Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідачка є колишньою дружиною її брата - [PERSON] . На даний час шлюб між ними розірвано. Більше року відповідачка не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є позивачка. В зв`язку з викладеним вважає, що [PERSON] втратила право на користування житлом і просить прийняти відповідне судове рішення. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 7 вересня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника позивачки - адвоката Карпач О.М. надійшла зава про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. Не заперечують щодо ухвалення заочного рішення. Належним чином повідомлена відповідачка, повторно в судове засідання не з"явилася без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подала, позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. А тому судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, згідно ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відзив не подано. Клопотань не заявлено. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як вбачається з ч.3 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житлового будинку втрачає право на користування цим житлом в разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між членом сім`ї та власником житла, або законом. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.05.2016 року №59603990 та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 25.03.2016 року. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 22.08.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідачка зареєстрована у вказаному житловому будинку, однак не проживає в ньому з січня 2019 року, що підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , справжність підписів яких засвідчені секретарем виконавчого комітету Полицької сільської ради. Згідно Актів обстеження домогосподартва [PERSON] від 17.01.2019 року, 07.08.2019 року, від 03.12.2019 року, [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] не проживає з січня 2019 року. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність у відповідача реєстрації в житловому будинку порушує право власності позивача, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Таким чином, позивачкою надано суду достатньо належних доказів того, що відповідачка більше року не проживає за місцем реєстрації, у належному [PERSON] житловому будинку, що є підставою визнання її такою, що втратила право на житло, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову. При вирішенні вимог представника позивача щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, то суд застосовує такі норми права. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. 9 липня 2020 року було укладено Договір про надання професійної правничої допомоги між адвокатом Карпач О.М. та [PERSON] . Відповідно до п. 4.1. даного Договору, сторони погодили виплату, фіксованої суми гонорару (винагороду) за надання адвокатом правничої допомоги за складання процесуальних документів та представництво інресесів у суді першої інстанції у розмірі 1500 грн. 7 жовтня 2020 року між сторонами договору було підписано Акт виконаних робіт на суму 1500 грн., пов`язаних з збиранням інформації, вивчення обставин справи, підготовки та подання позовної заяви від 13.07.2020 року, представництво інтересів Клієнта у Володимирецькому районному судді. 10 липня 2020 року Клієнтом було оплачено надані послуги у розмірі 1500 грн., що підтверджується квитанцією №80. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137 ЦПК України). В розрахунку витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] у справі №556/1044/20 відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги від 09.07.2020 року, складеного 7 жовтня 2020 року, зазначений зміст та вартість виконаних робіт адвокатом Карпач О.М. в сумі 1500 грн. Суд, проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу при розгляді справи в суді позивачем, приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правової допомоги, квитанцію про сплату юридичних послуг; співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які поніс позивач підлягають до задоволення. З приводу стягнення судового збору судом встановлено наступне. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: approved