Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

11 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку під час розгляду у суді уточнив та просив визнати право на проживання та вселити його разом з неповнолітнім сином у кімнату площею 14,3 кв. м. квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. У 2007 році, він разом з сином вселилися в одну із кімнат квартири [ADDRESS], яка була їм передана у користування. Після фактичного припинення шлюбних відносини, відповідач, без згоди позивача, прийняла жити та вселила до себе співмешканця [PERSON], з яким у позивача не склалися відносини та на цьому ґрунті виникали постійні сварки, які відбувались на очах неповнолітнього сина. Через таку обстановку, відповідач був змушений виселитись з квартири, а через деякий час він забрав до себе проживати і сина. У серпні 2014 року, позивачу стало відомо, що [PERSON], зїхав з спірної квартири, тобто причини з яких позивач не мешкав у виділеній йому кімнаті відпали. Позивач разом з неповнолітнім сином, неодноразово намагався вселитись до кімнати спірної квартири, проте відповідач йому чинить перешкоди у цьому, тому він був змушений звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. Відповідач до суду не зявилась, про день, час та місце розгляду справи належним чином сповіщена, що підтверджено письмовими матеріалами справи, про причину не явки не повідомила. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Жовтневої районної у місті Ради, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суд, заслухавши представників позивача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2010 року було розірвано (а.с. 9). До реєстрації шлюбу, [PERSON] народила сина [PERSON], батьком якого є [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження. Згідно копії ордеру на жиле приміщення № 89 від 05 жовтня 2007 року, [PERSON] та членам її сімї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділена у користування квартира № 2, що розташована у будинку № 19 по вулиці Ігнатьєва в м. Кривому Розі (а.с. 8). Як встановлено у судовому засіданні, після фактичного припинення шлюбних відносин, позивач разом із своїм неповнолітнім сином, були змушені зїхати з займаної ними кімнати у спірній квартири, оскільки відповідач [PERSON] стала проживати разом зі співмешканцем, який вчиняв сварки та скандали. Факт не проживання у спірній квартири [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] знаходить підтвердження в матеріалах справи, актом відвідування, складений комісією служби у справах дітей виконкому Жовтневої райради м. Кривого Рогу (а.с. 12), відповідно до якого, [PERSON] двері квартири не відчинила, зі слів мешканців, позивач та його син у квартирі не мешкають, актом мешканців будинку № 22 на мікрорайоні 5-й Зарічний в м. Кривого Розі, який підтверджує факт наймання позивача квартири для свого проживання та проживання дитини (а.с. 13). Згідно свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] 05 жовтня 2005 року набула права власності на квартиру [ADDRESS]. На підставі договору дарування квартири від 21 квітня 2008 року, [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] вищевказану квартиру. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, підтверджується набуття [PERSON] права власності на вищевказану квартиру. Зазначене підтверджується копією інвентаризаційної справи (а.с. 53-71). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна [PERSON] є єдиним власником квартири [ADDRESS] ( а.с. 92). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною другою вказаної статті передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною третьою встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частиною другою згаданої статті встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною третьою вказаної статті передбачено, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до статті 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання" іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України встановлено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Частиною другою вказаної статті передбачено, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Пунктом 3 частини третьою вказаної статті передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів - протягом усього часу їх перебування у родичів. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved