Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

12 червня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач надає житлово-комунальні послуги на підставі договору №8 від 29.12.2017 року Про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, які входять в об`єкт №8 (Жовтневий (Соборний) район. Мешканці будинку, в якому мешкає позивач, скаржились на незадовільну роботу двірника, в зв`язку з чим попросили відповідача скласти акт-претензію, проте відповідач відмовився це зробити. В зв`язку з чим мешканці скали акт-претензію самостійно та надали його відповідачу. Проте відповідач відмовився прийняти акт-претензію до розгляду в порушення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та протягом трьох робочих днів, як це передбачено законодавством, не розглянув вказаний Акт-претензію, не здійснив перерахунок оплати та не надав обґрунтовану письмову відмову у задоволенні вказаної претензії. Вважає, що зазначені дії відповідача порушили права позивача як споживача житлово-комунальних послуг. Порушення прав споживача порушило його звичний душевний стан, викликало сильні душевні хвилювання і переживання, змінило образ життя позивача, тобто нанесло значну моральну шкоду, яку позивач оцінює в 10000 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд: - визнати неправомірним порушення відповідачем права позивача на розгляд акта-претензії протягом трьох робочих днів, яке передбачене ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.6.3.4 договору №8 «Про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, які входять в об`єкт №8 (Жовтневий (Соборний) район» від 29.12.2017 року між КП «Жилсервіс-2» і виконкомом Дніпровської міськради; - відсутність відповіді на акт-претензію визнати порушенням права позивача на інформацію, передбаченого ст..700 ЦК, ст.5,10,14 Закону України «Про інформацію», ст..18 Закону України «Про житлову комунальні послуги» та договором; - відсутність в трьох денний строк відповіді на акт-претензію вважати визнанням відповідачем факту неякісного надання послуг з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року; - зобов`язати відповідача провести перерахунок оплати за прибирання прибудинкової території з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року згідно наданого акту-претензії; - стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану позивачу в зв`язку з порушенням прав споживача у розмірі 10000 грн. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В від 26 червня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву. Відповідач 03.04.2019 року надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», оскільки мешканці будинку [ADDRESS] не визначились з формою управління будинком, рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 1069 від 28.12.2017 року «Про призначення управителів багатоквартирних будинків» відповідача було призначено управителем у вказаному будинку з 01.01.2018 року. На виконання вказаного рішення виконкомом Дніпровської міської ради від імені та в інтересах співвласників багатоквартирних будинків було укладено з відповідачем договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, що розташовані у Соборному районі м. Дніпро. Відповідно до умов договору, акт-претензія, що складається управителем та співвласником, повинен містити, крім іншого, дату (строк) ненадання, надання не в повному обсязі або зниження якості послуг. Управитель протягом двох робочих днів вирішує питання про задоволення вимог, викладених в акті-претензії співвласника, або про здійснення перерахунку платежів. У відповідності до вимог закону та договору відповідачем було надано обґрунтовану відповідь на акт-претензію листом від 14.03.2018 року за вих.. №82 на адресу позивача. Даним листом роз`яснено, що претензія не відповідає вимогам закону та не може бути задоволеною в зв`язку з тим, що відсутні будь-які виклики від мешканців будинку для складання актів-претензій у відповідності до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Крім того, в акті-претензії вказаний період з листопада 2017 року, що є недопустимим в діяльності відповідача. Вважає, що протиправних дій чи бездіяльності відповідачем вчинено не було. Просить у задоволенні позову відмовити. 12 квітня 2019 року позивач надав відповідь на відзив відповідача, де вказав, що акт-претензія складений у відповідності з вимогами Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відмова в прийнятті та розгляді звернень заборонена Законом України «Про звернення громадян» Також вказує, що повідомлення відповідача від 14.03.2018 року про відмову в прийнятті акта-претензії отримано лише 13.04.2018 року. Наполягає на задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності з 01 липня 2015 року, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна Відповідно до ч.1 ст. 10 вказаного Закону співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. Відповідно до ч.1,2 ст. 11 вказаного Закону управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Відповідно до п.5 ст. 13 вказаного Закону у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління таким будинком здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок. У разі якщо місцевою радою або її виконавчим органом відповідно до законодавства прийнято рішення про делегування іншому органу - суб`єкту владних повноважень функцій із здійснення управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг, управитель призначається на конкурсних засадах таким органом. У такому разі ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається за результатами конкурсу, який проводиться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства, а договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком строком на один рік від імені співвласників підписує уповноважена особа виконавчого органу відповідної місцевої ради, за рішенням якого призначено управителя. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Як вбачається з матеріалів справи, оскільки мешканці будинку [ADDRESS] не визначились з формою управління будинком, рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 1069 від 28.12.2017 року «Про призначення управителів багатоквартирних будинків» відповідача було призначено управителем у вказаному будинку з 01.01.2018 року. На виконання вказаного рішення виконкомом Дніпровської міської ради від імені та в інтересах співвласників багатоквартирних будинків було укладено з відповідачем договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, що розташовані у Соборному районі м. Дніпро. Разом з тим, позивач, який обгрунтовує свої вимоги, серед іншого, й тим, що відповідач не дотримав умов договору №8 «Про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, які входять в об`єкт №8 (Жовтневий (Соборний) район» від 29.12.2017 року між КП «Жилсервіс-2» і виконкомом Дніпровської міськради, копію вказаного договору до позову не додав, а також не заявив клопотання про витребування цього договору судом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2018 року споживачами [PERSON] , [PERSON] , які мешкають за по [ADDRESS] та 36 відповідно, складено акт-претензію «Про перерву у наданні послуг по утриманню будинків, споруд та прибудинкових територій, їх ненадання чи надання не в повному обсязі». З вказаного акту вбачається, що споживачі пред`являють претензію КП «Жилсервіс-2» ДМР відносно послуг по утриманню будинків і споруд та прибудинкових територій окремо щодо: часу прибирання прибудинкової території двірником по місяцях: -листопад 2017 року 3,15,29 - прибирання двору; 7,11,19,23,27 - вивіз листя з двору, зібраних мешканцями будинку в мішки (по 20 хв. в день); -грудень 2017 року: 11 - прибирання двору; 1,5,9,13,17,21,25 - вивіз листя з двору, зібраних мешканцями будинку в мішки (по 20 хв. в день); - січень 2018 року - 5,23 - прибирання двору; 19,24,26 - прибирання вулиці; - лютий 2018 року - 9,13,16 - прибирання двору. Вказаний акт-претензія отриманий відповідачем 12 березня 2018 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції. Листом від 14.03.2018 року за вих. №82 відповідач надав відповідь «Про розгляд акту-претензії», з якої вбачається, що відповідач не приймає до розгляду акт-претензію, оскільки заяви або листи про виклик представника управителя для складання та підписання акту-претензії до КП «Жилсервіс-2» ДМР у січні-лютому 2018 року не надходили; акт-претензія від 12.03.2018 року надійшов до КП «Жилсервіс-2» ДМР як вже встановлений факт, встановлений тільки з боку споживачів та не має на увазі виклику представника КП для розгляду претензії до якості послуг; акт-претензія підписаний тільки двома співвласниками; інформація щодо якості послуг містить період з листопада 2017 року, що є недопустимим періодом в діяльності КП «Жилсервіс-2». Вказана відповідь отримана мешканцем [PERSON] 13.04.2018 року, що підтверджується його підписом. Відповідно до ч.1-4 статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Відповідач стверджує, що споживачі - мешканці багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] не здійснювали виклик представника управителя для складення та підписання акта-претензії споживача. Позивач зазначене твердження не спростував, не надав суду копії листів або іншого роду повідомлень про виклик представника управителя, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що вимоги ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в цій частині позивачем, за участю якого складено акт-претензію від 12.03.2018 року, дотримані не були. Суд також звертає увагу, що акт-претензія, який знаходиться в матеріалах справи, не містить підписів споживачів, які його склали. При цьому, відповідач надав відповідь на акт-претензію. Вивчивши зміст відповіді від 14.03.2018 року, суд приходить до висновку, що за своєю суттю вона є відмовою у задоволенні претензій позивача, а отже доводи позивача, викладені у позовній заяві, про те, що письмова відмова в задоволенні претензії не здійснена і не видана, не відповідають дійсності. Суд звертає увагу, що позивач не оскаржує зміст відповіді, а наполягає на тому, що відповідач взагалі не надав відповіді на його претензію. Разом з тим, суд також зазначає, що фактично відповідь вручена споживачу, який брав участь у складанні акту-претензії, лише 13.04.2018 року, тобто в з порушенням встановленого статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» строку. Суд також звертає увагу, що відповідачем не надано доказів, що ним вживались заходи для направлення відповіді на претензію у встановлений строк - три робочі дні. З урахуванням викладеного, суд погоджується з твердженням позивача про те, що відповідачем порушено його право на розгляд акту-претензії протягом трьох робочих днів, яке передбачене ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині визнання відсутності відповіді на акт-претензію порушенням права позивача на інформацію, передбаченого ст.700 ЦК, ст.5,10,14 Закону України «Про інформацію», ст..18 Закону України «Про житлову комунальні послуги» та договором; а також в частині - вважати відсутність в трьох денний строк відповіді на акт-претензію визнанням відповідачем факту неякісного надання послуг з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року - задоволенню не підлягають, оскільки, як вже було судом зазначено вище, відповідь на претензію відповідачем була надана, хоча і з порушенням встановленого законом строку. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача провести перерахунок оплати за прибирання прибудинкової території з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року згідно наданого акту-претензії, оскільки факту неякісного надання послуг з 01 січня 2018 року по 01 березня 2018 року судом не встановлено та в позовних вимогах в цій частині відмовлено. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Позивач вказує, що він був змушений складати акт-претензію, писати скаргу відповідачу, безрезультатно очікувати розгляду акта-претензії, що змінило його образ життя, вимагало значних затрат часу та сил, оскільки він був змушений ходити в юридичну консультацію, складати матеріали для суду, писати позов. Разом з тим, доводи позивача не підтверджені відповідними доказами, а подекуди не відповідають обставинам справи. Так, на момент подачі позову до суду відповідь на акт-претензію позивач вже отримав. Крім того, складання акту-претензії не вимагало від позивача значних зусиль, оскільки він складений за встановленою законодавцем формою. Позивач також не надав доказів, що ним було здійснено консультації з адвокатами, а також доказів того, що дії відповідача хоч якимось чином вплинули на образ життя позивача. З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди також необхідно відмовити. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial