Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Посилаючись на те, що 20 березня 2011 року між нею та [PERSON] укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого вона передала [PERSON] кошти в сумі 45 000 доларів 00 центів США з цільовим призначенням - для придбання та ремонту квартири в Ж/М «Осокорки-Північні» в якості безвідсоткової позики на строк до 20 березня 2015 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в сумі та в строк, визначених умовами договору. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, а лише його частину - 30 000 долірів 00 центів США 15 січня 2016 року, чим взяті на себе зобов"язання не виконав, й частка невиконаних зобов»язань складає 15 000 доларів 00 центів США (45 000 доларів 00 центів США - 30 000 долірів 00 центів США = 15 000 доларів 00 центів США, що еквівалентно 402 670 грн. 35 коп. [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 20 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], та встановлення відсутніми зобов»язання за договором позики між вказаними особами. Мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та [PERSON] дійсного договору позики укладено не було, вважаючи такі зобов»язання обманом (аферою) сторін договірних правовідносин, формально укладеного для подальшого впливу на права часток майна подружжя - її та [PERSON] при його поділі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 15 червня 2016 року (а.с.49), позовні вимоги підтримав в редакції від 03 жовтня 2016 року (а.с.165-169 том 1) з тих же підстав, посилаючись на вимоги закону про належне виконання боргових зобов»язань, й просив їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 15 000 доларів 00 центів США, що еквівалентно 402 670 грн. 35 коп.- грошових коштів за позикою; зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], [PERSON], діючі на підставі довіреності від 15 січня 2016 року (а.с.48) первісний позов [PERSON] в частині вимог до [PERSON] визнали вцілому та не заперечували щодо його задоволення, визнавши боргові зобов»язання [PERSON] за договором позики від 20 березня 2011 року в розмірі 15 000 доларів США; зустрічний позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 16 грудня 2015 року (а.с.43), первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, зустрічні позовні вимоги в редакції від 30 листопада 2016 року (а.с.27-30 том 2) підтримав з тих же пвдстав та просив їх задовольнити, посилаючись на відсутність зобов»язань між сторонами. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у договірних/зобов»язальних відносинах. Так, 20 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого вона передала [PERSON] кошти в сумі 45 000 доларів 00 центів США з цільовим призначенням - для придбання та ремонту квартири в Ж/М «Осокорки-Північні» в якості безвідсоткової позики на строк до 20 березня 2015 року (а.с.7 том 1). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в сумі та в строк, визначених умовами договору. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, а лише його частину - 30 000 долірів 00 центів США 15 січня 2016 року, чим взяті на себе зобов"язання не виконав, й частка невиконаних зобов»язань складає 15 000 доларів 00 центів США (45 000 доларів 00 центів США - 30 000 долірів 00 центів США = 15 000 доларів 00 центів США, що еквівалентно 402 670 грн. 35 коп. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с. 7). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов»язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов»язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 45 000 доларів 00 центів США в якості позики, що підтверджується розпискою - договором про зобов»язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с. 7 том 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 15 000 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні за офіційним курсом валют Національного банку України 402 670 грн. 35 коп. - частку несплаченого основного боргу (45 000 доларів 00 центів США - 30 000 доларів 00 центів США = 15 000 доларів 00 центів США), які підлягають задоволенню із вищенаведених правових підстав. Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За таких підстав, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача 15 000 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні за офіційним курсом валют Національного банку України 402 670 грн. 35 коп. - частка несплаченого основного боргу (45 000 доларів 00 центів США - 30 000 доларів 00 центів США = 15 000 доларів 00 центів США). Проте вимоги до [PERSON] підлягають відмові у задоволенні, оскільки судом встановлено, що кошти [PERSON] отримані в позику від [PERSON] для власних потреб, а не в інтересах сім»ї, що підтверджується змістом розписки й правовстановлюючим докунентом на майно, оформлене на його ім»я, на придбання якого отримувалась позика. Відтак, вважати, що [PERSON] має нести солідарну відповідальність за особисті зобов»язання [PERSON] немає. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України в ряді постанов, прийнятих в аналогічних правовідносин. Так, у справі про стягнення суми боргу за договором позики зроблено висновок, що за договором позики на дружину позичальника не покладається обов'язок його виконання, а надання нею як дружиною згоди на укладення договору не покладає на неї солідарного обов'язку з боржником і вона не може відповідати за зобов'язаннями як відповідач. Суд також звернув увагу на те, що в разі накладення стягнення на майно може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір було укладено в інтересах сім'ї, а одержане за договором використано на її потреби. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Проте згідно спірних правовідносин судом встановлено й не спростовується сторнами, що договір позики був укладений не в інтересах сім»ї [PERSON] та [PERSON], а для особистих потреб [PERSON], а тому [PERSON] не має нести відповідальність за особисті зобов»язання [PERSON] Таким чином суд вважає, що вимоги позивача в частині вимог до [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують вимоги в цій частині, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 4 026 грн. 70 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи спір за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що позивачка просить визнати недійсним договір позики укладений 20 березня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] та встановлення відсутніми зобов»язання за договором позики між вказаними особами. Проте суд вважає вимоги такими, що грунтуються на припущенні. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в ході розгляду справи позичальник за зобов»язаннями перед [PERSON] [PERSON], тобто особа, яка отримала у позику грошові кошти визнає факт отримання ним в позику вказаних грошових коштів, й довів факт їх отримання для власних потреб (не в інтересах сім»ї), що визнається сторонами, при цьому прийняття судом рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про солідарне зобов»язання за договором позики в частині вимог до [PERSON], поновлює порушене/невизнане право позивачки за зустрічним позовом, про що суд зробив висновок про те, що [PERSON] не має нести солідарну відповідальність за особисті майнові зобов"язання [PERSON] На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 65 СК України,

Outcome: partial