Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

20 липня 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який уточнила, про що надала уточнену позовну заяву 12 серпня 2015 року, в якій зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], що 02.11.2011 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано і вони з цього часу мешкають окремо. Крім того відповідач згідно з ухвалою Жовтневого районного суду міста Луганська від 02.11.2011 року про затвердження мирової угоди зобовязаний сплачувати на її користь для утримання неповнолітньої доньки аліментів. Через проведення у місті Луганську антитерористичної операції, вона на початку АТО разом із донькою переїхала проживати до міста Харкова, а її колишній чоловік, відповідач у справі, залишився проживати у місті Луганську і з цього часу звязок між ними перервався, останній з ними не спілкується, аліменти не сплачує. Позивач разом із донькою змушена повертатися періодично до своєї домівки у місто Луганськ з метою відвідування родичів, які за станом здоровя не можуть залишити зону АТО, а також за теплим одягом для себе та для дитини, а також іншими побутовими речами. Залишати доньку саму в м. Харкові вона не може. Для того щоб вїхати на територію АТО дітям, які не досягли 16- річного віку, необхідна нотаріально посвідчена згода батьків, яку в силу викладеного неможливо отримати від відповідача. Тому позивач змушена звернутися до суду з позовом, в якому просила надати їй дозвіл на виїзд до зони АТО неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO] без згоди батька в період з вересня 2015 року по 28 вересня 2016 року. Позивач в судове засідання не зявилась, просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позовні вимоги, про що надала заяву. В заяві про розгляд справи за її відсутності зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, заяву про відкладення судового розгляду суду не надав, хоча про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся шляхом розміщення оголошень про розгляд справи на офіційному Веб- сайті Троїцького районного суду Луганської області (в судові засідання на 26.08.2015 року , на 02.09.2015 року, на 22.09.2015 року ), а також телефонограмою в судове засідання на 22.09.2015 року. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд дослідивши письмові матеріали справи вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі , який було розірвано 02.11.2011 року, є батьками неповнолітньої [PERSON], 28 09.2000 року народження, відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] 28.09.2000 року у розмірі 500 гривень щомісячно із подальшою індексацією, про що свідчать такі документи як: копія рішення Жовтневого районного суду міста Луганська від 02.11.2011 року про розірвання шлюбу, копія свідоцтва про народження, ухвала Жовтневого районного суду міста Луганська від 02.11.2015 року про затвердження мирової угоди ( а.с., а.с 11,12.,13). Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 (57-95п) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 -річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.22 ч.1 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів ( товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ ( керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей» № 415 ог. від 12.06.2015 року, вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Суд вважає не доведеним позивачем тих обставин, на які вона посилалась у позовній заяві зокрема, що в даний час неповнолітня донька [PERSON] ,[INFO] дійсно проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні, що вони проживають разом саме у місті Харкові, а також що у місті Луганську в них є житло, яке вони вимушені були покинути у звязку із проведенням АТО і куди їм необхідно повертатися періодично за одягом та побутовими речами, що крім того у місті Луганську є родичі, які за станом здоровя самостійно не можуть покинути зону АТО . Докази про ці факти в матеріалах справи відсутні. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому у суду відсутні підстави для встановити факту необхідності виїзду дитини з території України, міста Харкова до зони АТО, у місто Луганськ за відсутністю необхідних документів, які б підтверджували даний факт. За відсутності правових підстав для задоволення даного позову позивачу необхідно відмовити у його задоволенні. На підставі ст. 313 ЦК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, п.22 ч.1 «Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57 , п.5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів ( товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ ( керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей» № 415 ог. від 12.06.2015 року ,

Outcome: dismissed