Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

04.09.2018 року позивачка звернулася в суд з даним позовом. Посилалася на те, що у період з 24.01.2014 року до серпня 2014 року проживала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 06.09.2016 року рішенням Волноваського районного суду Донецької області шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина- [PERSON], [INFO]. Син на теперішній час проживає разом з матір"ю. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком сина не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток не надає. Мати позивачки мешкає в м. Харцизськ, і вона періодично їзде туди. Мати запропонувала переїхати на осінь і зиму до неї, оскільки будинок важко опалювати, а у матері квартира і вона оформила сина позивачки до дитячого садка, тому позивачці треба негайно виїхати на 4-5 місяців- до весни. Просила суд надати дозвіл на виїзд сина на тимчасово окуповану територію України - в м. Харцизськ та м. Донецьк Донецької області, та за межі України до Республіки Білорусії, до Російської Федерації, до Польщі, автономної республіки Крим, Турції, Єгипту та стран Шенгенської угоди, без згоди батька, в її супроводі до досягнення сина 16-річного віку. В судове засідання позивачка не з`явилась, в позовній заяві просить розглянути справу у її відсутності, на позові наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся шляхом ноголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процессу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання. Тому суд, в розумінні абз.2 ч. 1 ст. 131 ЦПК України, вважає що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, повідомлень про причини неявки та відзиву щодо заявлених позовних вимог позивача від нього не надійшло, тому суд, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, розглядає справу в порядку заочного провадження, зі згоди позивача, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 24.01.2014 року заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 06.09.2016 року рішенням Волноваського районного суду Донецької області шлюб між ними розірвано (а.с.11). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина- [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28.05.2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції (а.с.6). З письмових пояснень позивачки вбачається, що після припинення фактичних шлюбних відносин, син мешкає з нею, він не підтримує з відповідачем ні яких відносин, за весь зазначений час відповідач не виявляв щодо сина батьківського піклування, тобто самоусунувся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У позасудовому порядку отримати дозвіл батька на виїзд сина не має можливості. Відповідно ст.ст.141, 150, 155 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному громадянину гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та повертатись на Україну. Дія зазначеної норми Конституції України поширюється і на неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно до статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В відповідності до пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року за №254-УІІІ, Верховна Рада України постановила: визнати тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно пункту 5.1.1 в'їзд на неконтрольовану територію дiтей, якi не досягли 16-рiчного вiку, здiйснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осiб. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КабiнетуМiнiстрiв України вiд 27 сiчня 1995 року № 57. Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року№57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо в'їзду неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію та за межі України, а лише встановлено певний порядок її в'їзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки, у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дітей, а також беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей на тимчасово окуповану територію та за межі України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки та вважає можливим надати дозвіл матері на виготовлення дітям проїзного документу на виїзд/в'їзд до неконтрольованої території України та за межі України без згоди батька в супроводі матері до досягнення дітьми 16 річного віку.

Outcome: approved