Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

17.02.2017 року позивач звернувся із вищезазначеним позовом до [PERSON] філії ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту». Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, 19.01.2017 року згідно наказу відповідача № 8-ОС він був звільнений із займаної посади машиніста тепловоза за ст. 40 п. 4 КЗпП України у вязку із відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Таке звільнення вважав незаконним, оскільки воно відбулося з грубим порушенням законодавства про працю. 17.01.2017 року на його робоче місце зайшов головний інженер та виявив якусь порожню пляшку та вирішивши що він із своїм напарником ввживав алкогольні напої, заборонив їм працювати на цій зміні. На час роботи, позивач ніяких алкогольних напоїв не вживав. При огляді штатним фельдшером було проведено тест на стан спяніння, який виявився негативним, але їй чувся якийсь запах. Позивач був змушений звернутись до Обухівської районної лікарні, де на підставі самозвернення двічі пройшов огляд на факт вживання алкогольних напоїв, який підтвердив відсутність стану спяніння. Наступного дня позивач намагався зясувати план робити на день та будь-якої відповіді не отримав. Весь день пробув на роботі. 19.01.2017 року позивачу було вручено наказ про його звільнення, в якому підставою звільнення вказано протокол оперативної наради від 19.01.2017 року. Даний протокол для ознайомлення позивачу не вручався. Дані про відсутність позивача на робочому місці більше трьох годин в протоколі оперативної наради відсутні. Вважав, що через незаконне звільнення його було позбавлено гарантованого\~Конституцією України\~права на працю, йому довелося вдаватися до додаткових зусиль для організації нормального способу життя, а тому відповідачем йому заподіяно моральну шкоду. Посилаючись на викладене, просив визнати незаконним та скасувати наказ про припинення трудового договору, поновити його на роботі на посаді машиніста, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також 10000 грн\~в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду до участі в справі в якості співвідповідача залучено юридичну особу ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту". В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, додатково зазначивши, що, так як він заперечував факт вживання ним алкогольних напоїв під час робочого часу, а адміністрацією за місцем роботи був складений акт про перебування його у стані алкогольного спяніння, він цього ж дня, а саме 17.02.2017 року десь о 17 год. 20 хв. вже після свого відсторонення від роботи головним інженером [PERSON] був змушений з метою спростування цих фактів самостійно звернутися до Центральної районної лікарні м. Обухова для проведення огляду на стан спяніння. Повернувшись в цей день, близько 19 год. 00 хв. до місця роботи із протоколом медичного огляду вже нікого не застав і повернувся додому. 18.02.2017 р. прибув на роботу, 19.02.2017 року йому було вручено наказ про звільнення за прогул. Представники відповідача [PERSON] філії приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», ПрАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» в судовому засіданні позов не визнали, вважали вимоги позивача безпідставними, посилаючись на те, що [PERSON] було звільнено на законних підставах, оскільки він систематично притягувався до дисциплінарної відповідальності. 17.02.2017 року головний інженер [PERSON] під час планового обходу тепловоза під керуванням машиніста [PERSON] виявив факт вживання позивачем та [PERSON] алкогольних напоїв в робочий час. Після цього головним інженером [PERSON] [PERSON] та [PERSON] були відсторонені від роботи та їм було запропоновано пройти до адміністрації підприємства для проходження освідування на стан алкогольного спяніння. Після проходження медичного освідування на стан алкогольного спяніння [PERSON] вийшов для підготовки письмових пояснень з цього приводу, проте позивач в цей день більше не повернувся до місця роботи, на підставі чого був звільнений за прогул, тобто відсутність на робочому місці без поважних причини протягом 3 годин. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку. Як вбачається з копії трудової книжки позивач [PERSON] працював у відповідача на посаді машиніста тепловоза з 20.05.2011 року (а.с.10). З копії відповідного наказу № 8-ОС вбачається, що 19 січня 2017 року позивача було звільнено з роботи за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) без поважних причин згідно з п. 4\~ст. 40 КЗпП України\~(а. с. 22). На підставі п. 4\~ст. 40 КЗпП\~власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. В рішенні Верховного [PERSON] України від 23.04.2003 р. по справі № 6-16211кс02 суд дійшов висновку, що виходячи зі змісту п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП при вирішенні трудового спору про поновлення на роботі працівника, звільненого на підставі цієї норми, суду треба було з'ясувати причину відсутності позивача на роботі більше трьох годин протягом робочого дня з урахуванням того, що на підтвердження цього факту сторони можуть надавати будь-які докази, передбачені ст. 27 ЦПК. Окрім цього, яв вбачається із норми п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суд повинен встановити чи мав місце факт відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Судом зясовано, що відповідно до штатного розкладу та Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників [PERSON] філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» робочий день [PERSON] 17.01.2017 року повинен був тривати з 08 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. в складі денної зміни (а. с. 61). 17.01.2017р. десь близько 15 год. 00 хв. головний інженер [PERSON] в ході перевірки депо, в кабіні машиніста тепловоза [PERSON] побачив пляшку з під коньяку і в нього виникли підозри щодо вживання [PERSON] алкогольних напоїв на робочому місці. Після чого на його пропозицію [PERSON] разом із [PERSON] прослідували до приміщення адміністрації підприємства в кабінет директора. При цьому, [PERSON] в усній формі відсторонив [PERSON] 17.01.2017 року о 15 год. 20 хв. від виконання обовязків машиніста тепловоза (а. с. 68). Зазначені обставини знайшли своє підтвердження, як в поясненнях позивача [PERSON], так і показах свідка [PERSON] В кабінеті директора 17.01.2017 року о 16 год. 20 хв. медична сестра [PERSON] склала акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння відносно [PERSON], у висновку якого зазначила, що [PERSON] перебуває у стані спяніння. Акт складений в присутності позивача і доведений до його відома, як вбачається із наявного підпису (а. с. 66). При цьому, як зазначає сам позивач [PERSON], свідок [PERSON] та представники відповідача технічний засіб для визначення наявності або вимірювання вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі «Алконт 01 СУ», який використовувала медична сестра [PERSON] при огляді [PERSON], мав несправності, в результаті яких ніякого результату отримано не було. Після підписання акту [PERSON] вийшов із кабінету директора для підготовки ним особистих пояснень з приводу вживання ним алкогольних напоїв, і, як зазначають відповідачі в цей день до кінця своєї зміни, тобто до 20 год. 00 хв., більше не повернувся, в результаті чого відносно нього складений Акт. В Акті від 17.01.2017 року, складеному спеціальною комісією в складі 8 осіб, встановлено, що 17.01.2017 року працівник [PERSON] філії ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» машиніст тепловоза [PERSON] був відсутній на робочому місці в період з 16 год. 30 хв. до 20 год. 00 хв. усього за робочу зміну 3 год. 30 хв. (а. с. 71). Як вбачається, із пояснень позивача [PERSON], вийшовши із кабінету директора приблизно о 16 год. 20 хв. він, не погодившись із медичним висновком про стан алкогольного спяніння, складеним [PERSON], направився на власному автомобілі до Обухівської міської лікарні для проходження медичного огляду для встановлення стану спяніння. Зі слів позивача шлях від місця його роботи до лікарні становив десь 20-30 хв. автомобілем. Пояснення позивача [PERSON] підтверджуються протоколом медичного огляду на стан спяніння від 17.01.2017 року, відповідно до якого час огляду позивача в медичному закладі становив 18:30 год. і до 18:40 год., результат огляду тверезий (а. с. 69). Після отримання вищевказаного протоколу [PERSON] повернувся на підприємство, десь, приблизно о 19 год. 00 хв., проте нікого там не заставши, десь о 19 год. 05 хв. повернувся додому. Таким чином, із зазначеного суд робить висновок, що причина відсутності [PERSON] на робочому місці 17.01.2017 року була поважною, оскільки після складення 17.01.2017 року о 16 год. 20 хв. медичною сестрою [PERSON] акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння відносно [PERSON], у висновку якого було зазначено, що останній перебуває у стані спяніння, [PERSON] був позбавлений іншої ефективної можливості, ніж медичний огляд в медичному закладі за самозверненням, спростувати зазначені обставини. Суд