Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , як спадкоємиці [PERSON] , про стягнення боргу за позикою з урахуванням фінансової санкції за невиконання зобов"язання - 1% за кожен місяць користування позикою. Посилаючись на те, що 12 лютого 2008 року між ним - [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів на суму 75 000 доларів США відповідно до умов якого він передав [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті сумі 75 000 доларів США у якості позики на строк - дев`ять років - до 12 лютого 2017 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 75 000 доларів США у строк до 12 лютого 2017 року. Проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 14 лютого 2020 року (а.с. 186), позовні вимоги у редакції від 17 вересня 2018 року (а.с. 140) підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: стягнути з [PERSON] , як спадкоємиці [PERSON] , 75 000 доларів США та 1% за кожен місяць користування позикою - 2 191 050 грн. 00 коп., посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за договором позики та його умов. Представнк відповідача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 04 вересня 2017 року (а.с. 72), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Вважаючи, що договір позики [PERSON] 12 лютого 2008 року на суму 75 000 доларів США, зважаючи на його соціальну поведінку (зловживав алкоголем, був непрацюючим, зважаючи на свої потреби, не потребував у позиці таких значних коштів, після його смерті [PERSON] такі грошові кошти не успадковувала), з позивачем не міг бути укладеним, такий договір вважає підробленим. Просив звернути увагу на той фактор, що в межах кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР від 20 січня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.ч.1, 4 ст. 358 КК України, за заявою [PERSON] про вчинення злочину [PERSON] проведено фізико-хімічна експертиза матеріалів документів, за наслідками якої експертом наданий висновок про те, що давність виконання підписів від імені [PERSON] та від імені [PERSON] в договорі позики грошових коштів на суму 75 000 доларів США від 12.02.2008 року, з терміном повернення до 12.02.2017 року, укладеному між громадянином [PERSON] (позикодавець) та громадянином [PERSON] (позичальник), не відповідає вказаній даті - 12.02.2008 року, а виконано значно пізніше, а саме в 2017 році. Відповідачем надано до суду відзив на позов від 09 липня 2019 року (а.с. 160 - 161), у якому позов не визнав уцілому та просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю. Справа розгладалась у порядку загального позовного провадження. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву відповідача на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно змісту договору позики від 12 лютого 2008 року, між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів на суму 75 000 доларів США відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті сумі 75 000 доларів США у якості позики на строк - дев`ять років - до 12 лютого 2017 року (а.с. 12). [PERSON] помер [INFO] у віці 40 років (а.с. 13), його спадкоємцем стала [PERSON] (а.с. 14 - 16). Відповідно до актового запису про смерть [PERSON] , причиною його смерті стала ішемічна хвороба серця (а.с. 199 - 201). Судом за клопотанням відповідача не призначалась судово - почеркознавча експертиза щодо дійсності підпису [PERSON] на договорі позики від 12 лютого 2008 року у зв`язку із відсутністю будь-яких документів, на яких збереглись зназки підпису [PERSON] . В межах кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР від 20 січня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.4 ст. 190, ч.ч.1, 4 ст. 358 КК України, за заявою [PERSON] про вчинення злочину [PERSON] експертом Незалежного інституту судових експертиз за постановою слідчого Печерського УП ГУНП у м. Києві проведено фізико-хімічна експертиза матеріалів документів, за наслідками якої експертом наданий висновок про те, що давність виконання підписів від імені [PERSON] та від імені [PERSON] в договорі позики грошових коштів на суму 75 000 доларів США від 12.02.2008 року, з терміном повернення до 12.02.2017 року, укладеному між громадянином [PERSON] (позикодавець) та громадянином [PERSON] (позичальник), не відповідає вказаній даті - 12.02.2008 року, а виконано значно пізніше, а саме в 2017 році (а.с. 218 - 231, 232, 236). Тобто, зважаючи на вказаний висновок експерта, а саме те, що давність виконання підписів від імені [PERSON] та від імені [PERSON] в договорі позики грошових коштів на суму 75 000 доларів США від 12.02.2008 року, з терміном повернення до 12.02.2017 року, укладеному між громадянином [PERSON] (позикодавець) та громадянином [PERSON] (позичальник), не відповідає вказаній даті - 12.02.2008 року, а виконано значно пізніше, а саме в 2017 році, з урахуванням дати смерті [PERSON] - [INFO] , [PERSON] вочевидь не міг укласти договір, який згідно висновку експерта укладений в 2017 році, а не 12.02.2008 року, тобто в час, коли [PERSON] не був дієздатним, тобто укладений після його смерті, відтак позов є необгрунтованим й задоволенню не підлягає. Вказаний висновок експерта суд покладає в основу цього рішення суду, докази, які спростовують такий доказ (інший висновок експерта), позивачем не надані й в ході розгляду справи не доповнені. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України). Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Відповідно суд на підставі наданих сторнами доказів приходить до висновку про те, що між сторонами договірні (спірні) правовідносини на підставі договору позики від 12.02.2008 року, зважаючи на доводи позивача, не існували й не існують. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Зважаючи на недоведеність позових вимог, позов підлягає відмові у його задовленні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: dismissed