Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

В грудні 2014 року до суду звернулась [PERSON] яка свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.03.1984 р. вона була травмована при виконанні своїх службових обов'язків, що підтверджується Актом про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1. За висновком МСЕК від 28.07.92 р. та від 28.10.2001 р. [PERSON] визнана інвалідом другої групи від трудового каліцтва з втратою професійної працездатності 80% безстроково. Відповідач КЕВ м. Харкова відшкодував [PERSON] шкоду у зв'язку з пошкодженням здоров'я на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18.04.94 р. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.06.2006 р. проведено перерахування розміру її втраченого заробітку у відповідності із Законом України „ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності " №1105-ХІУ від 23.09.1999 року (надалі Закон), виходячи з коефіцієнтів перерахунку, встановлених правлінням Фонду (з 01.03.02 р. - 1,193; з 01.03.03 р. - 1,182; з 01.03.04 р. - 1,152; з 01.03.05 р. - 1,238). Сума втраченого заробітку встановлена судом станом на 01.09.2005 р. в розмірі 524,78 грн. на місяць. Після цього перерахунок розміру втраченого заробітку КЕВ не проводив, що не відповідає закону. Позивачка зверталася до КЕВ щодо передачі їй документів по відшкодуванню шкоди до Фонду, однак документи не були передані, що позбавило її права на своєчасний перерахунок відшкодування розміру шкоди, таким чином з врахуванням трирічного строку позовної давності [PERSON] були недоплачені 32945,20 грн. Крім того, позивачка в своєму позові зазначила, що їй з вини КЕВ була заподіяна моральна шкода у розмірі 20000 грн. - внаслідок того, що протягом 8-ми років підприємство порушувало її права, встановлені ст. 46 Конституції України, на соціальний захист, систематично недоплачуючи втрачений заробіток. У зв'язку з цим вона не мала коштів на харчування, лікування, їй було не надано жодної путівки на санаторно-курортне лікування, не було оплачено придбання медикаментів, тому постійно переносила фізичні та моральні страждання. В подальшому [PERSON] змінила свої позовні вимоги та зазначила що оскільки за рішенням Ленінського р/с м. Харкова від 25.01.2014 року та Ухвали АСХО від 01.04.2014 року її особову справу було передано до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові (надалі Фонд), і необхідний перерахунок проводиться за Постановами Фонду і коефіцієнт визначає Фонд саме він повинен провести на її користь доплату за період з 01.03.2011 року по 01.04.2014 рік в сумі 39542.27 грн. При цьому стягнення моральної шкоди прохала здійснити з КЕВ міста Харкова Міністерства оборони України (надалі КЕВ). В судове засідання позивачка з'явилась. Свої змінені позовні вимоги підтримала зазначаючи що у Фонду, на відміну від КЕВ, є фінансова можливість здійснити їй належну виплату в зв'язку з чим вона і змінила свої позовні вимоги в частині відповідача. Представник Фонду до суду з'явилась. Позов не визнала зазначивши що належні виплати позивачці вони здійснюють з моменту передачі їм особистої справи [PERSON] яка відбулась після набуття законної сили судовим рішенням від 25.01.14 року що набуло законної сили 01.04.14 року і здійснення виплати за минулий час до отримання особистої справи не передбачений Законом України „ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності " №1105-ХІУ. Зазначила що за спірними позовними вимогами вони є неналежним відповідачем і відповідальність за позовом повинна бути покладено на роботодавця позивачки який невчасно передав до Фонду особисту справу [PERSON] Представник КЕВ до суду з'явились. Позов не визнали зазначивши що позивачка жодним чином не довела свої позовні вимоги в частині наявності моральної шкоди. Особову справу [PERSON] вони неодноразово намагались передати до Фонду, однак останні, за формальних причин в цьому відмовляли, отже дії КЕВ не є протиправними. Щодо вимог про відшкодування недоплачених страхових виплат за період з 01.03.20011 року по 01.04.2014 рік з Фонду зазначили що КЕВ не був роботодавцем [PERSON] а лише здійснював виплати за рішеннями судів. Роботодавцем позивачки було Державне підприємство Міністерства оборони України «Харківське УНР» яке і повинно було вчасно передати особисту справу [PERSON] до Фонду. Військовий прокурор Харківського гарнізону, що вступив до справи в інтересах держави в особі МО України, з позовними вимогами [PERSON] не погодилась. Зазначила що ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 01.04.14 року встановлено безпідставність позовних вимог в частині застосування до спірних правовідносин вимог Закону України „ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності " №1105-ХІУ, оскільки спірні перерахування та нарахування здійснюються Правлінням Фонду після отримання особової справи яка в випадку [PERSON] надійшла до Фонду з 01.04.14 року. Також зазначила про відсутність доказів спричинення позивачці діями КЕВ моральної шкоди. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає що позов задоволенню не підлягає за наступним: судом встановлено що позивачка [PERSON] знаходилася у трудових відносинах з Управлінням начальника робіт КЕЧ району, де працювала майстром. 21.03.1984 року вона була травмована в результаті ДТП при виконанні своїх службових обов'язків при супроводі вантажу на автомобілі, який був наданий УНР за заявкою власником автомобіля Харківської КЕЧ району, який реорганізовано з 2003 року в квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України. Про нещасний випадок УНР склало акт за ф. Н-1, копія якого надана потерпілій. За висновком МСЕК від 23.07.92 р. та від 28.10.2001 р. [PERSON] була визнана інвалідом 2-ої групи від трудового каліцтва з втратою професійної працездатності 80% безстроково. Харківський КЕВ м. Харкова проводив відшкодування шкоди у зв'язку з пошкодженням здоров'я [PERSON] на підставі рішень Ленінського районного суду м. Харкова від 18.04.94 р. та Київського районного суду м. Харкова від 09.06.2006 р., встановлена судами сума втраченого заробітку станом на 01.09.2005 р. становила - 524 грн. 78 коп. З 01.04.2001 р. введений в дію Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності" №1105-ХІУ від 23.09.1999 року (надалі Закон), відповідно до якого виплату відшкодування шкоди у зв'язку з пошкодженням здоров'я проводить Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України. Всі підприємства, установи і організації зобов'язані були передати справи потерпілих вказаному Фонду. Суд повністю погоджується з арифметичним розрахунком позовних вимог оскільки заперечень проти розрахунку сторонами надано не було і сума позову сумніву не піддавалась а отже і доказуванню не підлягала. Разом з тим відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших учасників процесу виключно в межах заявлених позовних вимог. Є обґрунтованими заперечення представника Фонду щодо безпідставності позовних вимог про стягнення з них 39542.27 грн. оскільки вони є неналежними відповідачами в справі. Судом встановлено, оскільки визнавалось та не заперечувалось сторонами, що особисту справу [PERSON] Фонд отримав тільки після набуття законної сили судовим рішенням від 25.01.2014 року - з 01.04.14 року і згідно до вимог Закону на нього не покладений обов'язок робити перерахунок за період зазначений у позовній заяві з 01.03.11 по 01.04.14 роки. Таким чином змінені позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з Фонду суми позову задоволенню не підлягають. На думку суду, оскілки судовим рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 01.04.14 року встановлено безпідставність позовних вимог в частині застосування до спірних правовідносин вимог Закону України „ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності " №1105-ХІУ, оскільки спірні перерахування та нарахування здійснюються Правлінням Фонду після отримання особової справи (тобто перерахування крім Фонду ніхто зробити не може), а Фонд позбавлений можливості виплатити суму недоплачених страхових виплат за період з 01.03.11 року по 01.04.14 рік, стягнення суми позову можливе за загальними правилами цивільної відповідальності з особи винної як в спричинені каліцтва так і з особи винної в невчасній передачі особової справи [PERSON] до Фонду. Стосовно позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди суд вважає їх такими, що не підлягають задоволення, виходячи з наступного. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (втому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем жодним чином не доведено взаємозв'язок між станом здоров'я [PERSON] та діями КЕВ міста Харкова Міністерства оборони України з яких вона прохає стягнути на її користь 20000 грн. в зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині також відмовляє. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed