Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] помер [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований по [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Він являється спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , спадщину прийняв у встановленому законом порядку. Спадкоємцем за іншим заповітом на належну спадкодавцеві земельну ділянку є [PERSON] , яка на житловий будинок не претендує. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі він не в змозі, оскільки правовстановлюючий документ на будинок за життя спадкодавця не видавався, тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06.07.2021 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою залучено для участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , а також витребувано від приватного нотаріуса Барського районного нотаріального округу Мельника Олександра Миколайовича належним чином завірену копію спадкової справи № 317/2020, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивач в підготовче засідання не з`явився, в позовній заяві справу просив розглянути у його відсутності (а.с. 2). Відповідач копію ухвали від 06.07.2021 та доданих до неї матеріалів отримав 07.07.2021, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 33, 61). Третя особа [PERSON] в підготовче засідання також не з`явилася, копію ухвали від 06.07.2021 та доданих до неї матеріалів, судову повістку фактично не отримала, оскільки листи, що направлялися за її місцем проживання повернулися без вручення з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 59,60). Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, [PERSON] вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у с. Чемериське Барського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 5). При житті, 09 квітня 2008 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно заповів [PERSON] (а.с. 46). Разом з тим, 08 квітня 2014 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого належний йому житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] заповів [PERSON] (а.с. 6, 21). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 54353 гривні. Факт належності будинку садибного типу спадкодавцеві та його вартість підтверджується, технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 8-10), проведеною оцінкою (а.с. 12-16), довідкою старости [PERSON] № 194 від 10.06.2021, яка видана на підставі облікової картки погосподарського обліку № 0323-1 (а.с. 18). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом (а.с. 6) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на житловий будинок після смерті [PERSON] , який має право на спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно довідки старости Чемериського старостинського округу № 180 від 14.06.2021, [PERSON] на день смерті проживав та був зареєстрований один за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). З копії спадкової справи № 317/2020, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] 15.12.2020 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Інший спадкоємець за заповітом, якому [PERSON] заповів усе інше своє майно - [PERSON] , також 24.11.2010 подала нотаріусу відповідну заяву. Будь-які інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися (а.с. 36-55). Таким чином, позивач - єдиний спадкоємець за заповітом на належний спадкодавцеві житловий будинок, який прийняв спадщину в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Разом з тим, 26 травня 2021 року приватним нотаріусом Церковному В.М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с. 23). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 10 зворот) будинок садибного типу, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1939 по 1986 рік. Проведеним технічним обстеженням вказаної нерухомості встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації (а.с. 11). Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З довідки старости [PERSON] № 194 від 10.06.2021, яка видана на підставі облікової картки погосподарського обліку № 0323-1 (а.с. 18) слідує, що спірний житловий будинок знаходився у власності [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16.06.1988 року «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району вирішено оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, в тому числі, в с. Снітків Снітківської сільської ради, а виконкому сільської ради видати громадянам свідоцтва згідно цього рішення (а.с. 19). Однак згідно довідки КП «МБТІ» від 27.04.2021 право власності на нього не зареєстровано (а.с. 17). Також, вказане слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22). Земельна ділянка під вказаним будинком перебувала у власності [PERSON] , що доводиться архівним витягом з рішення № 10 виконкому Снітківської сільської Ради народних депутатів від 21.10.1993 (а.с. 20). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач та третя особа позов визнали повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на садибний (індивідуальний) будинок з господарськими спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 908 грн (а.с. 25). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем чи третьою особою при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved