Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

17 січня 2017 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є матірю малолітніх [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Однак вона ухиляється від своїх обов'язків щодо виховання та розвитку дітей. Вважають, що залишення дітей у матері є небезпечним для їх здоровя і морального виховання, оскільки умови проживання є незадовільні, відповідач не дотримується санітарно-гігієнічних норм проживання, розумовий розвиток дітей не відповідає їх віку, діти не розмовляють. Просить суд відібрати дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO] у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягувати з неї аліменти у розмірі по 400 грн. на кожну дитину. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона намагається належним чином доглядати за дітьми. На даний час діти влаштовані та ходять в садок, вона займається з ними та турбується про їх розвиток. Визнає, що діти погано розмовляють, однак консультувалася з цього приводу з лікарем. Що стосується санітарно-гігієнічних умов, то вона намагається прибирати в хаті, однак не завжди встигає. Просить в задоволенні позову відмовити. З'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є матір'ю [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Вказана сім»я з 16.02.2016 року перебувала під соціальним супроводом у Коломийському районному центрі соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді, 15.07.2016 року знята з негативним результатом, за заявою-відмовою матері. Відповідно до ст. 170 СК України, передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них не позбавляючи їх батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач не вживає алкогольних напоїв та наркотичних засобів. Цю обставину підтверджено характеристикою сільської ради. Малолітні [PERSON] та [PERSON] ходять до дошкільного навчального закладу. Дана обставина сторонами не оспорюється та підтверджена показами свідків [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона вела соціальний супровід сімї [PERSON] з лютого по липеь 2016 року. Супровід не дав позитивного результату, оскільки [PERSON] не бажала співпрацювати, завжди була агресивно налаштована. В хаті постійно було порушено санітарно-гігієнічні норми. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона працює секретарем Шепарівцівської сільської ради. [PERSON] може охарактеризувати посередньо, як таку, що з сусідами перебуває в дружніх відносинах, алкоголь та наркотики не вживає. Їі діти ходять в садок. [PERSON] займається з дітьми, водить їх в садок, однак діти на свій вік не розвинені. Останній раз вона приходила на обстеження до сімї [PERSON] 20.03.2017 року, в хаті був безпорядок, однак відповідач здійснювала прибирання. Встановлені у судовому засіданні обставини дають суду можливість зробити висновок, що мати дітей стала на шлях виправлення та переймається долею своїх дітей, емоційно переживає за них, намагається створити умови для проживання, матеріального забезпечення та виховання дітей. Наданий в якості доказу висновок комісії з питань захисту прав дитини про доцільність відібрання дітей, суд оцінює критично і не вважає його обов'язковим, оскільки вважає, що після його складення відповідач змінила своє відношення до дітей. Суд, у відповідності до ч.6 ст. 19 СК України не погоджується з висновком від 16 грудня 2016 року про доцільність відібрання дітей у [PERSON], оскільки він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей. Декларація прав дитини від 20.11.1959 р. (п.6) вказує, що дитина може бути розлучена з матір"ю лише у винятковій ситуації. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 р. ( ст. 9 ) зазначає про те, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не доведено виняткової ситуації для того, щоб дітей розлучити як з матірю, а також між собою. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову про відібрання дітей у батьків, суд діє виключно в інтересах вказаних дітей. На підставі наведеного та ст. ст. 19, 162 СК України,

Outcome: dismissed