Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до АТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів. Позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 25.11.2013 року між ним та АТ «Дельта Банк» було укладено Договір банківського вкладу (депозиту) №014-17517-251113, відповідно до умов якого [PERSON] вніс в банківську установу 23 000 доларів США вкладу на період з 25.11.2013 року по 24.05.2014 року і банк зобов»язався виплатити вкладникові вказану грошову суму та проценти на неї з розрахунку 9,50 % річних. Пунктами 1.9 вказаного договору встановлено, що банк зобов»язується сплатити вкладнику проценти шляхом перерахування коштів на рахунок щомісячно та повернути вкладнику вклад в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. 26.05.2014 року, після закінчення строку договору, позивач звернувся до банку з проханням повернути кошти з депозиту, на які отримав відповідь що у відповідності до постанови НБУ № 245 від 29.04.2014 року діють обмеження щодо видачі депозитних коштів у валюті. В подальшому відповідач перестав повертати кошти навіть в межах ліміту встановлених в постановах НБУ №328 від 30.05.2014 року, №449 від 28.07.2014 року, №540 від 29.08.2014 року. За період з 26.05.2014 року по 30.10.2014 року відповідач лише частково повернув кошти позивачу, в зв'язку з чим станом на 31.01.2014 року сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 8830,70 доларів США. Крім того позивач просить стягнути 3 % річних від простроченої суми в розмірі 319,78 доларів США та пеню в розмірі 605,76 доларів США, що становить 7844,59 гривень згідно курсу НБУ станом на 03.11.2014 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача Демчук Ю.М. в судовому засіданні подав заперечення проти позову в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного. У відповідності до ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Статтями 15 Конституції України та 3 ЦПК України гарантується право кожній особі на захист своїх прав у судовому порядку, зокрема й прав задекларованих у вищезазначених актах матеріального та процесуального права. Судом встановлено, що 25.11.2013 року між [PERSON] та АТ «Дельта Банк» було укладено Договір строкового банківського вкладу (депозиту) №014-17517-251113, відповідно до умов якого [PERSON] внесла в банківську установу 23 000 доларів США , що підтверджується Квитанцією №28921922 від 25.11.2013 року на період з 25.11.2013 року по 24.05.2014 року і банк зобов»язався виплатити вкладникові вказану грошову суму та проценти на неї з розрахунку 9,50 % річних. Пунктами 1.9 вказаного договору встановлено, що банк зобов»язується сплатити вкладнику проценти шляхом перерахування коштів на рахунок щомісячно та повернути вкладнику вклад в кінці терміну дії вкладу чи у випадках дострокового розірвання договору шляхом перерахування коштів на рахунок. 26.05.2014 року, після закінчення строку договору, позивач звернувся до банку з проханням повернути кошти з депозиту, на які отримав відповідь що у відповідності до постанови НБУ № 245 від 29.04.2014 року діють обмеження щодо видачі депозитних коштів у валюті. В подальшому відповідач перестав повертати кошти навіть в межах ліміту встановлених в постановах НБУ №328 від 30.05.2014 року, №449 від 28.07.2014 року, №540 від 29.08.2014 року. За період з 26.05.2014 року по 30.10.2014 року відповідач лише частково повернув кошти позивачу, в зв'язку з чим станом на 31.01.2014 року сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 8830,70 доларів США. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже має місце неналежне виконання банком та прострочення прийнятого на себе зобов"язання, а тому вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми є підставними та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved