своїм підписом (том 2, матеріали кредитної справи). Банк виконав свої зобов`язання, надавши позивачу кредитні кошти в повному обсязі, що не спростовується позивачем, які ним прийняті від банку й використані за призначенням, проте, як встановлено в ході судового розгляду справи, позивач не повністю виконує взяті на себе зобов`язання, передбачені кредитним договором, тобто не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає чергові суми отриманого кредиту, не погашає всю суму кредиту згідно вимог Кредитного договору, відповідно, має поточну заборгованість по сплаті кредиту, що визнається таким позивачем (а.с. 7 - 9 том 1). Крім того, позиція позивача про те, що укладений кредитний договір порушує низку законодавчо встановлених правил уцілому, в тому числі й Закон України «Про захист прав споживачів», безпосередньо статтю 11 вказаного Закону щодо вчасної та повної інформації надання споживчого кредиту, п.п.2.1, 2.2., 2.3, 3.2, 3.4 тощо Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, так, банк не попередив її про можливі ризики під час виконання зобов`язань, у протиріччя цьому інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була їй надана. Тобто, при відсутньої вказаної інформації про предмет послуг, який надався банком, вона була зобов`язана укласти самей той кредитний договір, який їй радив банк, не маючи при цьому право вибору укласти інший договір й з іншими умовами, є безпідставною, оскільки сторони у договорі погодили всі умови договору, які викладені в тексті, є відкритими, доступними, читабельними й зрозумілими, адже з підписанням цього договору позичальник засвідчив, що йому розтлумачено (зрозуміло) всі умови договору та він згоден на їх виконання, більше того, позивачка уклавши оспорюваний кредитним договір 21 серпня 2006 року, уклала з банком не лише кредитний договір, який оспорює, а й два інші договори - Договір іпотеки й Договір про заставу майнових прав на цінні папери до кредитного договору № 014/1179/74/869 від 21 серпня 2006 року з метою забезпечення такого договору, при цьому їх вона не оспорює, що вказує на хибність її позиції. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Позивач, відповідно до оспорюваного Кредитного договору, засвідчив, що всі умови кредитного договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому. Позивач, посилаючись на ч.1 ст. 230 ЦК України про визнання оспорюваного договору недійсним, суд вважає дані вимоги безпідставними. Так, відповідно до ч.1 ст.230 ЦПК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, або якщо вона замовчує про їх існування, порушення яких судом не встановлені. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що укладена відповідачкою саме та угода, яку вона дійсно мала на меті, сторона якої навмисно не вводила другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення, сторона не заперечувала про наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правчину, вона не замовчувала про їх існування. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод (ст.216 ЦПК України). Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені. Доказів того, що сторони вказаного договору вчинили правочин під впливом обману, позивач не надав, а його доводи будуються лише на припущеннях, не підтвердженими жодним доказом, а тому підстав визнавати оспорюваний договір недійсним немає. Аналізуючи зібрані в ході розгляду справи докази, суд приходить до висновку, що укладений сторонами кредитний договір не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, форма договору відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме останній містить його всі умови, приховані, як вказує позивач, відсутні, зміст договору, його положення є читабельними, зрозумілими для сприйняття, а тому немає правових підстав для застосування наслідків, передбачених для недійсних угод. Суд вважає, що оспорюваний договір, його умови відповідають вимогам, встановленими ст.ст. 3, 6, 13, 192, 203, 205, 207, 208, 533, 626, 627, 628 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року, його умови не порушують права позивача, як споживача банківських послуг. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Відповідно, із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів про предмет доказування, правові підстави для задоволення зустрічного позову уцілому відсутні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, при цьому підстави для задоволення зустрічного позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет спору за первісним позовом, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем за первісним позовом при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп. відповідно до Закону України «Про судовий збір» за ставками судового збору 2015 року, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За наслідками розгляду зустрічного позову суд вважає за необхідне застосувати ч.6 ст. 141 ЦПК України й судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закон України «Про судовий збір», ч.2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому він має бути віднесений на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 11, 15, 16, 230 ч.1, 256, 257, 264, 526, 527, 530, ч.1 ст. 551, 627, 629, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: partial