Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] вказала про те, що вона є співвласником власником квартири [ADDRESS]. В 1/3 частині кожному, зазначена квартира належить її синам, які є третіми особами у справі - [PERSON], [PERSON] Відповідач по справі [PERSON] є колишньою дружиною її сина - [PERSON], яка зареєстрована у вказаному вище житловому приміщенні з 18.04.2013 року. Однак [PERSON] не мешкає у зазначеній квартирі з 20.09.2012 року без поважних причин, перешкод у користуванні нею житлом з боку позивача не було. Таким чином, враховуючи, що позивач, відповідно до закону, є співвласником квартири [ADDRESS], а відповідач відсутня без поважних причин за місцем реєстрації понад шість місяців, що в повному обсязі підтверджується доданими до позовної заяви доказами, оскільки виникла необхідність усунення її від користування житловим приміщенням, добровільно зніматися з реєстрації в будинку вона не бажає, чим порушує права позивача, просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, просила провести розгляд справи за її відсутності за участю її представника - адвоката [PERSON] Представник відповідача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, зазначивши, що спірна квартира є приватним житлом, а тому посилання позивача на норми ст. 71, ч. 1 ст. 163 ЖК України, які регулюють правовідносини стосовно користування житлом в будинках державного і громадського житлового фонду безпідставні. Крім того вказала, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з поважних причин, оскільки її колишній чоловік [PERSON] перешкоджає її вселенню. Так, 13.02.2013 року вона зверталась до [PERSON] з повідомленням про намір вселитися у квартиру, але останній відмовився та чинив їй перешкоди у цьому про що складено відповідний акт. [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив їх задовольнити, вказуючи, що після розлучення з дружиною разом з ним проживають їх неповнолітні діти, [PERSON] на підставі рішення суду сплачує аліменти на його користь на утримання дітей. Будь-яких перешкод з його боку щодо проживання відповідача у квартирі не було, вона сама залишила родину та проживає у квартирі, що належить її матері. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Спірним є питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], яка окрім неї належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON] ( а.с.13) У вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 18.04.2013 року та неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. ( а.с.15-18) З відомостей, що містяться у акті обстеження, складеного 08.09.2014 року депутатом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області за участю свідків, вбачається, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з 20.09.2012 року. ( а.с.20) Як вбачається з рішення Зміївського районного суду Харківської області від 29.04.2013 року, яке набрало законної сили, [PERSON] сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу). Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 21.02.2013 року. ( а.с.19) В свою чергу відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову та вказуючи на поважність її відсутності за місцем реєстрації, перешкоди з боку позивача у користуванні житловим приміщення, надала до суду: Копію телеграми від 13.02.2013 року на адресу [PERSON], в якій просила не чинити перешкод у вселенні до квартири [ADDRESS] в якій вона зареєстрована та повідомила про намір вселення об 11 годині 18.02.2013 року для можливості спілкування з дітьми. ( а.с.33) Акт від 18.02.2013 року, складений депутатом Комсомольської селищної ради Демків А. в присутності свідків, відповідно до якого [PERSON] намагалась вселитись до квартири [ADDRESS] в якій вона зареєстрована, однак не мала такої змоги оскільки їй ніхто не відчинив двері. ( а.с.34) В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Аналізуючи зміст позовних вимог [PERSON] слід зауважити, що застосування ст.ст. 71,72 ЖК УРСР на які посилається позивач можливо тільки у випадках спору щодо приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду. А тому до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою регламентовано, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Посилання [PERSON], про намір вселення з метою спілкування з дітьми, суд розцінює, як епізодичний прояв відповідного наміру, що не вказує на наявність мети постійного проживання у спірній квартирі. Дії [PERSON] свідчать про те, що вона визначила інше місце проживання самостійно. Крім того слід зауважити, що посилання відповідача [PERSON] на наявність перешкод у користуванні жилим приміщенням не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Відповідачем не наведено об'єктивних фактів щодо порушення її права у користуванні жилим приміщенням та даних які б свідчили про реалізацію наміру на вселення у квартиру, зокрема шляхом звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишила квартиру, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрала інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, крім того відповідачем, всупереч ст. 60 ЦПК України, не доведено поважності причин відсутності та наявності перешкод з боку позивача у користуванні житлом, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved