Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], наступним чином: у йому користування виділити житлову кімнату площею 14,4 кв.м., що відповідає розміру його частки на квартиру; у користуванні відповідача залишити житлову кімнату площею 18,0 кв.м.; в загальному користуванні залишити наступні кімнати: кухню площею 9,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м. , вбиральню - 1,4 кв.м., коридор - 10,47 кв.м., веранду - 3,7 кв.м., кладову - 1 кв.м. та балкон - 0,9 кв.м. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником ? частини квартири [ADDRESS]. Дана квартира була придбана за час шлюбу з відповідачем [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду від 10 липня 2015 року шлюб було розірвано. На підставі рішення Дніпровського районного суду від 21 січня 2015 року ? частина вищевказаної квартири належить йому, інша ? частина [PERSON]. Згідно з технічним паспортом, квартира є двокімнатною, житлова площа - 32,4 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 18,0 кв.м., 2-а кімната - 14,4 кв.м., кухня - 9,3 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., вбиральня - 1,4 кв.м., коридор - 10,4 кв.м., веранда - 3,7 кв.м., кладова -1 кв.м., балкон - 0,9 кв.м.. Загальна площа квартири - 61,7 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Оскільки вони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, він змушений звернутися до суду з вимогою встановити порядок користування квартирою. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов та викладених у ньому обставини, просила задовольнити вимоги. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснила, що спору чи непорозумінь щодо користування спільною квартирою з [PERSON] не має і будь коли не виникало, позивачу ніхто не перешкоджає у проживанні, він приїжджає до дітей, однак з ними не мешкає та після виселення наміру проживати у спірному житлі ніколи не виявляв, з вимогою або пропозицією стосовно встановлення порядку користування житлом жодного разу до неї не звертався. Суд вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.2000 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний (а.с. 11-13). У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами придбана квартира [ADDRESS], яка має загальну площу 61,70 кв.м., жилу площу 32,40 кв.м., право власності на яку було оформлене на ім'я [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.10.2005 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), зареєстрованим у Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна 10.10.2005 р. (а.с. 20, 21). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2015 р. визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частку квартири [ADDRESS] та визнано за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на ? частку спірної квартири (а.с. 14-16). Згідно довідки по формі № 3, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 12.04.2017 року № 743, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано чотири особи, а саме: сторони по справі та неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 22). Згідно технічної характеристики та поверхового плану квартири, загальна площа квартири [ADDRESS] становить 61,7 м.кв., житлова - 32,4 м.кв., яка складається із двох відокремлених кімнат площами 14,4 м.кв. та 18,0 м.кв., також місць загального користування: кухні площею 9,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 10,4 кв.м., веранди площею 3,7 кв.м., кладової площею 1,0 кв.м. та балкону площею 0,9 кв.м. (а.с. 17-19). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вищевказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року в справі №6-1500цс15. Відповідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Враховуючи, що позивач та відповідач є власниками по 1\\2 частці квартири, належна їм частка квартири складає по 16,2 кв.м. житлової площі. При цьому позивач просить виділити йому у користування кімнату площею 14,4 кв.м., яка є відокремленою, а відповідачу - кімнату площею 18,00 кв.м. з якої є вихід на балкон площею 0,9 кв.м., разом з тим просить визначити загальне користування даним балконом, що перетворює кімнату відповідача на прохідну. Отже, кімнати не відповідають ідеальним часткам сторін, як власників спільної часткової власності. Крім того, при виділенні відповідачу за заявленими вимогами кімнати з якої є вихід на балкон, який позивач просить залишити у спільному користуванні, порушаться житлові права відповідача, оскільки даною кімнатою буде також користуватись позивач. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. За викладених обставин суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення заявлених вимог відсутні, тому позов задоволенню не підлягає. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed