Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Територіальної громади села Лучинчик в особі Лучинчицької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Він являється спадкоємцем за законом після смерті батька. Іншим спадкоємцем за законом є [PERSON], яка спадщини не прийняла та на неї не претендує. Він же спадщину прийняв, оскільки на час смерті спадкодавця постійно проживав з ним за однією адресою. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не в змозі, оскільки правовстановлюючий документ на домоволодіння за життя спадкодавця не видавався, тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 10.12.2018 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Позивач в підготовче засідання не з'явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутності (а.с. 4). Відповідач Лучинецька сільська рада копію ухвали від 10.12.2018 та доданих до неї матеріалів отримала, відзиву до суду не направила. Її представник в підготовче засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 33). Відповідач [PERSON] копію ухвали від 10.12.2018 та доданих до неї матеріалів отримала, відзиву до суду не направила. Натомість також надіслала заяву у якій просила справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнала повністю (а.с. 32). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в м. Могилів-Подільський Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 6). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить садибний (індивідуальний) будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS]. Вартість даного будинку становить 274414 гривень. Факт належності садибного (індивідуального) будинку спадкодавцеві та його вартість підтверджується, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 17-21), довідкою Лучинчицької сільської ради № 181 від 23.11.2018 (а.с. 9). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 6), свідоцтвом про народження позивача (а.с. 7), довідкою Лучинчицької сільської ради № 395 від 06.06.2018 стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], який має право на спадкування. Іншим спадкоємцем першої черги за законом є [PERSON]. На день смерті спадкодавця з нею проживав та був зареєстрований позивач [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 53583423 та № 53583427 від 06.10.2018 слідує, що спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилася, тобто спадкові права ніким не оформлялися, заповіти останнім за життя не вчинялися (а.с. 23-24). Таким чином, суд вважає встановленим, що позивач - єдиний спадкоємець першої черги за законом який прийняв спадщину після смерті [PERSON], в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Разом з тим, 06 жовтня 2018 року державним нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв'язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів. Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 21) житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1962 року по 1989 рік. Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З довідки Лучинчицької сільської ради № 181 від 23.11.2018 (а.с. 9), виписки із по господарської книги за 1991-1995 роки (а.с. 10) слідує, що спірний житловий будинок знаходився у власності [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16.06.1988 року «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району вирішено оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, в тому числі, в с. Лучинчик Лучинчицької сільської ради, а виконкому сільської ради видати громадянам свідоцтва згідно цього рішення (а.с. 16). Однак, відповідно до довідки КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 262 від 11.09.2018, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 14). Земельна ділянка під вказаним житловим будинком перебувала у власності [PERSON], що доводиться витягом з рішення Лучинчицької сільської ради від 28.12.1999 та довідкою Лучинчицької сільської ради № 181 від 23.11.2018 (а.с. 9, 11). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідачі позов визнали повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, після смерті [PERSON] Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна заява [PERSON] є підставною лише в частині вимог до Територіальної громади села Лучинчик в особі Лучинчицької сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області, оскільки відповідно до положень п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідачами у справах про спадкове право є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] (яка згідно матеріалів справи спадщини після смерті [PERSON] не прийняла) про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування, є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 2744 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого нею судового збору, у зв'язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачами при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved