Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулась в суд із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про стягнення аліментів, розірвання шлюбу та поділ майна. До початку розгляду судом справи по суті позивач подала заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01.05.2012р. по 24.01.2014р. Ухвалою суду від 28.11.2017 року роз'єднано у самостійне провадження позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та розірвання шлюбу та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання об'єктами спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації різниці вартості часток у спільному майні та встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01.05.2012р. по 24.01.2014р. 28.11.2017 року судом ухвалено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та розірвання шлюбу. Позовні вимоги [PERSON] про визнання об'єктами спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, стягнення грошової компенсації різниці вартості часток у спільному майні та встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01.05.2012р. по 24.01.2014р. обґрунтовуються тим, що з 25.01.2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. З 01.05.2012р. по 24.01.2014р. позивач і відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що можуть підтвердити свідки. За час проживання у шлюбі позивачем та відповідачем було набуте наступне майно: стіл кухонний, вартістю 1000 грн.; стіл письмовий, вартістю 900 грн.; духова піч, вартістю 4500 грн.; електроплита, вартістю 4000 грн.; мікрохвильова піч, вартістю 2000 грн.; витяжка, вартістю 2500 грн.; пилосос, вартістю 1700 грн.; обігрівач, вартістю 900 грн.; кухня (меблі), вартістю 6000 грн.; холодильник, вартістю 8000 грн.; чайник, вартістю 1500 грн.; морозильна камера, вартістю 1500 грн.; столові прибори, вартістю 1000 грн.; люстри 3 шт., вартістю 4300 грн. (1000+2500+800); телевізори 2шт., вартістю 9500 грн. (1500+8000); ліжко 2 сп., вартістю 6000 грн.; праска, вартістю 1600 грн.; комод, вартістю 1500 грн.; пральна машина, вартістю 7000 грн.; шафа-купе 2 шт., вартістю 10000 грн. (6000+4000); меблі для ванної кімнати, вартістю 1000 грн.; диван, вартістю 8000 грн.; крісло вартістю 2500 грн.; меблі (стінка у вітальні), вартістю 6500 грн. та проведений ремонт у квартирі де спільно проживають позивач і відповідач вартістю 24450 грн., а всього майна на загальну суму 117850 грн. Шлюбні відносини між сторонами припинені і [PERSON] та [PERSON] неспроможні вирішити спір щодо вказаного майна в добровільному порядку, тому позивач просить суд виділити [PERSON] у власність майна на суму 69050 грн.: стіл письмовий, вартістю 900 грн.; духову піч, вартістю 4500 грн.; мікрохвильову піч, вартістю 2000 грн.; витяжку, вартістю 2500 грн.; пилосос, вартістю 1700 грн.; кухню (меблі), вартістю 6000 грн.; чайник, вартістю 1500 грн.; столові прибори, вартістю 1000 грн.; диван, вартістю 8000 грн.; крісло, вартістю 2500 грн.; меблі (стінка у вітальні), вартістю 6500 грн.; телевізор, вартістю 1500 грн.; шафу-купе, вартістю 6000 грн. та врахувати до частки належної відповідачу при поділі вартість ремонту у сумі 24450 грн., а [PERSON] виділити у власність майна на суму 48800грн.: стіл кухонний, вартістю 1000 грн.; електроплиту, вартістю 4000 грн.; обігрівач вартістю 900 грн.; холодильник, вартістю 8000 грн.; морозильну камеру, вартістю 1500 грн.; люстри 3 шт., вартістю 4300 грн. (1000+2500+800); телевізор, вартістю 8000 грн.; ліжко 2 сп., вартістю 6000 грн.; праску, вартістю 1600 грн.; комод, вартістю 1500 грн.; пральну машину, вартістю 7000 грн.; шафу-купе, вартістю 4000 грн.; меблі для ванної кімнати, вартістю 1000 грн. та стягнути з [PERSON] на її користь 10125 грн., як грошову компенсацію різниці вартості часток у спільному майні подружжя. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Надала суду показання в порядку встановленому для допиту свідка, згідно ст. 234 ЦПК України, в яких зазначила, що в червні 2007 року познайомилася з відповідачем. З серпня 2010 року по травень 2014 року позивач була працевлаштована і до моменту звільнення з роботи (у зв'язку із народженням дитини) приймала участь в матеріальному забезпеченні їх спільної з відповідачем сім'ї, зокрема вже з лютого 2011 року виділяла відповідачу по 500 грн. кожного місяця для влаштування в майбутньому побуту сім'ї. З травня 2012 року спільно з відповідачем почали готувати квартиру № [ADDRESS] (надалі- Квартира), яка належить матері відповідача, для спільного проживання: купляли будівельні матеріали для ремонту в магазинах «Епіцентр», «Нова лінія» в місті Луцьку та Рівному, купляли меблі та речі повсякденного вжитку, а батьки позивача допомагали робити ремонт власними силами. Зазначене в позовній заяві майно було придбане сторонами протягом 2012 - 2014 років. Доказів, окрім показань свідків, щодо факту купівлі, обсягу та вартості спільного майна не має, оскільки такі докази знаходяться у відповідача. У жовтні 2012 року позивач та відповідач вселилися до Квартири та почали спільно проживати. Шлюб між сторонами зареєстровано 25.01.2014 року. Зі слів відповідача позивачу відомо, що відповідачу необхідно було зняти з депозитного рахунку кошти, але в якому саме банку позивачу невідомо. На даний момент позивач виселилася із Квартири не з власної волі та забрала з Квартири свої особисті речі та дитини, а також комод, мікрохвильову піч та меблі для ванної кімнати. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі з підстав наведених у позові. Просив позов задоволити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково з підстав наведених у письмовому запереченні. Заперечення проти позову зводяться до того, що за час шлюбу сторони спільно нажили наступне майно: мікрохвильову піч Samsung вартістю 1000 грн., комод, темно коричневого кольору, вартістю 1500 грн., шафу-купе, кремового кольору, вартістю 2000 грн., меблі для ванної кімнати (верхня шафа, навісна, білого кольору), вартістю 500 грн. та меблі (стінка у вітальні, темно коричневого кольору) вартістю 3000 грн. Все інше майно, яке зазначене позивачем у позові, не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки належить його матері. Квартира, на час вселення позивача та відповідача після укладення шлюбу, була повністю облаштована усім необхідним для гармонійного та повноцінного проживання в ній, тому вимоги позивача щодо іншого майна, його поділу, проведення ремонту та стягнення грошової компенсації є безпідставні. Відповідач надав суду показання в порядку встановленому для допиту свідка, згідно ст. 234 ЦПК України, в яких зазначив, що з 25.01.2014 року позивач та відповідач почали проживати як сім'я в Квартирі де був зроблений ремонт, який робили сестра та мати відповідача, а також відповідач. Позивач інколи їздила з відповідачем за покупками будівельних матеріалів для ремонту Квартири. Ремонт здійснювався за кошти матері відповідача. Спільним сумісним майном подружжя є тільки те майно, яке зазначене в письмових запереченнях відповідача. Вартість спільного майна вказана відповідачем на даний момент. Позивач протягом 03-05.11.2017 року, разом із своїм братом та батьком, вивезли із Квартири речі, які є спільною сумісною власністю сторін та речі, які належать матері відповідача. Вказав, що у відповідача не було та не має коштів на депозитних рахунках у банківських установах, а заробітна плата відповідача витрачалася на потреби сім'ї сторін. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, які відповідають поясненням та позиції [PERSON], однак зазначила, що у позові слід відмовити у повному обсязі, оскільки на даний момент у володінні позивача знаходиться майно, яке позивач просить виділити собі у власність. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення на підставі наступного. Відповідно до п.5 ч. 1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Частиною 6 ст. 294 ЦПК України передбачено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. З правовідносин, які виникли між сторонами, вбачається спір про право спільної власності [PERSON] та [PERSON] на майно, частково придбане під час їх спільного проживання без укладення шлюбу, а тому суд прийшов до висновку, що вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу слід розглядати за правилами позовного провадження. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 25.01.2014 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.01.2014 року. З копії довідки № 4686/03 від 11.09.2017 року встановлено, що в Квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їх малолітня дочка [PERSON] [PERSON] зареєстрована в Квартирі з 22.08.2014 року, що не оспорюється сторонами. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає позивача з 2010 року, а з відповідачем знайома приблизно 15 років. Раніше позивач працювала на базарі і літом 2012 року свідок часто бачила позивача біля будинку [ADDRESS] в місті Вараш, як остання йшла на роботу. 12.09.2012 року чоловік свідка купляв у м.Луцьку телевізор «Самсунг», а позивач та відповідач були разом з ним і купували плитку та ламінат для ремонту Квартири. Свідок бачила ці будівельні матеріали в машині свого чоловіка. Зі слів позивача свідку відомо, що ремонт у Квартирі робили батьки позивача і позивач жила у Квартирі з кінця 2012 року, оскільки позивач запрошувала свідка до Квартири на святкування Нового року 31.12.2012 року, однак свідок ні під час ремонту, ні до 31.12.2014 року в Квартирі особисто не була. 05.11.2017 року свідок на запрошення позивача була у квартирі протягом 1,5 години та бачила як позивач пакувала речі та забрала комод і при цьому відповідач вказував, що все в Квартирі купляла позивач, але за його гроші. У судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, показала, що знає відповідача з 2009 року. У вересні - жовтні 2012 році позивач переїхала до Квартири проживати з відповідачем. До переїзду у 2012 році були поміняні три вікна у Квартирі, а свідок помагала робити ремонт у Квартирі: клеїла обої, шпаклювала відкоси. Свідок з своїм чоловіком приходили по два рази на місяць до Квартири. Речей, які зазначені позивачем у Квартирі в 2012 році не було, а купувалися речі позивачем та відповідачем поступово. Свідок не могла вказати за чиї саме кошти зроблено ремонт та куплено речі до Квартири, однак бачила як позивач відкладала кошти. Свідок [PERSON], який є батьком позивача, у судовому засіданні показав, що у вересні 2012 році позивач перейшла жити до відповідача. У Квартирі нічого не було і [PERSON] робила ремонт. Ліжко свідок складав вдвох із відповідачем у 2012 році. Свідок зазначив, що не бачив як купляли речі. 05.11.2017 року свідок допомагав позивачу виносити з Квартири речі позивача, онучки та комод. Свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача, у судовому засіданні зазначила, що сторони почали проживати у Квартирі з часу укладення шлюбу 25.01.2014 року. До грудня 2012 року у Квартирі проживала дочка свідка, а протягом 2013 року у Квартирі проживала свідок, яка періодично влітку 2013 року проживала на дачі. У Квартирі ніхто ремонт у 2012 році не робив, оскільки Квартира не потребувала ремонту. Із спільного майна подружжя позивача та відповідача у Квартирі були комод, дзеркало у ванній кімнаті, меблева стінка у залі, шафка у коридорі та мікрохвильова піч. Дані речі 05.11.2017 року позивач, за допомогою її брата та батька, вивезла із Квартири. Все інше майно, яке знаходилося у Квартирі і яке позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] належить свідку та придбане за її власні кошти. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивача побачила вперше тільки у 2014 році. У 2013 році свідок неодноразово навідувала попереднього свідка [PERSON], яка проживала одна у Квартирі. Вказує, що у Квартирі були усі необхідні умови для проживання, тобто Квартира не потребувала ремонту, були меблі: диван, 2-х спальне ліжко, меблі та необхідна побутова техніка на кухні. 05.11.2017 року була присутня коли позивач, її батько та брат виносили речі із Квартири. Із показань позивача слідує, що позивач та відповідач розпочали спільно проживати однією сім'єю з жовтня 2012 року, а не з 01.05.2012 року, як зазначено у позовній заяві. При визначенні обсягу та вартості спільного майна подружжя Головатих судом враховано наступне. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Нормою ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Сторони у своїх письмових заявах та у судовому засіданні визнали спільною сумісною власністю мікрохвильову піч марки «Samsung»; комод, темно коричневого кольору, вартістю 1500 грн.; шафу-купе кремового кольору; меблі для ванної кімнати (верхня шафа, навісна, білого кольору) та меблі (стінка у вітальні, темно коричневого кольору). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, тому вищезазначені обставини суд вважає доведеними. [PERSON] у письмовому запереченні та у судовому засіданні оспорюється вартість мікрохвильової печі марки "Samsung» у розмірі, зазначеному [PERSON] у позові - 2000,00 грн.; шафи-купе кремового кольору, вартістю 4000 грн.; меблі для ванної кімнати (верхня шафа, навісна, білого кольору), вартістю 1000 грн. та меблі (стінка у вітальні, темно коричневого кольору), вартістю 6500 грн. При цьому відповідач зазначає, що вартість мікрохвильової печі марки «Samsung» складає 1000 грн.; шафи-купе, кремового кольору 2000 грн.; меблів для ванної кімнати (верхня шафа, навісна, білого кольору) 500 грн. та меблів (стінка у вітальні, темно коричневого кольору) 3000 грн. Доказів у підтвердження вартості вищезазначених речей [PERSON] суду не надано. За таких обставин, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для включення зазначених речей до складу спільного майна подружжя [PERSON] по максимальній неоспорюваній вартості - мікрохвильової печі марки «Samsung» у розмірі 1000 грн.; шафи-купе, кремового кольору у розмірі 2000 грн.; меблів для ванної кімнати (верхня шафа, навісна, білого кольору) у розмірі 500 грн. та меблів (стінка у вітальні, темно коричневого кольору) у розмірі 3000 грн. Отже, суд прийшов до висновку, що загальна вартість майна, яке є спільним майном подружжя [PERSON] та про поділ якого заявлено вимоги, складає 8 000 грн., а відповідно вартість ? частки майна складає 4 000 грн. В судовому засіданні з показань сторін, які були допитані у якості свідків, встановлено, що мікрохвильова піч марки «Samsung», вартістю 1000 грн., комод, темно коричневого кольору, вартістю 1500 грн. та меблі для ванної кімнати (верхня шафа, навісна, білого кольору), вартістю 500 грн. знаходяться у володінні [PERSON], а шафа-купе, кремового кольору, вартістю 2000 грн. та меблі (стінка у вітальні, темно коричневого кольору), вартістю 3000 грн. знаходяться у володінні [PERSON] З урахуванням цих обставин суд прийшов до висновку, що ці об'єкти слід виділити у власність тому з подружжя, у володінні і користуванні якого вони знаходяться на даний момент. Судом не встановлено підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна. З урахуванням згоди [PERSON] на виплату грошової компенсації вартості частки спільного майна подружжя, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації різниці вартості частки у спільному майні, тобто 1000 грн. (8000 грн. / 2- 3000 грн.). Також [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підставі яких суд прийшов би до висновку про наявність правових підстав для включення до складу спільного майна подружжя [PERSON] стола кухонного, вартістю 1000 грн., стола письмового, вартістю 900 грн., духової печі, вартістю 4500 грн., електроплити, вартістю 4000 грн., витяжки, вартістю 2500 грн., пилососа, вартістю 1700 грн., обігрівача, вартістю 900 грн., кухні (меблі), вартістю 6000 грн., холодильника, вартістю 8000 грн., чайника, вартістю 1500 грн., морозильної камери, вартістю 1500 грн., столових приборів, вартістю 1000 грн., люстр 3 шт., вартістю 4300 грн. (1000+2500+800), телевізорів 2шт., вартістю 9500 грн. (1500+8000), ліжка 2 сп., вартістю 6000 грн., праски, вартістю 1600 грн., пральної машини, вартістю 7000 грн., шафи-купе 1 шт., вартістю 6000 грн., дивана, вартістю 8000 грн., крісла, вартістю 2500 грн. та вартості проведеного ремонту у Квартирі де спільно проживали позивач і відповідач у розмірі 24450 грн., а всього майна на загальну суму 102 850 грн. Стороною позивача не подано до суду достовірних та безсумнівних доказів щодо наявності у [PERSON] та [PERSON] обставин ведення спільного бюджету з 01.05.2012 року по 24.01.2014 року, а також часу придбання спірного майна. Аналізуючи наведені вище показання свідків, суд відмічає, що свідки, в залежності від того, якою стороною вони були запропоновані для допиту в суді дають відповідно тенденційні показання щодо часу виникнення сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] та придбання спільного майна за спільні кошти. Частина свідків зазначає, що сімейні відносини між сторонами мали місце також з вересня - жовтня 2012 року до укладення шлюбу і майно спільно придбавалося сторонами як до укладення шлюбу так і після його укладення. Інша частина свідків показують про те, що на час укладення шлюбу у сторін не було сімейних відносин та не було спільного майна, а спільне майно сторін складається тільки з п'яти речей визнаних відповідачем. Але свідки дають не конкретні, а лише узагальнені показання, без конкретних значимих для справи фактів. Такі показання є сумнівними і не можуть покладатися в основу судового рішення. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту (постанова Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі № 129/2115/15-ц). Окрім показань свідків суду не надано позивачем достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували відшукуваний факт, тому позов у частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01.05.2012 року по 24.01.2014 року не підлягає до задоволення. За таких обставин суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем вимог про визнання об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] спірного майна: стола кухонного, вартістю 1000 грн., стола письмового, вартістю 900 грн., духової печі, вартістю 4500 грн., електроплити, вартістю 4000 грн., витяжки, вартістю 2500 грн., пилососа, вартістю 1700 грн., обігрівача, вартістю 900 грн., кухні (меблі), вартістю 6000 грн., холодильника, вартістю 8000 грн., чайника, вартістю 1500 грн., морозильної камери, вартістю 1500 грн., столових приборів, вартістю 1000 грн., люстр 3 шт., вартістю 4300 грн. (1000+2500+800), телевізорів 2шт., вартістю 9500 грн. (1500+8000), ліжка 2 сп., вартістю 6000 грн., праски, вартістю 1600 грн., пральної машини, вартістю 7000 грн., шафи-купе 1 шт., вартістю 6000 грн., дивана, вартістю 8000 грн., крісла, вартістю 2500 грн. та вартості проведеного ремонту у Квартирі де спільно проживали позивач і відповідач у розмірі 24450 грн. на загальну суму 102 850 грн., визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку цього майна, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] різниці у вартості частки даного майна. Ухвалою суду від 24.10.2017 року було відстрочено сплату судового збору позивачем до ухвалення судового рішення у справі. На підставі ст.141 ЦПК України суд пропорційно до задоволених позовних вимог, відсоток яких складає 6,78% (4000 (задоволена сума вимог) х 100% : 58925( ціна позову)), стягує з відповідача в користь Державного бюджету України 43 грн. 39 коп. витрат по сплаті судового збору (640 (судовий збір який підлягав сплаті при поданні позову) х 6,78% (відсоток задоволених вимог) : 100%), а з позивача підлягає стягненню в користь Державного бюджету України 596 грн. 61 коп. витрат по сплаті судового збору (640 (судовий збір який підлягав сплаті при поданні позову) - 43 грн. 39 коп.(судовий збір стягнутий з відповідача).

Outcome: partial