Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

11.11.2014 року [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] вказав про те, що він є власником будинку [ADDRESS]. Відповідач по справі є його сином, який зареєстрований у вказаному вище житловому приміщенні, однак не мешкає у зазначеному будинку з 2003 року без поважних причин, з його боку перешкод у користуванні ним житлом не було. Таким чином, враховуючи, що позивач, відповідно до закону, є власником будинку [ADDRESS], а відповідач відсутній без поважних причин за місцем реєстрації понад рік, що в повному обсязі підтверджується доданими до позовної заяви доказами, оскільки виникла необхідність усунення його від користування житловим приміщенням, добровільно зніматися з реєстрації в будинку він не бажає, чим порушує права позивача, просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у ньому та зазначив, що відповідач є його прийомним сином. У 20 років він зареєстрував шлюб та переїхав мешкати до дружини за адресою [ADDRESS]. З 2003 року у будинку він не мешкає, його речі відсутні, будь-яких перешкод у користуванні житлом не було. Враховуючи, що він та його дружина є людьми похилого віку, вони мають намір оформити субсидію по оплаті за житлово-комунальні послуги, але реєстрація відповідача у належному йому будинку стала перешкодою у цьому. Враховуючи, що син самостійно обрав інше місце проживання, не несе витрати по оплаті комунальні послуг, утримання будинку, не надає будь-якої допомоги, просив позов задовольнити. Крім того [PERSON], просив не стягувати з відповідача на його користь витрати по оплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав та зазначив про те, що не проживає у будинку з поважних причин, оскільки між ним та батьками склалися вкрай напружені стосунки, що позбавляє його моральної можливості перебувати разом з ними в одному приміщення. Він не заперечував, що з 2003 року не мешкає у будинку, самостійно обрав інше місце проживання, витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку не несе, його речі у приміщенні відсутні. Відповідач вказав, що не розуміє для чого його усиновили батьки, які на даний час відсторонюються від нього, відмовляються від спілкування та позбавляють його єдиного житла в якому він зареєстрований. Представник Центру надання адміністративних послуг Зміївської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності в якій вказали, що згодні з вимогами, викладеними у позові. Представник Зміївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили. Представник Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області [PERSON] просила вирішити позов на розсуд суду та висловила думку про необхідність надання сторонам часу для вирішення спірних сімейних питань в поза судовому порядку. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Спірним є питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. ( а.с.9-10) У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. ( а.с.12) З відомостей, що містяться у акті обстеження №36, складеного 14.10.2014 року депутатом Соколівської сільської ради Зміївського району Харківської області за участю свідків, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] та не проживає в будинку з 2003 року. ( а.с.11) Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], показала, що вона є сусідкою позивача. Відповідач [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з 2003 року. У суду не має підстав ставити під сумнів відомості повідомлені свідком, дані про її заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, її показання узгоджуються з зібраними у справі доказами. В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Посилання відповідача [PERSON], про неможливість проживання за місцем реєстрації в зв'язку з моральним тиском на нього з боку позивача, суд до уваги не приймає, оскільки відповідач не спростовував того факту, що самостійно обрав інше місце проживання та з 2003 року у будинку не мешкає. Відповідачем не наведено об'єктивних фактів порушення його права у користуванні жилим приміщенням та даних які б свідчили про реалізацію наміру на вселення у будинок, зокрема шляхом звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишив будинок, фактично мешкає за іншою адресою з 2003 року, тобто обрав інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, крім того відповідачем, всупереч ст. 60 ЦПК України, не доведено поважності причин відсутності та наявності перешкод з боку позивача у користуванні житлом, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Враховуючи заяву позивача про покладення судових витрат на нього, суд не вбачає підстав стягнення судового збору, в сумі 243 грн. 60 коп. з відповідача [PERSON] на користь [PERSON]

Outcome: approved