Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

В грудні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 607 525(шістсот сім тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень; стягнути з [PERSON] на корить [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу - задоволено в повному обсязі(а.с.32-33). Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2020 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року по цивільній справі №175/4766/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу - скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку(а.с.60-61). Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с.30). Після скасування заочного рішення суду в судові засідання неодноразово не з`явилася,належним чином повідомлялася про час розгляду справи, але у суду відсутні підстави для залишення без розгляду позовних вимог з огляду на заяву про розгляд справи у відсутність позивачки . Представник відповідача [PERSON] просив справу слухати без участі відповідача та представника(а.с.81); надав відзив на позов в якому заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі(а.с.64-67), надав заяву в якій просив стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір за перегляд заочного рішення суду(а.с.82). Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, ознайомившись з відзивом на позов та письмовими поясненнями, суд прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 21 листопада 2013 року [PERSON] було надано розписку згідно якої останній зобов`язався повернути грошові кошти за купівлю автомобілю «Рено» державний номерний знак [NUMBER] та причепу державний номерний знак [NUMBER] в розмірі 23 750(двадцять три тисячі сімсот п`ятдесят) доларів США(а.с.6), що на час звернення [PERSON] до суду становило 607 525(шістсот сім тисяч п`ятсот двадцять п`ять) гривень в строк до 01 січня 2014 року. Згідно наданої інформації на адвокатський запит [PERSON] . Територіальним Сервісним Центром 1249 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 10.09.2020 року зазначено, що автомобіль «Рено Магнум», 1996 року випуску, станом на 08.09.2020 року значиться за [PERSON] , причіп «Рено 12», 1996 року випуску, належав [PERSON] , однак 13 листопада 2013 року було знято з обліку для реалізації. Згідно Єдиного Державного реєстру транспортних засобів, станом на 08.09.2020 року автомобіль «Рено Магнум»,1996 року випуску та причіп «Рено 12», 1996 року випуску за [PERSON] не зареєстровано(а.с.66). З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що розписка, яка була надана [PERSON] на користь [PERSON] свідчила про намір придбання останнім транспортних засобів, а саме автомобілю «Рено Магнум» та причепу «Рено 12», які на час надання розписки знаходились у власності [PERSON] , та котрі на час звернення позивачки до суду знаходилися у її власності, що свідчить про те, що [PERSON] не набував право власності на вказані в розписці транспортні засоби. Згідно зі змісту розписки від 21 листопада 2013 року неможливо встановити, чи відбувалася передача грошової суми [PERSON] , та що між сторонами виникли правовідносини саме з договору позики грошових коштів. Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження передачі грошових коштів та укладання саме договору позики з [PERSON] . Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18) зазначено, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають . Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають, а понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 440, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. підлягають стягненню з позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved