Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що він проживає в квартирі № 263, яка знаходиться за адресою: вул. Вовчинецька, 206 в м. Івано-Франківськ з листопада 1986 року. Квартира належить на праві спільної сумісної власності йому, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року. В даній квартирі він проживав із дружиною [PERSON], яка є відповідачем по справі. На сьогоднішній день шлюб між ними розірвано, підтвердженням чому є свідоцтво про розірвання шлюбу від 06.03.2007 року, а також рішення Івано-Франківського міського суду про розірвання шлюбу від 22.01.2007 року. Даним рішенням також встановлено, що відповідач більше 10 років не проживає за вказаною адресою. Крім цього 16.04.2010 року рішенням Івано-Франківського міського суду з урахуванням рішення Апеляційного суду від 31.10.2013 року відповідача [PERSON] визнано безвісти відсутньою. Цим рішеням встановлено, що [PERSON] з 2001 року фактично перестала проживати в [INFO]. При цьому відповідач не брала участі в утриманні квартири, не сплачувала квартплату та інші послуги. Позивач зазначає, що він самостійно утримував її долю квартири, також за власні кошти проводив ремонт квартири та продовжує там проживати, а тому вже більше 14 років володіє 1/3 часткою в квартирі, яка належить [PERSON] Тому просив суд визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка була зареєстрована за [PERSON] та припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS], за набувальною давністю, яка була зареєстрована за [PERSON] Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів зазначених у позовній заяві, та письмових поясненнях по справі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з"явилася. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд також враховує положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розгляду справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Це право належить як позивачу, так і іншим особам, які беруть участь у справі. При цьому слід зазначити, що положення ч. 3 ст. 169 ЦПК України направлене на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до\~ ст. 60 ЦПК України\~ кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для справи для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.1999 року (а.с.4) квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згідно до\~ ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.01.2007 року розірвано (а.с.5,7). Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року відповідача [PERSON] було визнано безвісти відсутньою (а.с.8). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013 року заяву [PERSON], зацікавлені особи [PERSON], [PERSON], Управління ДМС України в Івано-Франківській області, про скасування рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою задоволено, рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року скасовано (а.с.9). Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31.10.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду від 23.09.2013 року в частині скасування рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року стосовно визнання [PERSON] безвісно відсутньою скасовано, в решті рішення суду залишено без змін (а.с.10-12). Як вбачається з довідки ЖЕО №1 в квартирі [ADDRESS] з 14.05.2010 року зареєстрована одна людина- Лічнер Й.І. ( а.с.33). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.02.2016 року заяву [PERSON] заінтересовані особи управління ДМС України в Івано-Франківській області, [PERSON], [PERSON] про скасування рішення суду про визнання фізичної особи безвісно відсутньою задоволено, скасовано рішення Івано-Франківського міського суду від 16.04.2010 року про визнання [PERSON] безвісно відсутньою (а.с.227-228). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач більше 10 років не проживає в квартирі, позивач самостійно утримував її долю квартири, а також за власні кошти проводив ремонт квартири за вказаною адресою. Факт непроживання відповідача [PERSON] в квартири [ADDRESS] підтверджується актом ЖЕО № 1 від 22.10.2009 року ( а.с.97), актом ЖЕО № 1 від 14.01.2010 року ( а.с.98), актом ЖЕО № 1 від 05.05.2011 року ( а.с.99). Також, підтверджуються долідженими судом товарними чеками, квітанціями та відповідями комунальни установ той факт, що позивач самостійно утримував квартиру ( а.с. 72-86) та проводив ремонтні роботи в квартирі ( а.с.34-41). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.07.2011 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення понесених витрат за комунальні послуги по спірній квартирі (а.с.48), рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013р. було задоволено позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення понесених витрат за комунальні послуги по спірній квартирі (а.с.49). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.01.2014 року скасовано рішення суду від 05.12.2013 року та відмовлено в задоволенні позову [PERSON] (а.с.50-52). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.06.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 2760грн. матеріальної та 1000грн. моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір (а.с.108-109). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.05.2015 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] сплачені кошти за надані послуги з теплопостачання та утримання квартири за період з 01.11.2011 року по 01.11.2014 року в розмірі 1712,75грн. та сплачений судовий збір (а.с.110-112). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30.07.2015 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати на оплату послуг з теплопостачання та утримання квартири за період з 01.11.2014 року по 01.06.2015 року в розмірі 829грн., витрати на правову допомогу, та сплачений судовий збір (а.с.113-114). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у в т.ч. цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). В судовому засіданні встановлено,що частки сторін на спірну квартиру в натурі не виділені, позивач на законних підставах володіє спірною квартирою, як її співвласник. Позивачу [PERSON] достовірно відомо, що співвласником спірної квартири являється відповідач [PERSON], та вона від спірного належного їй майна не відмовлялася, а за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тобто, оскільки власником спірної 1/3 частини квартири являється відповідач [PERSON], позивачем не доведено, що відповідач свідомо відмовилася від своєї власності, відповідно до\~ ст. 41 Конституції України\~ вона, як власник не може бути протиправно позбавлена права власності, яке є непорушним, а тому суд вважає, що позов заявлений необгрунтовано, оскільки позивачем не доведено добросовісність володіння чужим майном. Посилання позивача на непроживання відповідача у спірній квартирі та несплату комунальних послуг на утримання квартири, не є предметом доказування по спірних правовідносинах, так як сторони по справі є співвласниками квартири, а тому до спірних правовідносин не може бути застосована ст.344 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed