Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач), в особі свого представника, 10 березня 2015 року звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Вугілля України» (далі Відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, індексації виплат та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01 вересня 2010 року вона працювала у Відповідача, а саме, у відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» (ГІРЦ) Відповідача на посаді головного економіста ПДО по Луганській області. Зауважує, що згідно наказу № 61 від 02 лютого 2015 року вона була переведена головним економістом ПДО по Донецькій області, де і працює по теперішній час. Вказує також, що відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» не є юридичною особою, а тому Відповідач відповідає за зобов'язаннями свого відокремленого підрозділу, що стосується виплати заробітної плати працівнику. Вказує, що, починаючи з 01 листопада 2014 року до 31 січня 2015 року їй нараховується, але не виплачується заробітна плата, внаслідок чого у Відповідача виникла заборгованість по заробітній платі у розмірі 14 984 грн. 05 коп. Крім того, вказує, що за спірний період їй мала бути виплачена премія у розмірі 50% від посадового окладу, виплата якої передбачена Положенням про преміювання за основні результати господарської діяльності підприємства. За її підрахунками вказаний розмір премії за спірний період має складати 6 244 грн. 17 коп., які вона також вважає, мають бути стягнуті на її користь із Відповідача. Зауважує також, що невиплата заробітної плати заподіяла їй моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у 8 000 грн., мотивуючи тим, що не проведення розрахунку із нею, з урахуванням надскладної обстановки, яка склалася в зоні антитерористичної операції, оскільки вона щоденно повинна була витрачати кошти на оплату послуг міського транспорту, а у деяких регіонах, враховуючи наявність небезпеки для власного життя і здоров'я, витрачати кошти на «таксі» і, що вказана сума для неї була значною. Крім того, через брак коштів, вона весь час переживала з приводу існування своєї родини, яка була позбавлена нормального життєвого забезпечення, до якого вона звикла, зокрема, неможливістю придбати якісні продукти харчування, засоби особистого догляду, оплатити освітні послуги, послуги з охорони здоров'я. Крім того, психологічна напруженість, яка виникла у неї через відсутність основного джерела її доходу, призвела до неможливості нормального та регулярного спілкування з близькими людьми. Просила суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14 984 грн. 05 коп., додаткову заробітну плату у розмірі 6 244 грн. 17 коп., моральну шкоду у розмірі 8 000 грн. та присудити на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. В ході судового розгляду справи Позивач, в особі свого представника, подала заяву від 11 серпня 2015 року про збільшення розміру позовних вимог, зокрема, просила суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період із 01 листопада 2014 року по 31 березня 2015 у розмірі 21 472 грн. 63 коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період із 31 березня 2015 року і по 11 серпня 2015 року у розмірі 22 300 грн. 91 коп., з індексацією відповідно до діючого законодавства, в іншій частині - позовні вимоги залишила незмінними. У судовому засіданні представник Позивача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позов підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача визнав позов в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в період з 01 листопада 2014 року по 01 січня 2015 року, але заперечував проти задоволення позову в іншій частині з тих мотивів, що Позивач не укладала трудовий договір безпосередньо з Відповідачем. Крім того, Відповідач в запереченнях звертав увагу суду, що м. Макіївка Донецької області (де зареєстрований Відокремлений підрозділ «ГІРЦ») входить, згідно постанови Кабінету міністрів України № 1085-р від 07 листопада 2014 року до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. В даному випадку Відокремлений підрозділ «ГІРЦ» веде самостійну господарську діяльність і фонд оплати праці працівників регулюється обсягами наданих послуг і дебіторська заборгованість, яка виникла у Відокремленого підрозділу «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» є виключно результатом діяльності цього підрозділу. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, Позивач з 01 вересня 2010 року працювала у Відповідача, а саме у відокремленому підрозділі «ГІРЦ» на посаді головного економіста ПДО по Луганській області та з 02.02.2015 року переведена головним економістом ПДО по Донецькій області. Відповідно до витягу з трудової книжки Позивача, останню було звільнено 31 березня 2015 року згідно ст. 38 КЗпП України, в зв'язку з виходом на пенсію. Із Положення про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010 року № 49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вбачається із довідки № 81/15 від 31 березня 2015 року, станом на 01 квітня 2015 року, Позивачеві нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 листопада 2014 року по 31 березня 2015 року у сумі 21 472 грн. 63 коп. Положеннями ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зважаючи