Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа без заявлення самостійних вимог: комісія з питань захисту прав дітей Косівської райдержадміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини та [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір»ю. Позивач - відповідач в судовому засіданні свій позов підтримав, а зустрічний не визнав та пояснив, що 17.11.2012 року вони зареєстрували шлюб у виконкомі Космацької сільської ради, Косівського району, Івано-Франківської області, за актовим записом №26. Причиною розірвання шлюбу стало те, що у них не було взаєморозуміння в сім»ї, його пропозиції щодо ведення господарства відповідачка не сприймала, неналежно ставилася до сім»ї та до нього як чоловіка. Внаслідок чого між ними часто виникали сварки та скандали. На даний час разом не проживають, подружніх відносин не підтримують та не ведуть спільного господарства. А тому, вважає, що сім"я розпалась, шлюб носить формальний характер, надії на примирення немає. Просить шлюб розірвати. Від цього шлюбу у них є одна дитина [PERSON], яка проживає з ним та знаходиться на його утриманні та вихованні. [PERSON] усунулася від виховання та утримання дитини. За його зверненням до органу опіки і піклування дано висновок про доцільність передачі дитини на виховання та утримання йому. Що стосується зустрічного позову, то його не визнає, оскільки після того як відповідачка почала займатися торгівлею, то забула про дитину. Поведінка [PERSON] є неправильною, яка може негативно вплинути на виховання їх дочки. А тому, вважає, що саме з ним дочка [PERSON] належним чином буде вихована і доглянута. Відповідачка - позивачка просить шлюб розірвати та визначити місце проживання дитини з нею. Оскільки з народження дочки вона весь час займалася її доглядом та вихованням. Протягом останнього року [PERSON] покинув сім»ю та пішов від них. На даний час позивач проживає у своїх батьків та деколи приходив до них в гості. Вона сама змушена утримувати матеріально дитину, оскільки батько дитини не допомагав та участі у її вихованні не брав. На початку листопада 2015 року позивач будучи в нетверезому стані, самовільно, незважаючи на її заперечення забрав дочку і повіз на мотоциклі у невідомому напрямку. З того часу він перешкоджає їй у спілкуванні та вихованні дитини, не повертає їй дочку не дивлячись на її неодноразові прохання і поводить себе агресивно. На дії [PERSON] вона зверталася в правоохоронні органи, прокуратуру та орган опіки та піклування. Вважає, що малолітня дитина [PERSON] повинна проживати саме з нею. Представник комісії з питань захисту прав дітей Косівської райдержадміністрації Книщук Р.М. вважає за доцільне залишити малолітню дитину [PERSON] з батьком [PERSON], оскільки з ним дитина буде належним чином вихована та доглянута. Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а в зустрічному слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України зазначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч.3 та ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 ст.104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із оглянутих матеріалів справи вбачається, що 17.11.2012 року сторони зареєстрували шлюб у виконкомі Космацької сільської ради, Косівського району, Івано-Франківської області, за актовим записом №26. Як встановлено в судовому засіданні сім"я розпалася повністю, надії на її збереження немає, оскільки сторони разом не проживають, подружніх відносин не підтримують та спільного господарства не ведуть. А відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи те, що сторони наполягають на розірванні шлюбу, продовжувати подальше спільне подружнє життя не бажають, а згідно матеріалів справи вбачається, що і [PERSON] зверталася до суду з позовом про розірвання шлюбу, тому суд вважає, що в інтересах сторін та їх дитини шлюб слід розірвати. Згідно із ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. А ч.1 ст.160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України 28.08.1991 року, що набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як встановлено в судовому засіданні дитина [PERSON], [INFO] проживає з батьком [PERSON] протягом одного року в с.Космач, Косівського району, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім»ї від 17.11.2015р. Згідно даного акту [PERSON] проживає з донькою в будинку своїх батьків в добрих матеріально-побутових умовах, дитина доглянута. Згідно рішення комісії з питань захисту прав дітей від 30.11.2015р., комісія вважає за доцільне залишити малолітню дитину на постійне проживання з батьком [PERSON] Комісія прийшла до такого висновку оскільки зі слів батька дитини мати [PERSON] залишила дитину без догляду на чужих людей, торгує у м.Івано-Франківськ, до дитини не навідується, не турбується, веде розгульний спосіб життя, відвідує нічні клуби. Це підтвердили свідки, які були присутні на засіданні комісії. За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, має належні умови для утримання та проживання дитини. На обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах не знаходиться, що підтверджується довідками Косівськоїрай поліклініки від 02.11.2015р. №367, 397. Відповідно до характеристики виданої виконкомом Космацької сільської ради від 11.05.2016р. [PERSON] на роботі на даний час не працює, працьовитий, хороший та турботливий батько, врівноважений, вимогливий до себе та до друзів, бере активну участь у громадському житті села, користується авторитетом серед односельчан, в селі характеризується із зразкової сторони. Судом встановлено, що тривалий час [PERSON] не навідується до дитини, про що ствердили і допитані в судовому засіданні свідки, зокрема свідок [PERSON], яка являється сусідкою позивача зазначила, що вона не бачила матір [PERSON] в будинку [PERSON], а оскільки її діти часто приходять гратися до будинку позивача, то вона також навідується часто за ними. Також пояснила, що малолітня [PERSON] доглянута та проживає у належних умовах. Свідки [PERSON] та [PERSON] ствердили, що мати [PERSON] дуже довгий час не відвідує дитину. Перешкод у відвідуванні та спілкуванні з [PERSON] їй ніхто не чинить, мати сама не хоче її бачити. Дитина проживає у гарних умовах, доглянута, забезпечена усім необхідним. Позивачу допомагають доглядати дитину його мати та сестра. Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Проте, [PERSON] в судовому засіданні так і не могла пояснити яких заходів вона вживала для того, щоб повернути дитину собі. Подія, яка відбулася 13.11.2015р. не може вважатися порядним заходом повернення дитини, оскільки зайшовши до будинку пізно ввечері та з незнайомими людьми, не могло бути іншої реакції від батька дитини [PERSON], щодо повернення дитини матері у визначеному законом порядку. Після чого пішли звернення до міліції та прокуратури, а до цього часу жодних звернень від [PERSON] про відібрання дитини чи про встановлення місця проживання дитини з нею не надходили. Судом встановлено, що з листопада 2015р. по даний час відповідачка не підтримувала з дитиною жодних регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду не пояснили, яким чином вони намагалися повернути дитину до будинку [PERSON] А тільки підтвердили той факт, що мати дитини займається торгівлею, дитина проживає у батька та конфлікті ситуації з позивачем виникли саме з цього часу. Також у відповіді на запит адвоката Ю.В. Широких Космацька сільська рада 12.05.2016р. зазначає, що місце фактичного проживання (перебування) [PERSON], [INFO] сільській раді на даний час невідоме. Тобто, факт неналежного догляду за дитиною саме матір"ю підтверджується, оскільки мати дитини з дочкою не проживає, а тому не бере участі у її вихованні. Крім цього, відповідно до заяви [PERSON] від 12.05.2016р. рішенням комісії з питань захисту прав дітей від 25.05.2016р. визначено її спосіб участі у вихованні дитини. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] слід залишити на проживання з батьком [PERSON], надати можливість матері [PERSON] брати участь у вихованні дитини, відповідно до рішення служби у справах дітей Косівської РДА від 25.05.2016р., а в зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з матір»ю слід відмовити, оскільки це буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON]. На підставі наведеного, ст. ст. 51, 56, 160 - 161 Сімейного Кодексу України,

Outcome: dismissed