Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з відповідачкою перебуває в зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований 30.11.2001 року в відділі запису актів громадянського стану по м. Балашову та Балашовському району Саратовської області Російської Федерації, актовий запис № 612. Починаючи з початку 2011 року сімейне життя не склалося, між сторонами склалися негативні стосунки, оскільки вони мають різні погляди на життя. Шлюбні відносини не підтримують, мають окреме господарство, окремий бюджет, примирення між ними неможливе, сім*я існує формально та збережена бути не може. Під час шлюбу 27.04.2002 року вони придбали квартиру [ADDRESS], яка на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А., реєстровий номер № 3600 належить на праві власності відповідачці. Вищезазначений договір укладався з його письмовою згодою та квартира придбавалась за спільні кошти подружжя. Оскільки квартира є об'єктом права спільної власності подружжя, просив з урахуванням уточнених позовних вимог розірвати шлюб та поділити майно подружжя, визнавши за ним та за відповідачкою по ? частині спірної квартири. Позивач, представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідачка в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечувала, просила залишити шлюбне прізвище. Позовні вимоги щодо поділу майна не визнала, пояснила суду, що гроші для спірної квартири вона отримала від продажу 29.11.2001 року квартири, яка належала їй та її сину на праві власності та знаходилась в [ADDRESS]. Також пояснила, що частину грошей на придбання спірної квартиру позивачу надавала його мати. Просила суд відмовити в задоволенні позову в частині поділу майна. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 30.11.2001 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданого відділом запису актів громадянського стану по м. Балашову та Балашовському району Саратовської області, Російської Федерації, актовий запис № 612. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 27.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., реєстровий номер № 3600, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту виданого Комунальним підприємством « Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виготовленого станом на 28.03.2002 року, квартира [ADDRESS] належить відповідачці [PERSON] Як вбачається з договору купівлі-продажу від 29.11.2001 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] Російської Федерації. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони на час придбання спірної квартири перебували в зареєстрованому шлюбі, доказів, які б підтверджували факт їх окремого проживання, припинення шлюбних відносин станом на 27.04.2002 року суду не надано, окрім того домовленість між сторонами про порядок поділу їх майна відсутня, шлюбний договір не укладався. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Відповідно до вимог пунктів 2, 4 ст. 65 СК України під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов*язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який її оспорює, а не на позивачу. Жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідачка суду не надала. Суд визнає безпідставними посилання відповідачки на те, що гроші на покупку квартири отримані нею від продажу її спільної з сином квартири м. Балашов Саратоської області, Російської Федерації, оскільки частиною 3 ст.61 Сімейного кодексу України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім цього відповідачка сама зазначила, що частину грошей на придбання спірної квартири надала мати позивача. Таким чином, суд вважає, що спірне майно, яке сторони придбали перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності та має бути поділено між ними відповідно до засади рівності часток подружжя. Також судом встановлено, що шлюб між сторонами існує формально, шлюбні відносини між сторонами відсутні, сім"я збережена бути не може, тому шлюб підлягає розірванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved