Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №2/ос від 06.01.2014 року по відокремленому підрозділу «Ковельська дистанція колії» Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» про переведення його з посади машиніста залізнично-будівельних машин 6 розряду на посаду слюсаря з ремонту колійних машин та механізмів 2 розряду, посилаючись на те, що будь-яких змін в організації виробництва та праці чи скорочення чисельності штату не відбулось, а його переведення на іншу посаду проведено в порушення вимог ч.1 ст.32 КЗпП України без його згоди. Одночасно просить стягнути різницю у заробітку, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн., яку обумовлює необхідністю виконувати роботу не передбачену трудовим договором та втратою частини заробітку у зв'язку з переведенням на нижче оплачувану роботу. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 28 лютого 2014 року провадження по справі в частині вимог про стягнення різниці у заробітку закрито за відмовою позивача від позову, яка прийнята судом. В судовому засіданні позивач [PERSON] решту позовних вимог, зокрема щодо скасування наказу про переведення та стягнення відшкодування моральної шкоди підтримав повністю та пояснив, що в жовтні 2013 року був ознайомлений з наказом №408 від 24.10.2013 р. про наступне переведення на іншу посаду з метою раціонального використання робочого часу машиністами залізнично-будівельних машин при відсутності обсягів роботи в зимовий період та на час ремонту машин, а також попереджений про наступне звільнення по п.6 ст.36 КЗпП України в разі відмови від такого переведення. Про свою незгоду з такими діями керівництва він повідомив письмово, зробивши відповідну відмітку у вище вказаному наказі. 12 січня 2014 року його ознайомили з наказом про переведення, при його підписанні він повторно заперечив правомірність дій керівництва, скористався правом на щорічну відпустку за попередній період, під час якої звернувся до суду з відповідним позовом, а після повернення з відпустки відмовився від виконання роботи на посаді слюсаря 2 розряду. Просить заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, вважає оскаржуваний наказ про переведення позивача незаконним, таким, що прийнятий в порушення вимог ст.32 КЗпП України. Зокрема вказала на те, що дана правова норма передбачає переведення на іншу посаду лише за попередньою згодою працівника, або зміну істотних умов праці, за згодою працівника, при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Відповідачі, не отримавши згоди працівника, самовільно перевели його на іншу посаду, доручили виконання роботи не передбаченої трудовим договором. Не відбулось на підприємстві і змін в організації виробництва і праці, які давали би відповідачам право змінювати істотні умови праці. Представник відповідача ВО «Ковельська дистанція колії» ДТГО «Львівська залізниця» Березюк П.І. проти позову заперечив та пояснив, що вказане державне підприємство працює в рамках затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 р. №1390 Державної цільової програми реформування залізничного транспорту на 2010-2015 роки, яка передбачає раціональне використання бюджетних коштів. Машина ВПРС 0223, на якій працює позивач, використовується в основному лише в теплу пору року, окрім того, за своїм технічним станом вона потребує частого ремонту, зокрема у 2012 році з 251 робочого дня машина працювала лише 59 днів та 25 днів перебувала на ремонті. З метою економії коштів на зимовий період машиністам залізнично-будівельних машин було запропоновано переведення на посади машиністів - кочегарів, позивач відмовився від такого переведення, тоді було прийнято рішення про створення посад слюсарів та переведення машиністів на ці посади, адже посада слюсаря є менш оплачуваною та підприємство має потребу у виконанні саме таких слюсарних робіт у зимовий період. Підписання позивачем наказу про переведення від 06 січня 2014 року було розцінено як згода на таке переведення. А тому подальшу відмову позивача від виконання роботи слюсаря та оскарження наказу про переведення представник відповідача вважає безпідставною. У задоволенні позову просить відмовити. Представник ДТГО «Львівська залізниця» Якубович Д.Р. проти позову заперечив та пояснив, що переведення позивача на іншу посаду мало місце на підставі ч.1 ст.32 КЗпП України за його згодою, обумовлено таке переведення простоєм залізнично будівельних машин та відсутністю необхідних обсягів робіт в зимовий період, здійснено з метою запобігання вивільнення працівників та скорочення штату. Про зміни в організації праці позивачу було повідомлено своєчасно за 2 місяці. Позивач підписав наказ про переведення, висловивши таким чином свою згоду на переведення, окрім того, 13 лютого 2014 року скористався відпусткою без збереження заробітної плати як слюсар 2 розряду, а тому вимоги позивача про незаконність оскаржуваного наказу вважає безпідставними. Також просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди через недоведеність позивачем даної позовної вимоги. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку: Відповідно до ст.21 КЗпП України при прийнятті на роботу сторони за взаємною згодою визначають зміст трудової функції працівника. В подальшому будь-які зміни допускаються лише в межах та в порядку передбаченому законодавством. Зокрема, частина перша статті 32 КЗпП України передбачає переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві лише за його згодою. Частина третя статті 32 КЗпП України передбачає зміни істотних умов праві при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією, посадою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.31 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст.32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 10 липня 2000 року постійно працює на посаді машиніста залізнично-будівельних машин 6 розряду відокремленого підрозділу «Ковельська дистанція колії» Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця». 29 жовтня 2013 року його попереджено про наступне переведення на посаду слюсаря 2 розряду у зв'язку із зміною істотних умов праці відповідно до наказу по відокремленому підрозділу від 24.10.2013 р. №408 «Про раціональне використання робочого часу». Згідно наказу №2/ос від 06 січня 2014 року [PERSON] переведено з посади машиніста залізнично-будівельних машин 6 розряду на іншу посаду - слюсаря з ремонту колійних машин та механізмів 2 розряду, підставою переведення зазначений наказ №408 від 24.10.2013 р., та згода працівника. З наведеного вбачається, що мало місце переведення позивача на іншу роботу, тобто на іншу посаду, яка є відмінною від посади машиніста, про що зазначено в Класифікаторі професій, а також у штатному розписі підприємства та у посадових інструкціях машиніста та слюсаря. В судовому засіданні представники відповідача визнали ту обставину, що переведення мало місце на іншу посаду, тобто посаду не обумовлену первинним трудовим договором, а також те, що переведення мало місце на підставі ч.1 ст.32 КЗпП України, тобто за згодою працівника. Таким чином, суд не вирішує питання наявності чи відсутності змін в організації виробництва і праці, які мали б значення при зміні істотних умов праці в порядку ч.3 ст.32 КЗпП України при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та професією, а досліджує лише обставини наявності чи відсутності попередньої згоди позивача на переведення на іншу роботу. Законодавець не визначає яким чином повинна бути отримана згода працівника на переведення, однак така згода має відповідає дійсному волевиявленню працівника та однозначно сприйматись сторонами трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем оспорюваний наказ від 06 січня 2014 року підписаний лише 12 січня 2014 року. Як пояснив позивач, підписавши наказ він таким чином не висловив згоду на переведення, а засвідчив лише факт ознайомлення з цим наказом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила ці обставини та показала, що підписуючи наказ [PERSON] заперечував проти переведення та ставив свій підпис в порядку ознайомлення з його змістом. Всупереч вимог ст.10,60 ЦПК України представниками відповідачів не надано суду будь-яких доказів на підтвердження наявності попередньої згоди позивача на переведення на іншу роботу. В той же час, відсутність такої згоди підтверджується послідовністю дій позивача, зокрема, під час ознайомлення з наказом №408 від 24.10.2013 року про майбутнє переведення він вказав «не згідний». Після винесення оскаржуваного наказу про переведення скористався правом на відпустку як машиніст - згідно наказу №2 від 06.01.2014 року йому як машиністу залізнично-будівельних машин 6 розряду надана щорічна та додаткова відпустка на період з 13.01.2014 по 12.02.2014 року. З позовом до суду про відновлення свого порушеного права він звернувся 27 січня 2014 року, про що свідчить відмітка канцелярії суду. Після виходу на роботу до виконання обов'язків слюсаря з ремонту колійних машин та механізмів не приступав, що не заперечується представниками відповідачів та підтверджується протоколом оперативної наради від 19.02.2014 р., згідної якої [PERSON] відмовився від проходження інструктажу з охорони праці та виконання дорученої роботи. Аналізуючи наведені докази у сукупності суд приходить до висновку про доведеність позивачем заявленої позовної вимоги про неправомірність наказу про переведення через відсутність попередньої згоди позивача на таке переведення. Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України у разі незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен буди поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскаржуваний наказ 2/ос від 06.01.2014 року про переведення з посади машиніста залізнично-будівельних машин 6 розряду на посаду слюсаря з ремонту колійних машин та механізмів 2 розряду підлягає скасуванню, а позивач поновленню на попередній роботі з 06 січня 2014 року. Не спростовують висновків суду посилання представників відповідачів на використання позивачем 13 лютого 2014 року одноденної відпустки за власний рахунок як слюсарем, оскільки, як пояснив позивач, така заява подана ним під час перебування у щорічній відпустці з метою вирішення спору в судовому порядку, у наданні такої відпустки як машиністу йому відмовлено, крім того, даною відпусткою він не скористався. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. за порушення відповідачем трудового законодавства, то суд приходить до висновку про недоведеність позову в цій частині та відмовляє у його задоволенні з огляду на таке. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31 березня 1995 року(із відповідними змінами), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності відповідно до положень . Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаних вимог позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження наявності моральної шкоди та її розміру. За вказаних обставин у задоволенні позову про стягнення компенсації завданої моральної шкоди слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд керується ст.95 ЦК України, Положенням про відокремлений підрозділ «Ковельська дистанція колії» Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» відповідно до якого відокремлений підрозділ не наділений статусом юридичної особи, і враховуючи роз'яснення Пленуму Вищого господарського Суду України викладені у пункті 1.7 постанови від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вважає необхідним судовий збір в розмірі 243,60 грн.( за позовною вимогою немайнового характеру, що задоволена судом) стягнути на користь держави з Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Ковельська дистанція колії».

Outcome: partial