Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

18 березня 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що він являється власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Дане житлове приміщення він придбав на прилюдних торгах по реалізації арештованого нерухомого майна. Зазначає, що в спірній квартирі зареєстровано постійне місце проживання відповідача [PERSON] Факт реєстрації відповідача створює йому перешкоди у здійсненні права користування, володіння та розпорядження своєю власністю на власний розсуд. Крім того, 05 листопада 2013 року він надіслав [PERSON] лист-попередження, в якому зазначив, що наміру укладати з ним договору найму він не має. Вважає, що вищевикладені обставини порушують його права, а тому просить постановити рішення, яким визнати, що відповідач [PERSON] втратив право користування спірною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, подав до суду письмову заяву, просить слухати справу у його відсутності, позов підтримує, просить його задоволити (а.с.17). У судове засідання відповідачі [PERSON] не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, через опубліковане оголошення в газеті «Волинь-нова» №40 від 10 квітня 2014 року (а.с. 18). Дослідивши письмові докази, враховуючи відсутність будь-яких доказів про те, що відповідач по поважній причині не проживає за вищевказаною адресою понад шість місяців, суд прийшов до висновку, що позов є підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до 42 Конституції України, положень ст.316, ст.317, ст.319, ст. 321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р., Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції вбачається, що зазначеними актами закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, ст.386, ст.391 ЦК України, а об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, ст.382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копії витягу з державного реєстру речових прав, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с.3,4). З копії довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку (а.с.9) та копії будинкової книги (а.с.5), вбачається, що в спірній квартирі зареєстрований попередній її власник [PERSON] Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи ці вимоги закону, та те, що позивач [PERSON] надав достатньо належних доказів того, що реєстрація відповідача в належному йому нерухомому майні порушує його права, а саме передбачені ст.317, ст.319 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тому з метою усунення перешкод позивача у користуванні та розпорядженні цим майном, суд визнає [PERSON] таким, що втратив право на користування спірною квартирою. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, оскільки являється інвалідом ІІ групи (а.с.10), суд стягує з відповідача [PERSON] в дохід держави 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved