Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

28.10.2011 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.10.2006 року ПАТ КБ ПриватБанк відповідно до договору № КТНЗRX09085589 надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 4510,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.10.2008 року. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в загальній сумі 47167,07 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 3843,82 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 17719,34 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 2282,06 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 20599,61 грн., фіксованої частини штрафу в сумі 500,00 грн., процентної складової штрафу в сумі 2222,24 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 471,67 грн. та інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 07.02.2012 року позовні вимоги за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволенні в повному обсязі. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20.03.2014 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 07.02.2012 року за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було скасовано. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позові та просила позов задовольнити. Крім того представник позивача надав додаткові пояснення стосовно того, що вважає, що строк позовної давності на звернення банку з позовом до суду не сплив, оскільки відповідач здійснював погашення заборгованості по кредиту у 2010, 2011, 2012 році, що свідчить про зупинення строку давності. Документів, які б свідчили про отримання банком від відповідача мобільного телефону, який був придбаний відповідачем, за отриманні кредитні кошти, у банку відсутні. Відповідачем з даного приводу суду будь - яких доказів не надано. Договору застави банк з відповідачем не укладав. Вважає, що вимоги банку є обґрунтованими, тому просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки відповідач зобов'язувався погасити кредит до 20.10.2008 року. Позивач з позовом до суду звернувся 28.10.2011 року, тобто після закінчення строку позовної давності, що є підставою для відмови позову. Крім того, кредитний договір складається із заяви позичальника, однак аналізуючи зміст даної заяви можна дійти висновку, що її не можна розцінювати як частину договору, оскільки вона є пропозицією однієї сторони укласти договір. На умовах та тарифах взагалі відсутній підпис відповідача. Вважає, що посилання позивача, що умови надання банківських послуг є частиною кредитного договору є безпідставними, оскільки зазначений документ не відповідає вимогам ст.. 207, 638, 1054 ЦК України, доказів, що відповідач ознайомлений з даними умовами суду не надано. Сума пені складає 20 599,61 грн., а кредит надано в сумі 4510 грн., що перевищує суму кредиту в 5 разів. Тому просить у позові відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що він дійсно отримував у банку кредит на придбання мобільного телефону. Але мобільний телефон він повернув робітнику банку. Останній раз він сплачував кредит у розмірі 3500 грн. у 2012 році. Просить відмовити у позові. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши зібрані в справі докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Згідно ст. 1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення кредитного договору є зобов'язання позичальника сплатити неустойку, відповідно до статей 549-552 ЦК України. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Судом встановлено, що 20.10.2006 року між ПриватБанком та відповідачем [PERSON] був укладений договір, який складається із заяви позичальника № КТНЗRX09085589 від 20.10.2006 року та умов надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами. (а.с. 5, 93 - 97). Про згоду [PERSON] на укладання договору саме в такій формі свідчить підпис відповідача на Заяві. Як видно з заяви позичальника № КТНЗRX09085589 від 20.10.2006 року відповідачу [PERSON] позивачем було надано кредит у розмірі 4510,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.10.2008 року. Зазначені умови викладені у заяві позичальника при отриманні кредиту, а не у кредитному договорі, однак вказана заява містить ознаки такого договору, відповідач був ознайомлений з усіма суттєвими умовами договору, про що свідчить його підпис. При оформленні кредиту позичальник був ознайомлений і погодився з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), тарифами банку, що підтверджується його підписом на заяві про видачу кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. В заяві позичальника відповідач зазначив про свою згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту, Тарифами складають договір, укладений між ним і банком кредитно - заставний договір. Таким чином, суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що такий договір є нікчемним. Згідно п. 4.1 Умов за користування кредитом у період з дати укладання даного договору до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному у тарифах та заяві. П. 4.2 Умов передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених заявою та п.п. 3.2.2, 3.3.3 даних Умов, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру, зазначеному у тарифах та заяві. Відповідно до п. 5.1 цих Умов при порушенні позичальником будь - яких зобов'язань, передбачених заявою та п.3.2.2. , 3.2.3 даних Умов, банк має право нараховувати, а позичальник зобов»язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грв. за кожний день прострочення платежу. (а.с. 96-97) Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав кредит Відповідачу в сумі 4 510 гривень зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Але Відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання за кредитним договором не виконав. Як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 11.03.2011 року сума боргу по кредитному договору складає 47167,07 грн., де: заборгованість за кредитом в сумі 3843,82 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 17719,34 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 2282,06 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 20599,61 грн., фіксована частина штрафу в сумі 500,00 грн., процентна складова штрафу в сумі 2222,24 грн. (а.с. 4) Із виписки банку про погашення кредиту вбачається, що за період часу з 20.10.2006 року по 20.03.2014 рік відповідач [PERSON] здійснював погашення кредиту, а саме: 28.11.2006 року у розмірі 312 грн., 21.12.2010 року - 500 грн., 22.04.2011 року - 700 грн., 04.05.2011 року - 800 грн., 07.02.2012 року - 3500 грн., 17.03.2014 року - 7 грн. 25 коп. (а.с. 70) Як вбачається із довідки банку сума заборгованості [PERSON] по пені з 28.10.2010 року по 28.10.2011 рік становить 3175 грн. 55 коп. (а.с. 113) Судом встановлено, що за умовами договору від 20 жовтня 2006 року банк надав позичальнику строковий кредит на строк з 20 жовтня 2006 року по 20 жовтня 2008 року включно. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України), в даному випадку по жовтень 2011 року. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з доданого позивачем розрахунку заборгованості на погашення заборгованості було зараховано: 21.12.2010 року - 500 грн., 22.04.2011 року - 700 грн., 04.05.2011 року - 800 грн., що свідчить про переривання перебігу позовної давності. (а.с. 87 - 89) Також відповідач [PERSON] і у подальшому, а саме: 07.02.2012 року сплачує заборгованість за кредитом у розмірі 3500 грн. Вбачається, що погашення сум кредиту відбулося в межах строку позовної давності, що перериває строк позовної давності, за таких обставин, суд вважає, доводи представника відповідача стосовно того, що позивач звернувся до суду після закінчення строку позовної давності, є безпідставними. Проте, суд вважає, що розмір пені та строки її нарахування, зазначені в розрахунку банку, суперечать нормам матеріального права. Згідно зі ст. 611 даного Кодексу, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов"язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1ст. 611 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Тобто, пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності. Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 цього Кодексу, розмір неустойки може бути встановлений договором. Виходячи з розрахунку, наданого позивачем, пеня нарахована за період з січня 2007 року по 11 вересня 2011 року в розмірі 20 599,61 грв. (а.с. 4) Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог, у тому числі, про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Крім того, незалежно від подання заяви про застосування позовної давності ( п.п. 3,4 ст. 267 ЦК України) вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України про застосування строку позовної давності є обов'язковим для суду, нарахування пені не може перевищувати одного року. Враховуючи викладене пеня за порушення зобов'язань за кредитним договором з відповідача може бути стягнута лише за період з 28 жовтня 2010 року по 28 жовтня 2011 року у розмірі 3 175,55 грн., що підтверджується наданим розрахунком банку (а.с. 113). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 3 175 грн. 55 коп. Позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та у розмірі 2222, 24 грн. (процентна складова) не підлягають задоволенню, оскільки такий розмір штрафу не передбачений а ні заявою позичальника, а ні умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які затверджені наказом банку від 21.03.2006 року № 391 (а.с. 5, 93 - 97) Тарифи банку взагалі не були надані суду. Суд також не бере до уваги твердження відповідача стосовно того, що він повернув мобільний телефон банку в рахунок погашення заборгованості, оскільки таке твердження не підтверджено належними та допустимими доказами по справі. За таких обставин, сума заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 27 020,77 грн., яка складається з: непогашеної суми кредиту - 3 843,82 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 17 719,34 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 3 175,55 грн.; комісії за користування кредитом - 2 282, 06 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, понесені позивачем при звернені до суду пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 390,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial