Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

В грудні 2018р. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної служби зайнятості (центральний апарат). В обґрунтування позову [PERSON] вказав, що він працював на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості та наказом №432-к від 21.12.2016 був звільнений із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року по справі №296/576/17 скасовано наказ №432-к від 21 грудня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості і поновлено його на цій посаді з 21.12.2016. Також вказаним рішенням стягнуто із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138380 грн., вирішено питання судових витрат. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25 вересня 2018 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 16.04.2018 року по справі №296/576/17 залишено без змін. Відповідно до наказу №210-к від 28.11.2018 р. [PERSON] поновлено на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21 грудня 2016 року. Позивач вважає, що з дня ухвалення рішення про поновлення його на роботі, у Державної служби зайнятості (центральний апарат) як повноважного органу, виник обов`язок щодо його виконання. Посилаючись на те, що кількість днів вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою виконання рішення суду у справі №296/576/17 становить 224 дні, а середній заробіток за останні два місяці роботи - 420,00 грн., просить стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 17.04.2018р. по 27.11.2018р. у розмірі 94214,40 грн. Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позову, посилаючись на те, що невиконання рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16.04.2018р. у справі №296/576/17 відбулось з поважних причин. Наказом відповідача від 31.01.2017р. №16-к на посаду директора Житомирського обласного центру зайнятості з 01.02.2017р. було призначено [PERSON] . У періоди відсутності [PERSON] на роботі з квітня 2018р. по листопад 2018р., у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та перебуванням у відпустці, відповідач не мав можливості виконати рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16.04.2018р. Відповідач також зазначає, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03.07.2018р. дію оскарженого рішення було зупинено на підставі ч.4 ст.359 ЦПК України. В зв`язку з чим вина відповідача у невиконанні рішення суду відсутня. Крім того, відповідач зазначає про те, що суму виплат середнього заробітку за час невиконання судового рішення за період з 17.04.2018р. по 27.11.2018р. позивачем помилково розраховано шляхом множення середньоденної заробітної плати на число календарних, а не робочих днів у зазначеному періоді. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав вимоги позову та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечив проти позову та просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Як встановлено судом, [PERSON] працював на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості та наказом №432-к від 21.12.2016 був звільнений з займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.04.2018р. у справі № 296/576/17 скасовано наказ №432-к від 21 грудня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади директора Житомирського обласного центру зайнятості. Поновлено [PERSON] на посаді директора Житомирського обласного центру зайнятості з 21.12.2016 року. Стягнуто з Державної служби зайнятості (центрального апарату) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 138380 гривень. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Стягнуто з Державної служби зайнятості (центрального апарату) в дохід державного бюджету України судовий збір в сумі 2023 грн. Рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання (а.с.8-9). У справі №296/576/17 видано виконавчий лист від 17.04.2018р., згідно з яким допущено негайне виконання рішення в межах поновлення на роботі (а.с.92). Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2018р. апеляційну скаргу Державної служби зайнятості (центрального апарату) залишено без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16.04.2018р. - без змін (а.с.10-12). В процесі розгляду даної справи судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 24.04.2019р. рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 16.04.2018р. та ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2018р. залишені без змін (а.с.58-61). Відповідно до наказу №210-к від 28.11.2018р. [PERSON] поновлено на посаді директора Житомирського центру зайнятості з 21.12.2016р. (а.с.7). В зв`язку з тим, що обов`язок щодо негайного виконання рішення суду відповідачем було порушено, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Розглядаючи питання на предмет задоволення позовних вимог, суд враховує наступне. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Згідно роз`яснень, викладених в п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Аналогічна правова позиція викладена в поставі Верховного Суду від 24.01.2019р. у справі №760/9521/15-ц. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі вчасно виконано не було, у зв"язку з чим постановами державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Рубель І.В. від 28.09.2018р. та від 16.10.2018р. на Державну службу зайнятості накладено штраф (а.с. 63-64, 67). Також головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС відповідно до ст. 382 КК України до слідчого управління ГУ Національної поліції у м. Києві направлено повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення в зв`язку з невиконанням рішення суду (а.с.70-71). У зв`язку з неможливістю виконання рішення суду, 16 жовтня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання рішення суду державним виконавцем згідно постанови - закінчено (а.с.69). Таким чином, судом достовірно встановлено факт невиконання відповідачем рішення суду з 17 квітня 2018 року по 27 листопада 2018 року. Згідно показань свідка [PERSON] встановлено, що під час оголошення рішення по справі №296/576/17 від 16.04.2018р. був присутній представник відповідача. Отже, відповідачу було належним чином доведено про необхідність негайного виконання судового рішення від 16.04.2018р. Безпідставними та необґрунтованими є посилання відповідача на те, що невиконання рішення відбулось з поважних причин, оскільки новий керівник Житомирського обласного центру зайнятості [PERSON] в період з квітня 2018р. по листопад 2018р. була відсутня на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та перебуванням у відпустках. Згідно табелів обліку виростання робочого часу Житомирського обласного центру зайнятості (а.с.32-39), інформаційної довідки Житомирського обласного центру зайнятості про періоди відсутності [PERSON] на роботі (а.с.31), 16.04.2018р. [PERSON] на підставі наказу №147 від 04.04.2018р. перебувала у відпустці, з 18.04.2018р. по 30.04.2018р. була відсутня у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Отже 17 квітня 2018р. [PERSON] перебувала на роботі, що свідчить про відсутність перешкод для виконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У відповідності з вимогами ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.04.2018р. по справі №296/576/17 було встановлено, що середній заробіток позивача за останні два місяці складає 420,60 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Період затримки виконання рішення суду з 17.04.2017 по 27.11.2018 охоплює 224 дні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з Державного центру зайнятості на користь [PERSON] підлягає стягненню 94214,40 грн. середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення (420,60 грн. х 224 дні). Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частиною 2 ст. 4 Закону встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з даної норми закону, суми задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 942,14 грн. судового збору.

Outcome: approved