також критично ставиться до Акту від 17.01.2017 року, складеному для підтвердження факту відсутності [PERSON] на робочому місці останнього протягом 3 год. 30 хв., починаючи з 16 год. 30 хв. і до 20 год. 00 хв., оскільки в судовому засіданні свідки [PERSON], який працює головним інженером, та свідок [PERSON], який працює в. о. старшого майстра депо [PERSON] філії, та які підписали вказаний акт, повідомили суду, що 17.01.2017 року вони знаходилися на території підприємства лише до 18 год. 00 хв. [PERSON] та 17 год. 00 хв. [PERSON] відповідно. Із наведеного, вчачається, що вказані особи не могли особисто засвідчити факт відсутності [PERSON] за місцем роботи протягом 3 годин 30 хвилин. Суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на доцільність застосування до позивача [PERSON] звільнення, як самого суворого виду дисциплінарного стягнення, обґрунтованого неодноразовими попередніми притягненнями [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, оскільки аналіз сукупності доказів свідчить про відсутність в його діях складу дисциплінарного проступку у вигляді прогулу. Згідно позиції Верховного [PERSON] України, викладеною\~ в ухвалі від 15 грудня 2010 року по справі № 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Таким чином, відповідачем по справі не доведено сукупністю належних та допустимих доказів факту звільнення [PERSON] за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без порушення трудового законодавства. За таких обставин суд вважає звільнення позивача з роботи незаконним, а відтак, його позовні вимоги в частині поновлення на роботі підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.ч. 1 та 2\~ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до пп. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), крім іншого, він застосовується й до випадків вимушеного прогулу. Як випливає зі змісту п. 5 Порядку, основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З довідки про заробітну плату позивача від 11.04.2017 року № 443 вбачається, що його середньогодинна заробітна плата на посаді машиніста тепловоза складала 44,97 грн. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з дати звільнення 19.01.2017 року по день ухвалення рішення, тобто по 21.04.2017 року, становить (64 робочі години в січні 2017 року х 44,97 грн.) + (154 робочі години в лютому 2017 року х 44,97 грн.) + (176 робочі години в березні 2017 року х 44,97 грн.) + (115,5 робочі години в квітні 2017 року х 44,97 грн.) = 22\~912 грн. 21 коп. За вирахуванням допомоги по безробіттю у розмірі 1159 грн. 36 коп., яку позивач [PERSON] отримав в Обухівському районному центрі зайнятості населення після звільнення, остаточний розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 21\~752 грн. 85 коп. (22\~912 грн. 21 коп. 1159 грн. 36 коп.). Вирішуючи спір в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Позивач обґрунтовуючи розмір заявленої моральної шкоди зазначив, що 20.01.2017 року після незаконного звільнення через сильне душевне хвилювання, викликане неправомірними діями відповідача, від був змушений звернутися до лікарні, де в нього діагностували гіпертонічний криз (а. с. 23). Окрім цього, тривалий час він знаходився без засобів до існування, був порушений звичайний уклад його життя, який вимагав прикладання додаткових зусиль для підтримання нормального рівня життєвих звязків. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістомст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного [PERSON] Україні від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12 та, відповідно до ч. 1\~ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх судів України. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що оскільки позивача було незаконно звільнено, йому довелось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань. В звязку з втратою роботи він був позбавлений можливості належним чином утримувати свою сім'ю, що не могло не викликати у нього відчуття несправедливості та образи, що позначилось на психологічному стані. Вирішуючи питання про розмір завданої позивачеві моральної шкоди, суд виходить з принципів розумності та справедливості, а тому належна до компенсації моральна шкода судом оцінюється в 400 грн. Відповідно до\~Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову щодо вирішення трудового спору, тому, з урахуванням положень\~ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на рахунок держави. Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного,

Outcome: partial