Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

25 вересня 2014 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 1 жовтня 2011 року відповідач взяв у нього в борг 44,65 грам золота забов"язавшись повернути до 1 березня 2012 року лом золота у кількості 49,96 грам золота. Станом на 30.10.2011 року вартість золота, за даними Міністерства Фінансів України та Національного Банку України становила за 1 (один) грам - 415.25 грн., що складає : 44,65 гр. х 415.25 грн. = 18540.91 грн. На підтвердження укладання договору відповідач надав йому розписку. На момент повернення йому речі (01 березня 2012 року), яку брав у борг відповідач, її вартість, за даними Міністерства Фінансів України та Національного Банку України, становить за один грама золота - 459,11 грн., загальна сума 49,96 гр. х 459,11 грн = 22937,13 грн. Таким чином вартість речі, яку мав повернути йому відповідач становить 22937,13 грн. Станом на 07.11.2014 року вартість речі, яку мав повернути мені відповідач, за даними Міністерства Фінансів України та Національного Банку України становить за один грама золота - 532.70 грн., всього - 49,96 гр. х 532.70 грн.= 26613,69 грн. З огляду на те, що відповідач своїх зобов'язань з повернення лому золота перед ним не виконав, він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням останніх уточнень від 10.11.2014 року, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 26613.69 грн. (вартість речі, яку повинен повернути відповідач), 54573,40 грн. (пеня), 5000 грн. (моральна шкода), а також судові витрати з розгляду вказаної справи (а.с.19-21). В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що 1 жовтня 2011 року відповідач по справі [PERSON] взяв у позивача лом золота вагою 44,62 грама строком на 6 (шість) місяців та з обов'язком його повернути до 1 березня 2012 року в розмірі - 49,96 грам золота. Вказані правовідносини між сторонами були оформлені письмовою розпискою (а.с.15). В судовому засіданні позивач пояснив, що передана відповідачу кількість лома золота дісталася йому у спадщину від близьких родичів у вигляді золотих прикрас. Позивач також наголошував на тому, що умовами договору з відповідачем не визначалося повернення саме тих золотих прикрас, що він передавав останньому, а обумовлювалося лише тим, що повернення буде відбуватися саме ломом золота, однак у більшій кількості. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач посилається на ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України, які регулюють правовідносини за договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За загальними правилами ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що ці норми закону чітко обумовлюють виконання обов'язку позичальника в частині повернення позикодавцеві позики саме у тому вигляді, в якій він її отримував (грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем). Таким чином, вимоги позивача саме про стягнення вартості лому золота та відповідних штрафних санкцій з відповідача - є на даний час передчасними та безпідставними, оскільки предметом розписки є передача відповідачу у певній кількості лому золота та обов'язку останнього повернути саме лом золота у більшій кількості, а не повернення коштів або вартості золота, яке позивач ще і не намагався собі повернути. Додатковим підтвердженням таких домовленостей є усні та письмові пояснення позивача по справі, в яких він сам наголошує на тому, що умовами договору з відповідачем обумовлювалося лише те, що повернення позики буде відбуватися саме ломом золота, однак у більшій кількості. За таких обставин, при наявності письмово визначеного між сторонами способу виконання зобов'язань та за відсутності доведеного факту неможливості виконання відповідачем свого зобов'язання в натурі шляхом повернення позивачу 49,96 грамів золота, як це передбачено письмовою розпискою, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, який обраний ним невірно серед визначених у ст. 16 ЦК України. Разом з тим, з метою захисту прав позивача, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював останньому його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач, пояснюючи своїм суб'єктивним припущенням відсутність лому золота у відповідача, не бажав ставити вимоги про зобов'язання виконання обов'язку в натурі, а наполягав на задоволенні позовних вимог саме шляхом стягнення його вартості, що на думку суду є передчасною вимогою, яка може бути заявлена виключно після неможливості виконати відповідачем свій обов'язок в натурі, який визначений умовами розписки від 01.11.2010 року. Крім того, маючи намір здійснити новацію боргу з повернення лому золота, позивачу нічого не заважало замінити його позиковим зобов'язанням, на умовах та порядку, як це передбачено ст. 1053 ЦК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: dismissed