на те, що Відповідачем протиправно не виплачено заробітну плату Позивачеві, позовна вимога в частині щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 21 472 грн. 63 коп. підлягає задоволенню. Доводи Відповідача про те, що листами від 28.11.2014 року № 2378/4 та від 02.12.2014 року № 2768/15, ДП «Вугілля України» надавало рекомендації керівнику відокремленого підрозділу «ГІРЦ» щодо оптимізації з 01 січня 2015 року структури підрозділу шляхом звільнення, у відповідності з чинним законодавством України, працівників сектору збору інформації, працевлаштування яких неможливе, що в свою чергу, на думку сторони Відповідача, є підставою для звільнення останнього від обов'язку сплати заборгованості по заробітній платі з 01 січня 2015 року, судом до уваги не приймаються, оскільки вказані листи не є доказом припинення трудових відносин з Позивачем, а лише містять рекомендації керівнику відокремленого підрозділу «ГІРЦ». У той же час, позовна вимога про стягнення із Відповідача 6 244 грн. 17 коп. премії задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до п.п. 2.3. та 2.4. Положення про преміювання за основні результати господарської діяльності Підприємства (Додаток № 2 до Колективного договору від 01 лютого 2011 року), преміювання працівників здійснюється на підставі наказу Генерального директора Підприємства за фактично відпрацьований час у звітному періоді. Розмір премії за місяць встановлюється: керівникам структурних підрозділів - генеральним директором Підприємства за письмовим поданням заступника генерального директора, якого визначено відповідальним за діяльність структурного підрозділу Підприємства згідно із затвердженим розподілом обов'язків; працівникам структурних підрозділів - генеральним директором Підприємства за письмовим поданням керівників структурних підрозділів, погодженим заступником генерального директора, якого визначено відповідальним за діяльність структурного підрозділу Підприємства згідно із затвердженим розподілом обов'язків. Втім, Позивачем не було надано жодного з вищевказаних доказів в підтвердження наявності обставин, які дають право на одержання за спірний період премій відповідно до вищевказаного Положення. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з наведеного, беручи до уваги не проведення Відповідачем розрахунку із Позивачем у період з 01 квітня 2015 року по 11 серпня 2015 року, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги в частині щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день розрахунку, розмір якого, станом на 12 серпня 2015 року, за підрахунками Позивача, перевірених судом, складає 22 300 грн., які також підлягають стягненню із Відповідача на користь Позивача у судовому порядку. Крім того, відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Враховуючи те, що Відповідач здійснив затримку у виплаті заробітної плати більш ніж на один місяць, останній зобов'язаний здійснити компенсацію втрати частини доходів Позивача, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. За підрахунками Позивача, перевірених судом, розмір компенсації становить 172 грн. 12 коп., які також підлягають стягненню із Відповідача на користь Позивача у судовому порядку. Крім того, Позивач просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 8 000 грн. Позов в цій частині підлягає задоволенню частково, з таких підстав. У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені Позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди, мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність Позивачем факту завдання йому моральної шкоди. В судовому засіданні представник Позивача наголошував, що у зв'язку із порушенням прав Позивача щодо невиплати їй нарахованої заробітної плати, яка є єдиним джерелом її доходів та існування, остання зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просила суд стягнути із Відповідача суму у розмірі 8000,00 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати Відповідачем Позивачеві заборгованості по заробітній платі, остання зазнала душевних страждань, в неї виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому, з метою захисту порушеного права Позивача, суд виходить із втрат немайнового характеру, що їх зазнала остання, зміни, які відбулись в її житті, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останньої, її душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., які також підлягають стягненню на користь Позивача у судовому порядку. А всього із Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума у розмірі 44 944 грн. 75 коп. Крім того, виходячи із вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 449 грн. 45 коп. Разом з тим, підстав для присудження на користь Позивача судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, у розмірі 3000,00 грн., не вбачається, оскільки стороною Позивача не надано суду належних і допустимих доказів того, що Позивач понесла зазначені витрати. При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, допускає негайне виконання рішення в частині присудження Позивачеві заборгованості по заробітній платі за один місяць. З урахуванням викладеного, на підставі статей 47, 94, 115, 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial