Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що йому, його дружині [PERSON], дочці [PERSON] належить на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 лютого 1996 року виданого Звенигородським міським органом приватизації 12/25 частин будинковолодіння № 14 по вул.. Шевченка в м. Звенигородці. По договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 14 вересня 2003 року ним придбано у Звенигородському виробничо-житловому ремонтно-експлуатаційному управлінні 13/25 частин вказаного будинковолодіння № 14 по вул.. Шевченка в м. Звенигородці. Договір посвідчено нотаріально нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі під № 5154 та 30.08.2004 року зареєстровано в БТІ. В договорі купівлі-продажу вказані надвірні споруди: веранди «а» і «а1», сарай «Б», гараж- прибудова «б», вбиральні, огорожа, криниця. В свій час в цьому будинку частину приміщень займала майстерня по ремонту телевізорів, яка мала свій вхід з вулиці. Займані ними приміщення перебували на балансі Звенигородського ВЖРЕУ, що підтверджується довідкою № 165 від 18.08.2000 року. На неодноразові звернення позивача до представника відповідача [PERSON] про звільнення гаража від особистих речей, останній відмовляє і посилається на договір купівлі-продажу, укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області та ним від 7 травня 1998 року, додатком до акту приймання-передачі майна від 08 травня 1998 року де він прийняв гараж по вул.. Шевченка, 14. На підставі вказаного договору відповідачу було видане Свідоцтво про власність від 03.07.1998 року. Також позивач посилається на те, що в договорі купівлі-продажу відсутня оцінка приміщень майстерні. Вважає, що Фонд майна продав відповідачу те майно, яке йому не належало, оскільки весь будинок належав Звенигородській міській [PERSON]. Зазначив, що Договір підлягав реєстрації в Звенигородській райдержадміністрації, а відповідач зареєстрував його в Звенигородській районній [PERSON]. Також позивач послався на те, що відповідач не зможе, якщо припустити, що він являється власником, користуватися гаражем, який розташований на належній позивачу земельній ділянці і користуватися його ворітьми. Враховуючи усе вищенаведене просив визнати частково недійсним свідоцтво про власність від 3 липня 1998 року в частині гаража в будинковолодінні № 14 по вул.. Шевченка в м. Звенигородці, визнати недійсною реєстрацію його в Звенигородській районній раді та визнати за ним право власності на гараж біля будинковолодіння № 14 по вул. Шевченка в м. Звенигородці. Також просив стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати та судовий збір. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю та просять суд їх задовольнити в повному обємі. В ході судового розгляду дружина позивача [PERSON] та донька позивача [PERSON] звернулись до суду в якості третіх осіб із аналогічними позовами де на тих самих підставах, що і позивач просили визнати частково недійсним свідоцтво про власність від 3 липня 1998 року в частині гаража в будинковолодінні № 14 по вул.. Шевченка в м. Звенигородці, визнати недійсною реєстрацію його в Звенигородській районній раді та визнати за ними ([PERSON], [PERSON], [PERSON] Г.) право спільної власності на гараж біля будинковолодіння № 14 по вул. Шевченка в м. Звенигородці. Представник відповідача ТОВ «Славутич -Сервіс» адвокат [PERSON] позов не визнав подав до суду заперечення згідно якого зазначив, що посилання позивача про неналежність спірних приміщень регіональному відділенню ФДМУ по Черкаській області не підтверджено жодними доказами, договір купівлі-продажу, на підставі якого видано відповідне спірне свідоцтво на сьогоднішній день є чинним та позивачем не оспорюється, а його реєстрація була здійснена на підставі чинного на той час законодавства. Крім того, подав заяву про застосування позовної давності. Враховуючи наведене просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Черкаській області подала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника. При вирішення спору поклалася на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, представника третіх осіб, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11\~ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4\~статті 60 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно з наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області від 27.08.1996р. затверджено графік проведення приватизації об`єктів малої приватизації та було розпочато приватизацію Звенигородського районного технічного центру «Славутич». В подальшому, проведено інвентаризацію та здійснено оцінку вартості майна об`єкта приватизації. Відповідно до наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області від 26.12.1997р. «Про затвердження результатів аукціону», затверджено результати аукціону по приватизації Звенигородського районного технічного центру «Славутич», згідно яких переможцем стало ТОВ «Славутич-Сервіс». 07.05.1998р. було підписано та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу вказаного об`єкта приватизації між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області та ТОВ «Славутич-Сервіс», реєстраційний номер №370. 08.05.1998р. продане на аукціоні державне майно було передано ТОВ «Славутич-Сервіс» за актом приймання-передачі. Згідно з додатком до акту прийому-передачі державного майна цілісного майнового комплексу Звенигородського районного технічного центру «Славутич» покупець ТОВ «Славутич-Сервіс» прийнято серед інших і такий викуплений об`єкт нерухомості як гараж для автомашин, розташований за адресою м. Звенигородка, вул. Шевченка, 14. На підставі ч. 1\~ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~\~\~ст.128 ЦК Української РСР\~\~(в редакції чинній на час укладення договору) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, а фактична передача майна підтверджується актом приймання-передачі від 08.05.1998р. Таким чином відповідач ТОВ «Славутич-Сервіс» набув право власності на спірний гараж на підставі договору купівлі-продажу об`єкта приватизації між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області та ТОВ «Славутич-Сервіс» від 07.05.1998р. Та право власності на вказане майно виникло у нього з моменту отримання вказаного майна за актом приймання-передачі. Свідоцтво про власність від 3 липня 1998 року, яке в частині гаража в будинковолодінні № 14 по вул.. Шевченка в м. Звенигородці просить визнати недійсним позивач, видане на підставі зазначеного договору купівлі-продажу та є документом, що посвідчує право відповідача ТОВ «Славутич-Сервіс» на майно в т.ч. спірний гараж. Позивач [PERSON] набув у власність житловий будинок №14 по вул. Шевченка в м. Звенигородка з відповідною частиною надвірних споруд у 2003 році, тобто після набуття у власність спірного гаража відповідачем. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом враховано, що неправомірності дій регіонального відділення Фонду державного майна України по Черкаській області при видачі спірного свідоцтва не доведено, фактично доводи позивача зводяться до неправомірності продажу спірного гаража оскільки останній, на його думку, є його власністю, та разом з тим, вимога про визнання договору купівлі продажу не заявляється. Статтею 204 Цивільного кодексу України\~встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу спірного об`єкта приватизації гаража, укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Черкаській області та ТОВ «Славутич-Сервіс», реєстраційний номер №370 не оскаржується, на час розгляду справи в суді є чинними, не скасованими і ніким не оспорюються. Оскільки суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог то він фактично позбавлений можливості своїм рішенням вирішити питання про законність договору купівлі-продажу від 07.05.1998р. на підставі якого видано спірне свідоцтво, а відповідно і законність самого свідоцтва. Щодо посилань позивача на неправомірну реєстрацію спірного свідоцтва, то слід вказати, що відповідно до правової позиції Європейського суду, зокрема, у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року), вказується, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути підставою для визнання їх рішень недійсними, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самої особи. Таким чином, відповідач ТОВ «Славутич-Сервіс», який діяв добросовісно, виконував усі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність спірного об`єкта приватизації , не повинен нести відповідальність за помилки, допущені органами державної влади, якщо такі були, при продажу спірного об`єкту. При цьому, вимога про визнання права власності на вказаний гараж є похідною й залежить від доведеності незаконності підстав укладення договору купівлі-продажу. Оскільки позови заявлені третіми особами [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані ідентичними підставами та мають спільний предмет, то і вони на підставі викладеного вище задоволенню не підлягають. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність до позовних вимог, подав письмову заяву. Згідно з\~ст. 71 Цивільного кодексу\~Української PCP загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно з\~ст. 76 ЦК УРСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями\~78\~і\~79\~цього Кодексу. Відповідно до ч.4\~ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки представником відповідача не надано доказів, що позивач дізнався про порушення свого права з дати укладення договору чи видачі свідоцтва 1998 р., то і вважати, що сплив позовної давності починається саме з 1998 року, у суду немає.\~ Більш того, як вбачається з пояснень позивача у судовому засіданні відомо йому стало про укладення спірного договору, а відповідно і свідоцтва з 2012 -2013 року. До цього часу про їх існування позивачу, як і третім особам (оскільки він є їх представником) відомо не було. Крім того, відповідно до абз. 4 п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що оскільки позови про визнання права власності, які пред'явлені на підставі\~статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна,\~то на ці позови не поширюється правила про позовну давність. На підставі викладеного суд вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви про застосування позовної давності. У зв'язку з вищевикладеним, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України\~доказів порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача та третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору, а їх позовні вимоги не знайшли своє доведення в ході судового розгляду, у зв'язку з чим не можуть вважатися такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позови задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed