Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свій позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі до грудня 2013 року, від шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з нею. Однак в жовтні 2013 року відповідач забрав старшого сина [PERSON] до себе і з того часу створює постійні перешкоди у вихованні, спілкуванні та побаченнями з сином. Вказує, що відповідач не має власного місця проживання, проживає в незареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що негативно впливає на малолітнього сина. Враховуючи наведене, просить визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з нею - [PERSON], за адресою : [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в позові відмовити та залишити проживати сина з ним. Вказував, що дитина має більшу прихильність до нього, він має можливість забезпечувати усіма необхідними та достатніми умовами для належного розвитку та виховання сина, а тому проживання малолітнього з ним буде відповідати інтересам дитини. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької міської ради просив в позові відмовити, та залишити проживати малолітнього з батьком, оскільки це буде відповідати інтересам дитини. Заслухавши пояснення сторін по справі, показання свідка, пояснення спеціаліста, а також думку малолісної дитини, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов в позові слід відмовити з наступних підстав. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини. Відповідно до вимог ст.. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини визначається за згодою батьків на засадах їхньої рівності. Стаття 51 Конституції України закріплює рівність прав і обов'язків подружжя у шлюбі та сім'ї та однакову охорону державою як материнства , так і батьківства в цілях забезпечення охорони сім'ї та дитинства, що знайшло свій розвиток у ч. 2,3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком є забезпечення інтересів своєї дитини. Як слідує з ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Викладене в повній мірі узгоджується з ст.. ст.. 5,18 Конвенції ООН про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в яких передбачено права та обов'язки батьків відповідати за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі з 19 травня 2001 року, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду від 09 грудня 2013 року. Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Малолітні діти після розірвання шлюбу залишились проживати з матір'ю - [PERSON] Також судом встановлено, що в жовтні 2013 року за згодою обох батьків малолітній [PERSON] почав проживати з батьком - [PERSON] Дану обставину не заперечувала в судовому засіданні позивач, та вказувала, що саме за її ініціативою [PERSON] переїхав на проживання до відповідача, оскільки у дитині погіршилося навчання та поведінка в школі, а авторитет батька на нього має позитивний вплив. Генеральною асамблеєю Організації об'єднаних націй 20 листопада 1959 року було проголошено Декларацію прав дитини, яку визнає держава Україна та дотримується її принципів. Відповідно до принципів Декларації прав дитини батьки неповнолітньої дитини зобов'язані забезпечувати їй спеціальний режим, освіту і піклування, необхідні з огляду на її особистий стан, дитина повинна зростати в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості. 6-ий принцип Декларації передбачає, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Конвенція про права дитини у статті 12 зобов"язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага згідно з її віком та зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей суд надає дитині можливість висловити свою думку і приділяє цій думці належну увагу. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. При розгляді справи судом було заслухано думку малолітнього [PERSON], якому вже виповнилось десять років. Останній висловив думку про те, що бажає проживати з батьком. Крім того, сама ж позивач відмітила позитивний вплив батька на виховання та розвиток їх малолітнього сина, зокрема, в дитини покращились результати в навчанні, поведінці, заняттях спортом, він став більш дисциплінованим. Не заперечувала позивач, що батько належним чином піклується про сина. Також в судовому засіданні було заслухано думку спеціаліста - практичного психолога [PERSON], за консультацією до якої звертались сторони. Остання пояснювала, що при проведенні психологічної консультації нею було заслухано батьків і малолітню дитину, та зроблено висновок про доцільність на даний час проживання хлопчика з батьком. Відповідно до висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 761-1 від 17.12.2014 року, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити постійне місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем проживання батька - [PERSON]. Вирішуючи питання щодо дитини, згідно ст.8,9,20 Конвенції про права дитини суд приділяє першочергову увагу "якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що мають місце виключні обставини, що дають підстави залишити проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із батьком, Такий висновок суду буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, малолітній [PERSON] вже більше року проживає з батьком, де йому створені належні умови для його розвитку, навчання та відпочинку, що має позитивний вплив на дитину, який сам також висловив бажання жити з батьком. За таких обставин, в позові [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини слід відмовити, залишивши проживати неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], з батьком - [PERSON]

Outcome: dismissed