Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

12.01.2016 Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що 02.07.2012 [PERSON], як член Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», отримала кредит в розмірі 15 000 грн. відповідно до кредитного договору № 11581 від 02.07.2012, який укладено між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та [PERSON] У п. 1.1. Кредитного договору зазначено, що кредитодавець зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 15 000 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2.1. кредитного договору зазначено, що кредит надається строком на 24 місяці від дати отримання позичальником кредиту, тобто до 02.07.2014. Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, плата за користування кредитом (проценти) становить 48% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються на фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту. З метою забезпечення повернення кредиту, 02.07.2012 між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки № 11581. Згідно п. 1.1. договору поруки, поручителі поручаються перед спілкою за виконання позичальником умов кредитного договору № 11581 від 02.07.2012, а також всіх майбутніх додаткових угод до нього, по своєчасному і повному поверненню суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та можливих збитків у розмірі та на умовах, встановлених вказаним кредитним договором та зобов'язуються в порядку, передбаченому цим договором погасити борг позичальника перед спілкою в повному обсязі. Відповідно до п. 3.1. договору поруки, сторони встановили строк дії поруки за даним договором 8 років з дня підписання сторонами договору, тобто договір поруки діє до 02.07.2020. Пунктом 3.7. кредитного договору передбачено, що за будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з наступного дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком позичальник сплачує додаткову плату за користування кредитом у розмірі 0,15 процента від залишку суми заборгованості кредиту за кожен день прострочки кредиту. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник частково повернула суму кредиту в розмірі 2 725 грн. та відсотки за користування кредитом в сумі 9 351 грн., станом на 12.01.2016 в неї виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 33 973 грн. 74 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 12 275 грн. та заборгованості по процентам в сумі 21 698 грн. 74 коп., Запорізька обласна кредитна спілка «Довіра» просила суд стягнути з відповідачів вказану суму в солідарному порядку. 19.10.2016 [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою до Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що кредитний договір № 11581 від 07.02.2012 між [PERSON] та ЗОКС «Довіра» укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», також договір укладено шляхом введення в оману позичальника, оскільки відповідно до кредитного договору сума кредиту надається для ведення особою особистих селянський господарств, тобто це споживчий кредит, хоча ніякого селянського господарства вона не має, кредитодавцем не надано необхідної інформації стосовно договору позичальнику, нараховано надмірні штрафні санкції, що свідчить про про несправедливі умови кредитного договору. [PERSON] зазначає, що для надання даного кредиту у кредитної спілки «Довіра» повинна бути відповідна ліцензія від Держокфінпослуг. Просила суд визнати недійсним кредитний договір. Ухвалою суду від 30.11.2016 зустрічний позов об'єднано в одне провадження із первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічний позовом) підтримав позовні вимоги заявлені ЗОКС «Довіра» та просив їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до ст. 257 ЦК України [PERSON] повинна була звернутись до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним у строк до 02.07.2015, в зв'язку із закінчення строків позовної давності просив суд в задоволенні зустрічного позову відмовити. Додатково пояснив, що відповідачем за зустрічним позовом надано в повному обсязі інформацію стосовно кредитного договору, про що свідчить підпис [PERSON] Відповідно до заяви-анкети позивачем за зустрічним позовом власноруч зазначено мету отримання кредиту, як особисті сільськогосподарські потреби. Вважає, що в зустрічній позовній заяві не зазначено жодної підстави для визнання позову недійсним, не надано належних доказів. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] проти позовних вимог ЗОКС «Довіра» заперечувала та просили вімовити у їх задоволенні, зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним просила задовольнити. Відповідач (третя особа за зустрічним позовом) [PERSON] І. та її представник [PERSON] проти первісного позову заперечували, надали суду письмові заперечення в яких виклали свою позицію, також надали суду письмові пояснення стосовно зустрічного позову, який вважають за необхідне задовольнити. Відповідач (третя особа за зустрічним позовом) [PERSON], будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи в судові засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, залухавши учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. 02.07.2012 між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» та її членом [PERSON] було укладено кредитний договір № 11581, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в сумі 15 000 грн. Згідно п. 1.1. кредитного договору, кредитодавець зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 15 000 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. Пунктом 2.1. зазначеного кредитного договору було передбачено, що кредит надається строком на 24 місяці від дати отримання позичальником кредиту, тобто до 02.07.2014. Відповідно до п. 3.1. кредитного договору, плата за користування кредитом (проценти) становить 30% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються на фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту. Згідно із пунктом 3.3. кредитного договору, сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка розрахунків, який є невід'ємною частиною цього договору. Пунктом 3.7. кредитного договору передбачено, що за будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з наступного дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком позичальник сплачує додаткову плату за користування кредитом у розмірі 0,15 процента від залишку суми заборгованості кредиту за кожен день прострочки кредиту. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 02.07.2012 між Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра», з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], з іншої сторони укладено договір поруки № 11581. Згідно п. 1.1. договору поруки, поручителі поручилися перед спілкою за виконання позичальником умов кредитного договору № 11581 від 02.07.2012, а також всіх майбутніх додаткових угод до нього, по своєчасному і повному поверненню суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та можливих збитків у розмірі та на умовах, встановлених вказаним кредитним договором та зобов'язуються в порядку, передбаченому цим договором погасити борг позичальника перед спілкою в повному обсязі. Відповідно до п. 3.1. договору поруки, сторони встановили строк дії поруки за даним договором 8 років з дня підписання сторонами договору, тобто договір поруки діє до 02.07.2020. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За нормою ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу вимог ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Статтями 1048, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів від суми позики згідно з умовами договору. Відповідно до пункту 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 вказаного Кодексу встановлено, що, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Судом встановлено, що [PERSON] неналежним чином умови кредитного договору неналежним чином. За період дії кредитного договору боржником погашено суму кредиту у розмірі 2 725 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 9 351 грн. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором, у боржника виникла заборгованість, яка станом на 12.01.2016 становить 33 973 грн. 74 коп., з якої заборгованість по тілу кредиту становить 12 275 грн., заборгованість по процентам - 21 698 грн. 74 коп., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком. Вказаний розрахунок відповідачами протягом судового розгляду справи не спростовано, а тому суд приходить до висновку, що він є належним доказом та підтверджує розмір заявлених Запорізькою обласною кредитною спілкою «Довіра» позовних вимог. Проаналізувавши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим та таким, що відповідає умовам кредитного договору. В цей же час, представником відповідача та відповідачами всупереч принципу змагальності цивільного процесу не доведено належними та допустимими доказами те, що позивачем не вірно розраховано розмір заборгованості, так само як і не надано будь-яких спростувань наданого позивачем розрахунку суми позову. Розрахунок основної суми боргу та процентів за користування кредитом здійснений у відповідності до умов кредитного договору, а тому посилання відповідача [PERSON] та її представника у своїх запереченнях на те, що відповідно до п. 1.5 кредитного договору сукупна вартість кредиту складає 31,31 %, або 4 696 грн. 23 коп., а в розрахунку позивача заборгованість по відсоткам за користування кредитом складає 21 698 грн. 74 коп., що не відповідає сукупній вартості кредиту суд вважає необґрунтованими, оскільки кредитним договором передбачено сукупну вартість кредиту, яка би складала 4 696 грн. 23 коп. в разі належного виконання боржником умов кредитного договору. Проте, [PERSON] протягом строку дії кредитного договору свої обов'язки належним чином не виконувала, порушувала графік повернення кредитних коштів, а тому відсотки за користування кредитом, які відповідно до умов кредитного договору нараховуються від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом, заявлені позивачем і не відповідають сумі сукупної вартості кредиту, яка зазначена у кредитному договорі. Доводи відповідача [PERSON] та її представника стосовно недійсності договору поруки, порушення строків звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості у зв'язку із спливом терміну позовної давності суд до уваги не приймає, вважає їх безпідставними, оскільки сторони в договорі визначили несвоєчасне погашення кредиту як кредитний ризик і передбачили сплату процентів у підвищеному розмірі (п. 3.7. кредитного договору). Доводи відповідача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON] про те, що кредитна спілка «Довіра» не мала права надавати [PERSON] кредит, а відповідно, і не має право вимагати від них сплатити проценти за користування грошовими коштами, оскільки не має ліцензії на здійснення послуг з надання фінансового кредиту, суд вважає безпідставними з таких підстав. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу» (далі - Закон), фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону). Фінансовою, зокрема, вважається послуга з надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону). Право на здійснення операцій з надання фінансових послуг належить фінансовим установам, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам - суб'єктам підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 5 Закону). Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (ч. 3 ст. 5 Закону). Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 34 Закону, уповноважений орган у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частина 2 ст. 34 Закону передбачає, що здійснення діяльності, зазначеної у ч. 1 цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про кредитні спілки», ліцензуванню в кредитній спілці підлягає діяльність по залученню внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також інші види діяльності відповідно до закону. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Абзацом 2 ч. 1 ст. 21 зазначеного Закону передбачено, що кредитна спілка надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Виходячи з аналізу зазначених норм права та змісту ч. 3 ст. 5, п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу» діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів членам своєї спілки за рахунок капіталу самої кредитної установи (який формується з внесків членів кредитної спілки) не потребує отримання ліцензії, на відміну від діяльності з надання кредитів іншим особам або надання кредитів за рахунок залучених коштів, яка потребує ліцензування. З матеріалів справи випливає, що [PERSON] є членом Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» та отримувала грошові кошти у кредит за рахунок капіталу кредитної спілки, як член кредитної спілки, відтак кредитна спілка не потребувала отримання ліцензії на здійснення послуг з надання фінансового кредиту. Зазначені обставини стороною відповідачів не спростовані в ході судового розгляду справи. Доводи відповідача [PERSON] щодо пропуску позивачем річного строку позовної давності за позовними вимогами про стягнення відсотків, нарахованих за запізнення сплати платежів, також не ґрунтуються на умовах кредитного договору та вимогах закону. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Пунктом 3.7. кредитного договору передбачено, що за будь-яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з наступного дня прострочення цей кредит визнається кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком позичальник сплачує додаткову плату за користування кредитом у розмірі 0,15 процента від залишку суми заборгованості кредиту за кожен день прострочки кредиту. З аналізу зазначеного пункту кредитного договору виплиає, що сторони договору, погодили сплату відсотків за користування кредитом у підвищеному розмірі у разі порушення позичальником умов кредитного договору, в тому числі графіку погашення кредиту, у зв'язку з чим положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення додаткової плати за користування кредитом не можуть бути застосовані. Суд не погоджується із запереченнями відповідача [PERSON] проти позовних вимог з тих підстав, що позивачем пропущено строки звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості до поручителів, виходячи з наступного. Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як випливає з договору поруки від 02.07.2012 строк його дії визначено сторонами 8 років з моменту підписання договору поруки, тобто він діє до 02.07.2020, відтак доводи поручителів про те, що кредитна спілка пропустила строк для звернення з позовними вимогами до поручителів є безпідставними, оскільки на даний час строк дії договору поруки не припинено. Що стосується доводів відповідачів про те, що пункт договору поруки, який передбачає строк її дії протягом 8 років, є недійсним, то суд вважає їх необґрунтованими з огляду на те, що чинним ЦК України прямо не встановлено заборону визначати строк дії договору поруки більше ніж визначено строк дії кредитного договору. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи те, що цивільним законодавством прямо не заборонено визначати строк дії договору поруки більше ніж визначено строк дії кредитного договору, а з позовними вимогами про визнання недійсним договору поруки, чи його окремого пункту, поручителі не зверталися, суд не приймає до уваги доводи відповідачів про пропуск позивачем шестимісячного строку для звернення з позовними вимогами до поручителів. За таких обставин суд вважає позовні вимоги Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» законним та обґрунтованими, у зв'язку з чим задовольняє їх у повному обсязі. Щодо зустрічного позову [PERSON] то суд вважає, що він задоволенню не підлягає з таких підстав. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Кредитний договір № 11581 від 02.07.2012 є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Загальними вимогами для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договору, який є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені кредитного договору, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорі і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні. Отже, позивач до підписання договору, мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договори були підписані, та кредитний договір виконувався сторонами певний час, а саме позивач робив внески, що відображено в розрахунку наданому позивачем за первісним позовом. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона після підписання договору оспорювала або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач за сплачувалт певні кошти для погашення кредиту. В позові [PERSON] зазначила, що раніше брала кредити, отже їй відомі умови договору та наслідки його невиконання. На думку суду кредитні договори не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), ст.ст. 18 - 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відповідно до Узагальнення ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010 при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України (ст.ст. 1048 - 1052,1054), та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як вбачається зі змісту Договору усі істотні умови були виконані. Як встановлено ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Крім того, слід зазначити, що посилання позивача на застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору і договору застави, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір і договір застави були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Доводи про те, що спілка порушила вимоги Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач [PERSON] частково виконувала умови договору щодо повернення кредитних коштів свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав її інтересам. З огляду на наведене вище, суд не вбачає зі сторони спілки порушень законодавства про захист прав споживачів щодо Позивача під час укладення оспорюваного кредитного договору. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання такої умови договору дискримінаційною або ж не справедливою. При цьому, обставина звернення до суду лише після подання позову кредитною спілкою свідчить про те, що позивач знав про свої обов'язки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги за зустрічним позовом такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України з відповідачів за первісним позовом підлягає стягненню на користь позивача судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору, в рівних частках.

Outcome: approved