Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: стягнути з ПАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобажанський» на її користь 4599 грн. 46 коп. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати; стягнути з ПАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобажанський» середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37605 грн. 20 коп.; стягнути з відповідача на її користь в відшкодування спричиненої моральної шкоди 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом № 195-к від 14.10.2006 року вона була прийнята на роботу в ЗАО «Хлібзавод «Салтівський» на посаду кондитера 3 розряду. 20 грудня 2017 року була звільнена зі займаної посади ПАТ «Харківський м»ясокомбінат» на підставі наказу №241-к за п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується належною їй трудовою книжкою. Розрахунок по заробітній платі на день звільнення, незважаючи на її наполягання, відповідач по справі не провів. Згідно з розрахунковим листом за грудень 2017р. заборгованість з виплати заробітної плати складає 4599,46 грн. Крім того позивач вважає, що оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану йому заробітну плату в день звільнення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Також зазначила, що дії роботодавця по невиплаті заробітної плати їй за період її роботи на підприємстві, не проведення з нею розрахунку при звільненні поставили її в скрутне матеріальне становище, зробили неможливим забезпечення нормального існування, як її так і членів її сім»ї, слідством чого стало виникнення тяжкого психологічного стану. Вказане також обумовило необхідність шукати додаткові джерела доходу для забезпечення її існування. В судове засідання позивач не з»явилася, надала заяву з проханням слухати справу за її відсутності та відсутності її представника, уточнила, що на задоволенні позову наполягає та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник позивача заяву підтримав. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в межах заявлених позивачем вимог, з наступних підстав. Відповідно до змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці, [PERSON] на підставі Наказу №195-к від 13.10.2006 року прийнята кондитером 3 розряду до ЗАО «Хлібзавод «Салтівський», згідно з Наказом №241-к від 20.12.2017 року її було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис (а.с.3-4). Відповідно до розрахункового листка ПАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський» борг за підприємством за грудень 2017 року перед [PERSON] складає 4599,45 грн. (а.с.7) Згідно з відомостями в Довідці Форми ОК-7 Пенсійного Фонду України від 18 квітня 2018 року, сума заробітку позивача за останні місяці роботи: жовтень 2017 року становить 4617,47 грн., за листопад 2545,15 грн.(а.с.5-6) Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] зазначає, що після її звільнення до теперішнього часу з нею не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. Відповідач на спростування цієї інформації не подав суду жодних відомостей. Таким чином, при звільненні позивача і до теперішнього часу з нею не були проведені остаточні розрахунки та виплати, що є підставою для стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки по виплаті заробітної плати. Відповідно до вимог ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вигляді, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно вимог ст.47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку здійснюється за останні два повні робочі місяці: відповідно до вимог Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до абз. З п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється стороною позивача на підставі п. 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 № 100, яким встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню складала 7162 грн. 62 коп. (4617 грн. 47 коп. за жовтень 2017 року та 2545 грн. 15 коп. за листопад 2017 року), що підтверджується Довідкою ОК-7. Загалом кількість робочих днів за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню склала 30 днів (15 днів у жовтні 2017 року та 15 робочих днів у листопаді 2017 року), саме в межах, заявлених позивачем. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає 238 грн. 75 коп. (7162 грн. 62 коп. : 30 (15х2). Станом на 22.07.2018 ПАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобажанський» фактично не розрахувався з [PERSON] щодо виплати заробітної плати, чим здійснив затримку щодо її заплати у період з 21.12.2017 по 21.07.2018. У період з 21.12.2017 по 21.07.2018 було 105 робочих днів (усього 7 місяців кожного місяця по 15 змін, тобто 15 х 7 =105 змін). Отже, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку 22.07.2018 складає 25068 грн. 75 коп. (238 грн. 75 коп. х 105 робочих днів), що і підлягає стягненню. На підставі викладеного, суд вважає, що своїми діями відповідач порушив вимоги законодавства про працю, що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача при звільненні. При звільненні позивачу [PERSON] не було виплачено остаточного розрахунку, у зв»язку з чим утворилась заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 4599,46 грн., суми середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 25068,75 грн., враховуючи межі позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Доказів на спростування доказів позивача відповідачем до суду не надано, тому суд визнає обставини невиплати заробітної плати встановленими під час розгляду справи. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначено позивачем, дії роботодавця по невиплаті їй заробітної плати за період її роботи на підприємстві, не проведення з нею розрахунку при звільненні поставили її в скрутне матеріальне становище, зробили неможливим забезпечення нормального існування, як її так і членів її сім»ї, слідством чого стало виникнення тяжкого психологічного стану. Вказане, також обумовило необхідність шукати додаткові джерела доходу для забезпечення існування позивача. Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним. При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав'язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов'язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати дійсно призвело до втрати нею нормальних життєвих зав'язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування та стресі, що очевидно позбавляло позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдало почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача. З урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі, тривалістю невиплати такої заробітної плати, необхідністю позивача звертатись з вимогами про виплату заробітної плати, неможливістю забезпечення нормального існування, як позивача так і членів її сім»ї, слідством чого стало виникнення тяжкого психологічного стану, необхідності шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування, необхідності захищати та поновлювати свої права шляхом звернень до відповідача, адвоката та суду, що фактично свідчить про втрату нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в заявленому розмірі 5000 (п"ять тисяч) гривень, що відповідає засадам розумності та справедливості. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та позовні вимоги задоволені, то з відповідача відповідно до вимог ст.141ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial