Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

20.02.2019 року [PERSON], [PERSON] у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] звернулися до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, в якому просять суд: стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 102 177,61 грн (один мільйон сто дві тисячі сто сімдесят сім гривень, шістдесят одна копійка), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову; стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 159 000,00 грн (сто пятдесят девять тисяч гривень), що є еквівалентом 5 049,10 (пять тисяч сорок девять євро десять євроцентів) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову; стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 102 177,61 грн (один мільйон сто дві тисячі сто сімдесят сім гривень, шістдесят одна копійка), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову; стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 102 177,61 грн (один мільйон сто дві тисячі сто сімдесят сім гривень, шістдесят одна копійка), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову; стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1 102 177,61 грн. (один мільйон сто дві тисячі сто сімдесят сім гривень, шістдесят одна копійка), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що в квітні 2014 р., після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, вони, [PERSON], [INFO], уродженець міста Луганськ, та [PERSON], [INFO], уродженка міста Луганськ, перебуваючи у шлюбі, в якому народилися [INFO] син - [PERSON] та [INFO] син - [PERSON], були зареєстровані та проживали всі разом за адресою: [ADDRESS] , дане помешкання належить [PERSON] на праві приватної власності. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати позивачами житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Донецька Донецької області, стали причиною їх вимушеного переселення у червні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Рівне Рівненської області. Позивачі зверталися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за результатами розгляду якої рішенням Рівненського міського суду від 06.12.2017 року у цивільній справі №569/13232/17, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON], [INFO], разом з малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України; встановлено юридичний факт вимушеного переселення [PERSON], [INFO], в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Посилаються також і на те, що до початку збройної агресії Російської Федерації проти України вони були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Донецька, вони мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі, виховувати синів та користуватися всіма особистими немайновими та майновими благами, котрі гарантовані кожній людині. Проте, з початком збройної агресії Російської федерації проти України їх життя стрімко погіршилось. Так, з березня 2014 року відбувалися проросійські акції протесту, на яких були присутні проросійсько-агресивно налаштовані невідомі особи. Згодом, протестувальники, діючи як учасники спланованої спецоперації, захопили органи державної влади, правоохоронні органи Луганська та деяких інших населених пунктів Луганської області. В травні 2014 року, після так званого «референдуму», на якому ставилось питання про вихід Луганської області зі складу України, ряд населених пунктів Луганської області остаточно захопили збройні формування Російської Федерації та підтримувані нею проросійські найманці. З того часу їхня родина помічала інтенсивний рух військової техніки під прапорами РФ. Військовослужбовці, які перебували на вказаній техніці були озброєні переносними зенітно-ракетними комплексами. У червні 2014 р. Луганськ піддався артилерійському і ракетно-бомбовим ударам. Ми особисто бачили зруйновані житлові та адміністративні будівлі, спалені автомобілі на околицях та в центрі міста. Бачили, як зривали український прапор. Озброєні люди, одягнені у форму з розпізнавальними знаками РФ, штурмували українські військові підрозділи, прикордонну частину, військкомати і відділення міліції, які знаходяться в межах міста. В результаті бойових дій місто спіткала гуманітарна катастрофа. Так, припинили працювати органи влади, комунальні служби, були перебої з водо та електропостачанням, закривалися магазини, що призвело до дефіциту продуктів харчування та продуктів першої необхідності. Крім цього, була припинена виплата заробітних плат, пенсій та інших соціальних виплат. З метою створення негативного уявлення про мешканців західних регіонів України, російська окупаційна влада в регіоні вимкнула українські засоби масової інформації та замінила їх на пропагандистські російські. Також була введена комендантська година, яка діяла з вечора до ранку. В селі Розкішне Лутугинського району Луганської області, де вони проживали, з'явились перші зруйновані будинки та людські жертви. Села Хрящевате та Новоганівка, які розташовані неподалік, влітку 2014 р. були майже зруйновані російськими танковими колонами. Звуки бою почали наближатися безпосередньо до місця їхнього проживання, що означало загрозу для життя їхньої сім'ї та їхніх дітей. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в своїй домівці. Побоюючись за своє життя, 14.06.2014 року нами було прийнято рішення наїхати із с. Розкішне, Луганської області. Через події та обставини, які відбулися в 2014 році, вони понесли моральні та матеріальні збитки у звязку з неможливістю проживати у власному будинку з прилеглою земельною ділянкою, які залишились у [ADDRESS], та користуватися особистими речами, які є для них фактично втрачені. На даний час проживають за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України порушені їхні права, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з прав людини з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень їхніх особистих прав, свобод та інтересів, завдану моральну шкоду вони, [PERSON], [PERSON], діючи також в інтересах своїх дітей [PERSON] та [PERSON], для кожного з них оцінюють в 1 102 177,61 грн. (один мільйон сто дві тисячі сто сімдесят сім гривень, шістдесят одна копійка), що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять пять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову. Відповідно, загальний розмір моральної шкоди, який їм було завдано в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України складає: 1 102 177,61х 4 = 4 408 710,46 грн. (чотири мільйони чотириста вісім тисяч сімсот десять гривень, сорок шість копійок), що є еквівалентом 140 000,00 євро (сто сорок тисяч євро). Також збройною агресією Російської Федерації [PERSON] завдано майнової шкоди. Розмір збитків (майнової шкоди), що підлягають відшкодуванню, становить 159 000,00 грн. (сто пятдесят девять тисяч гривень), що є еквівалентом 5 049,10 (пять тисяч сорок девять євро десять євроцентів) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову, та визначений з огляду на наступне. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільне право [PERSON], а саме її позбавлено можливості користуватися належним їй майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належної їй будинку [ADDRESS]. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди будинку на околицях міста Луганська Луганської області а також з урахуванням періоду, в який [PERSON] зазнала збитків. Розмір частки належного [PERSON] будинку становить 100% (1 частка). Період, в який [PERSON] зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди становить 53 місяці (з червня 2014 р. по листопад 2018 р.). Середня місячна вартість оренди будинку встановлена з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду становить 3000,00 грн. (три тисячі гривень). Таким чином, у звязку з неможливістю передати в оренду належний [PERSON] будинок та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла на околицях міста Луганська Луганської області, упущена вигода, завдана їй Російською Федерацією, за період з червня 2014 р. по листопад 2018 р. (53 місяці) становить: (3000*53)* 1=159 000,00 грн. (сто пятдесят девять тисяч гривень), що є еквівалентом 5 049,10 євро (пять тисяч сорок девять євро, десять євроцентів) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. Представник позивачів адвокат Макаревич К.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України підтримала в повному обсязі в межах доводів позовної заяви та долучених письмових доказів, просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повернутим до суду поштовим повідомленням, відзиву на позов не подав, причину неявки не повідомив, з заявою щодо розгляду справи у відсутність представника не звертався. Представник позивачів із заявою про постановлення заочного рішення до суду не звертався. З урахуванням вищевикладеного, думки представника позивачів, яка вважала за доцільне провести розгляд справи у відсутність представника відповідача, положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України, судом було ухвалено розглядати справу по суті у відсутність представника відповідача з постановленням рішення у справі . Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази по справі, та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 06.12.2017 року у цивільній справі №569/13232/17, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON], [INFO], разом з малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України; встановлено юридичний факт вимушеного переселення [PERSON], [INFO], в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Збройною агресією Російської Федерації протиУкраїни та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], завдано істотної моральної шкоди, а [PERSON], завдано крім моральної ще й істотної майнової шкоди. Оскільки, позивачі були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] , дане помешкання належало [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.02.2011 р., зареєстрованим в реєстрі за №81, витягом про державну реєстрацію прав від 22.03.2011 року №29389493, технічним паспортом житлового будинку. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, призвели до втрати житла і майна позивачів, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Луганської області , стали причиною їх вимушеного переселення у червні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Рівне Рівненської області, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.12.2015 № 5612001197, виданої на імя [PERSON]; від 23.06.2017р. №0000248715, виданої на імя [PERSON]; від 23.12.2016 року №1197, виданої на імя [PERSON] ; від 23.06.2017 року №0000248842, виданої на імя [PERSON]; від 23.12.2015 року №5612001196, виданої на імя [PERSON]; від 28.08.2017 року №1196, виданої на імя [PERSON] До початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивачі були повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території Луганської області в с.Розкішне Лутугинського району, вони мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Проте, з початком збройної агресії Російської федерації проти України їх життя стрімко погіршилось. Таким чином, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України порушені права позивачів, передбачені розділом II Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Порушення прав позивачів з боку Російської Федерації, зокрема гарантованих статтями 2, 3, 5, 8, 9, 10, 11, 14 Європейської конвенції, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, є множинними і факт множинності порушень має враховуватись судом. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно позивачів. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачам моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість користуватись належним їх житлом, працювати на своїх роботах, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну кожному з позивачів моральну шкоду у сумі 1102177,61 грн., який на день пред'явлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35 000 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Стаття 3 Європейської конвенції зазначає, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Стаття 5 Європейської конвенції встановлює, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Згідно із ст. 8 Європейської конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 9 Європейської конвенції встановлено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії. Кожен має право на свободу вираження поглядів (ст. 10 Європейської конвенції). Відповідно до ст. 11 Європейської конвенції, кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об'єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів. Користування правами та свободами, визнаними в Європейській конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою (ст. 14 Європейської конвенції). Як вбачається з положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, цивільне право якої порушено, зазнає збитків у вигляді упущеної вигоди, коли вона не отримує доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її цивільне право не було порушене. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено цивільне право [PERSON], а саме: позбавлено можливості користуватися належним їй майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належного їй будинку [ADDRESS], загальною площею 85,4 м2. Згідно розрахунку наданого позивачами, у звязку з неможливістю передати в оренду належний [PERSON] будинок та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла на околицях міста Луганська Луганської області, упущена вигода, завдана [PERSON] Російською Федерацією, за період з червня 2014 р. по листопад 2018 р. (53 місяці) становить: (3000*53)* 1=159 000,00 грн. (сто пятдесят девять тисяч гривень), що є еквівалентом 5 049,10 євро (пять тисяч сорок девять євро, десять євроцентів) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. Статтею 22 ЦК України встановлено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. При цьому зазначається, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.І, 3 ст. 22 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші субєкти публічного права. Безпосереднім субєктом, внаслідок умисних дій якого позивачам завдана моральна та майнова шкода є Російська Федерація, її Збройні Сили та створені нею збройні формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України). Пунктами 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із положеннями ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 p. №1207-VII передбачено, що відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським обєднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідальність Російської Федерації, відповідно до принципів і норм міжнародного права, за майнову чи немайнову шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації також встановлена ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 p. №2268-VII. За змістом ч. З ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 р. N2148-VIII, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту; с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються. Окрім цього, як вбачається зі змісту ст. 4, 5, 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» ціллю державної політики - є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, шляхом вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, що діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України; основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення є - захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини. Таким чином, наявні усі правові підстави для стягнення з Російської Федерації, як з учасника цивільних правовідносин, на користь позивачів грошового еквіваленту справедливої компенсації завданої Російською Федерацією моральної та майнової шкоди . При цьому суд погоджується з наведеним позивачами розрахунком завданої шкоди, оскільки він проведений відповідно до вимог чинного законодавства. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved