Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , Виноградівська міська рада (правонаступник Великокомятівської сільської ради Виноградівського району) про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер позивача чоловік [PERSON] .\~ Позивач зазначає, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] до його смерті - [INFO] . За час сумісного життя позивач з спадкодавцем набуто житловий будинок з надвірними спорудами, розташовані в [ADDRESS] . Будинок побудовано в 1976 році, коли державна реєстрація не вимагалася під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON] , тому житловий будинок вважається спільним майном подружжя. 08.09.2003 р. чоловік позивачки [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт на одну із своїх дочок - [PERSON] на все спадкове майна а саме будинок [ADDRESS] . Заповіт від 08.09.2003 року зареєстрований в реєстрі за № 323, виданий секретарем Великоком`ятівською сільською радою Виноградівського району. На час складання заповіту [PERSON] виповнилося 62 роки, який в останні роки хворів: гемангіосаркома печінки, розпад пухлини, внутрішньо - черевна кровотеча, закрита тупа травма живота, перелом 10-го ребра, почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Внаслідок цього, ще за рік до смерті, він перебував на обстежені у лікарів та потребував нагляду лікарів онколога та хірурга. На день посвідчення заповіту на користь [PERSON] , у нього спостерігався процес психічного розладу, що суперечить дійсному волевиявленню [PERSON] , який склав заповіт під час загострення хвороби та під впливом [PERSON] ,\~ і він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, у тексті заповіту відсутні відомості про добровільне волевиявлення та те, що заповідач прочитав текст заповіту, у зв"язку з чим заповіт має бути визнаний недійсним. Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області у справі № 2-503/06 від 03.05.2006 року визнано за [PERSON] право власності на жилий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] (а.с.27). Разом з тим зазначає, що причиною пропуску строку звернення до суду та пропущення такого з поважних причин є звернення до суду для вирішення інших питаннь щодо спадкового майна, що стверджується відповідними рішеннями:\~ рішення Виноградівського районного суду у справі №299/1364/17 від 11.08.2017 року, яким задоволенні позову [PERSON] до Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку відмовлено;\~ рішенням у справі №299/1642/19 від 26.04.2019 року визнано за [PERSON] , мешканкою [ADDRESS] , право власності в порядку спадкування за законом на 1/24 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Постановою Закарпатського апеляційного суду рішення Виноградівського районного суду від 26 квітня 2019 року залишено без змін. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву про визнання заповіту не дійсним, в якому позовні вимоги заперечує та просить у задоволенні таких відмовити в повному обсязі, оскільки заповіт від 08 вересня 2003 року відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування. Щодо стану здоров`я спадкодавця представник відповідача зазначила, що позивач не надала належних доказів, які підтверджують недієздатність [PERSON] на момент складання заповіту. Приєднана виписка із медичної карти амбулаторного /станціонарного/ хворого [PERSON] за № 6079/749/245 є доказом, що останній знаходився на стаціонарному лікуванні у КПП Центральної міської клінічної лікарні Ужгородської міської ради з 13.05.2002 року і до [INFO] з діагнозом: гемангіосаркома печінки, розпад пухлини, внутрішньо-черевна кровотеча, закрита тупа травма живота, перелом X ребра. У цій виписці зазначені лікувальні та трудові рекомендації. Після цього лікування спадкодавець повернувся в село, де проживав до часу смерті. Разом з тим, зауважила, що спадкодавець ніколи не хворів на психічні захворювання, на обліку у психіатра не знаходився, а тому зазначені захворювання не є доказом його недієздатності. Заповіт було складено 08 вересня 2003 року за бажанням та волевиявленням батька відповідачки. Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, який за змістом тотожний змісту обставинам, викладених у позовній заяві (а.с.2-5,63). Додатково зазначено, що заповіт недійсним, оскільки такий суперечить дійсному волевиявленню [PERSON] , який вчинив його в час загострення хвороби, під впливом [PERSON] та в час, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Представники позивача [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили такі задоволити з підстав наведених у позові та наданих доказів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила позовні вимоги та просила у задоволенні таких відмовити в повному обсязі, оскільки заповіт від 08 вересня 2003 року відповідає вимогам закону щодо його форми, а саме він викладений у вигляді письмового документу, підписаний власноруч заповідачем, посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування. Представник Виноградівської міської ради в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її батько при повній свідомості зробив заповіт за ініціативи [PERSON] . При розумі був до смерті. За життя він дочці [PERSON] купив квартиру в Ужгороді, сину [PERSON] залишив будинок у с.В.Ком`яти, де жили батьки та купив йому машину, їй [PERSON] , як дочці, що вчилася у м.Київ, батьки оплачували навчання. За життя батька спорів не було, заповіт складений був у 2003 році і всі про заповіт знали та не заперечували такий до смерті батька (2005 року). Батько хворів на печінку, психічними захворюваннями не хворів. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~ Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З`ясувавши обставини, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.20). 08.09.2003 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, що зареєстрований в реєстрі за № 323, виданий секретарем Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району), яким на на випадок свої смерті заповів все належне йому майно\~ своїй донці [PERSON] (а.с.17). Встановлені судом обставини підтверджені наступними письмовими доказами: 1) ксерокопія свідоцтва про смерть [PERSON] , серія [NUMBER] (а.с.20); 2) ксерокопія заповіту (а.с.17-18);\~ Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» та статей 38,42,59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження посвідчувати заповіти належало посадовим особам виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Згідно із частиною третьою статті 50 вказаного Закону секретар сільської, селищної, міської ради вирішує\~ за дорученням сільського, селищного,\~ міського голови або відповідної ради інші питання,\~ пов`язані з\~ діяльністю ради та її органів. Відповідно до пункту 2 розділу 1Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітеті сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, нотаріальні дії у виконавчих\~\~ комітетах\~\~ сільських, селищних,\~ міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Обставини з якими законодавець повязує недійсність заповіту, судом не встановлено, а захворювання заповідача, не є тими обставинами, які свідчать про те, що\~ заповіт не відповідав волевиявленню заповідача та він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Належні й допустимі докази на підтвердження обставин позову, позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України\~ суду не давав. В той же час суд приймає до уваги обставини відзиву поданого представником відповідача, оскільки встановлено та доведено належними доказами, що спадкодавець [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у КПП Центральної міської клінічної лікарні Ужгородської міської ради з 13.05.2002 року і до [INFO] з діагнозом: гемангіосаркома печінки, розпад пухлини, внутрішньо-черевна кровотеча, закрита тупа травма живота, перелом X ребра. Встановлена судом обставина підтверджена ксерокопією виписки із медичної карти амбулаторного \\станціонарного\\ хворого [PERSON] за № 6079/749/245, що останній знаходився на стаціонарному лікуванні у КПП Центральної міської клінічної лікарні Ужгородської міської ради з 13.05.2002 року і до [INFO] з діагнозом: гемангіосаркома печінки, розпад пухлини, внутрішньо - черевна кровотеча, закрита тупа травма живота, перелом X ребра. У цій виписці зазначені лікувальні та трудові рекомендації (а.с.16). Стосовно тверджень представника позивача про пропуск позивачем строків для звернення до суду варто вказати, що позовна давність відповідно до ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач заяву про застосування строку позовної давності не заявляв. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з`ясувавши обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позову. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, на позивача покладаються понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 гривень.

Outcome: dismissed