Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.02.2018 року між ним та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу належних останньому 43/100 ідеальних частки громадського будинку з господарськими спорудами (будівля їдальні) літ.А, загальною площею 141,60кв.м., основна площа 95,60кв.м., огорожа №2, вартість 143816грн., що розташовані на території Стрілецько-Кутської сільської ради в урочищі «Хабалівка» [ADDRESS] . Зазначені приміщення належали [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.04.2010 року. Того ж дня він передав [PERSON] грошову суму в розмірі 120000грн. за предмет купівлі-продажу, а останній передав йому ключі від приміщення. На підтвердження цих обставин [PERSON] була складена письмова розписка, згідно якої він передав грошові кошти, а останній їх отримав та зобов`язався після оформлення всіх необхідних документів для відчуження укласти зі мною належний нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу. Отже, між ними фактично було досягнуто усіх істотних умов щодо укладення договору купівлі-продажу (предмету, ціни, порядку передачі майна, тощо), однак через відсутність всієї документації для переоформлення договір не був оформлений нотаріально. На даний час він готовий нотаріально оформити договір купівлі-продажу, однак останній відмовляється з`являтися до нотаріальної контори для укладення договору, посилаючись на незадовільний стан здоров`я, зайнятість та брак часу, що змушує мене звертатись із даним позовом до суду. З підстав, передбачених ст.ст.220, 328, 392, 629, 655 ЦК України, просив визнати дійсним договір купівлі-продажу та визнати за ним право власності на вказане майно. Позивач подав письмову заяву про підтримання позову. Відповідач позов визнав, наслідки визнання йому відомі та зрозумілі, що вбачається із змісту поданої ним письмової заяви. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що даний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, у зв`язку з чим, за переконанням суду , будь-які дії третіх осіб, що обмежують повноту використання власником наданих йому законом повноважень володіння, користування і розпорядження приналежним йому майном є неправомірними . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму грошей. Відповідно до ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Як передбачено ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у зв"зку з визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Враховуючи наведене, ст.ст. 220, 319, 321, 328, 392, 629, 655 ЦК України,

Outcome: approved