Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів, посилаючись на наступні обставини. 05 листопада 2011 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] Від шлюбу вони мають дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Донька після розірвання шлюбу залишилася проживати з нею. Вона піклується про доньку, про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. На даний час має намір поїхати з донькою до Російської Федерації, де проживають її батьки, які доводяться дідом та бабою доньці, та з якими вона тривалий час не бачилась. Виїзд дитини разом з нею за кордон, вочевидь, сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, так як дитина цікавиться багатьма речами, фізично та морально зміцнить її, пристосує її до комунікабельності, розширить її кругозір. Оскільки виїзд доньки за межі України в супроводі одного з батьків можливий лише за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, вона звернулася до відповідача з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд доньки до Російської Федерації, однак відповідач заперечив проти виїзду доньки та відмовив в наданні такого дозволу. Тому звернулась до суду і просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України за кордон [PERSON], [INFO], уродженки м.Нікополь Дніпропетровської області, разом з матір'ю - [PERSON], [INFO], у її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до Російської Федерації, на такі періоди: з 01 вересня 2018 року по 31 листопада 2018 року, з 01 травня 2019 року по 31 липня 2019 року. А також, надати дозвіл [PERSON], [INFO], на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягала, просила суд їх задовольнити. Додатково пояснила, що вона не спілкується з батьком своєї доньки. Але в них з колишнім чоловіком відбулась смс-переписка, в якій вона запитала у відповідача, чи надасть він згоду на виїзд дитини разом з нею до її батьків в Росію. Але відповідач написав, що такої згоди не дасть. Це спілкування в них відбулось в березні 2018 року. Більше вони з відповідачем не спілкувались, бо не має про що. Крім того, просить суд задовольнити позов лише на період з 01.05.2019 року по 31.07.2019 року, оскільки у вересні - листопаді 2018 року вони вже виїхати не встигнуть. Відповідач в судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повертались за сплином терміну зберігання (а.с.19-20). Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов"язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечувала. Вважає, що надання дозволу дитині для відвідання родичів в Росії, відповідає інтересам дитини. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Вислухавши позивачку та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 05 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровської області, про що свідчить актовий запис № 733 (а.с.5). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач по справі, про що свідчить складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровської області 24 грудня 2013 року відповідний актовий запис за № 1273 (а.с.6). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2017 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, мати позивачки [PERSON] зареєстрована та фактично мешкає в [ADDRESS] (а.с.8,9). Позивач має намір разом з донькою поїхати до своєї матері, щоб відвідати її. Крім цього, донька під час поїздки до бабусі має змогу духовно та інтелектуально розвитися. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, оскільки позивач свої вимоги виклала у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: з зазначенням конкретної країни та зазначенням періоду виїзду за межі України, що в свою чергу не суперечить інтересам одного з батьків, а також не позбавить відповідача по справі передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею.

Outcome: approved