Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди й супроводу другого з батьків, посилаючись на наступні обставини. Вона з відповідачем була у шлюбі, зареєстрованному у відділі державної РАЦС по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 895, з 21.10.2006 року. Даний шлюб було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду 05.12.2019 року і їй було присвоєно прізвище « [PERSON] ». 25.01.2020 року вона знову вийшла заміж, зареєструвавши шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , і їй було присвоєно прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу з [PERSON] мають доньку [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, згідно рішення Нікопольського міськрайонного суду від 25.02.2019 року. В рішенні про розірвання шлюбу вказано, що «донька після розірвання шлюбу залишиться проживати з матір`ю» (справа № 182/8387/19, провадження № 2/0182/3685/2019). Донька, як до розірвання шлюбу, так і після цього, мешкала і мешкає з нею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 904 ОСББ «Шевченка 51». З листопада 2018 року вони перестали вести з відповідачем спільне господарство, не підтримували шлюбні стосунки, відповідач перейшов жити до своїх батьків та жив у своєї співмешканки. З цього часу він дитиною не займався, вона була йому байдуже, з нею він не спілкувалася та не підтримував жодного зв`язку. З моменту припинення шлюбних відносин і по теперішній час дитина проживає з нею, вона одноособово матеріально утримує доньку, належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, належним чином самостійно виконує всі батьківські обов`язки як матері щодо власної доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідач з моменту припинення стосунків по теперішній час взагалі не приймав жодних заходів, направлених на виховання дитини, крім сплати аліментів для утримання дитини. Таким чином, вона одноособово здійснює опіку над своєю неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Їх донька навчається у КЗ «НСЗШ № 16», закінчила сьомий клас, має позитивну характеристику, відповідач не підтримує зв`язок з класним керівником та не цікавиться навчальними досягненнями і життям [PERSON] у школі. Раніше відносно відповідача був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ГР № 135557 від 21.12.2018 року про вчинення психологічного насильства в сім`ї, чим порушив ЗУ «Про запобігання насилля в сім`ї», але постановою Нікопольського міськрайонного суду від 24.05.2019 року (справа № 182/3252/19) провадження у справі про притягнення відповідача до адмінвідповідальності за ч.1 ст.173-2 КупАП закрито в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Її чоловік [PERSON] - громадянин Литовської Республіки, має власний бізнес та працює у Нідерландах, має там житло. Його батьки - [PERSON] та [PERSON] - громадяни Литовської Республіки, теж мешкають у Литві (реєстрація: [ADDRESS] ) та мають намір запросити у гості її доньку у її супроводі на період осінніх, зимових та літніх канікул, проти чого вона не заперечує. З огляду на вище зазначені обставини, вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] прийняли рішення щодо виїзду її доньки на період канікул у гості до батьків чоловіка у Литву (м.Клайпеда). На її думку, це матиме велике значення для духовного та фізичного розвитку дитини, розширить її світогляд та в майбутньому надасть їй можливість вирішувати питання свого навчання та життя. Вважає, що це відповідає її інтересам та сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Однак, без отримання у встановленому порядку згоди відповідача на виїзд доньки [PERSON] , [INFO] , до Литви вона не матиме реальної можливості оформити у встановленому порядку візу та не зможе отримати у встановленому порядку дозвіл на тимчасовий її виїзд за кордон. На час літніх канікул 2020 року відповідач їм вже відмовив у наданні дозволу, незважаючи на її відпустку у серпні 2020 року та можливості придбання квитків на літак. Звертає увагу суду на те, що її колишній чоловік [PERSON] безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за кордон до Литви та чине цьому перепони. При цьому, жодних аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція колишнього чоловіка і батька малолітньої дитини [PERSON] шкодить її інтересам та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Адже, згідно з вимогами статті 8 Закону України № 2402 - III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» (із змінами та доповненнями), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав і виконання обов`язків повинні ґрунтуватися на повазі до прав дитини, її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 pоку № 789-ХІІ, у всіх діях у відношенні дітей, незалежно від того, вживаються вони державними або приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної турботи. Наголошує на тому, що [PERSON] взагалі не приймав участі у вихованні доньки [PERSON] , не здійснював щодо неї будь-яких батьківських прав та обов`язків. Необхідно відмітити, що до суду з цивільним позовом про встановлення заходів для спілкування дитини, або до третьої особи, відповідач не звертався. Відповідно до приписів положень ч.2 ст.4 Закону України № 3857 - XII від 21.01.1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (із змінами та доповненнями), за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п.2 ч.4 Правил перетинання державної границі громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі України громадян України, що не досягли 16-літнього віку, у супроводі одного з батьків або супроводі осіб, уповноважених одним з батьків по нотаріально завіреній згоді, без нотаріально завіреного згоди другого батька здійснюється при пред`явленні оригіналу чи нотаріально завіреної копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - літнього віку, без згоди й супроводу другого з батьків. Відмови батька у наданні своїй доньці нотаріально завіреної згоди на її вивіз за кордон для відпочинку й оздоровлення, вважаю безпідставним, оскільки обмежує права й інтереси дитини по оздоровленню, відпочинку, дозвіллю, культурного розвитку, розширенню кругозору. Її бажання отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з правами дитини, визначеними положеннями Сімейного кодексом України та іншими актами чинного законодавства України. У відповідності зі ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права й обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає в момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права й обов`язки може зв`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно із ч.3 ст.313 ЦК України, здатність фізичної особи, що не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновителів), піклувальників і за їх супроводом або супроводом осіб, уповноважених ними. Також зазначає, що відсутні будь-які обставини, які обмежують, згідно із законодавством право тимчасового виїзду дитини за кордон, а тому тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька відповідає інтересам дитини та вимогам чинного законодавства України. Відповідно до приписів положень ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Тому вимушена звернутися до суду з цим позовом. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив (а.с.74-76), в якому він посилався на те, що з обставинами, викладеними позивачкою її в позовній заяві, не згоден з наступних підстав. Дійсно, з 21.10.2006 року вони з позивачкою знаходились у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . Але їх родина розпалась. 05.12.2019 року шлюб між ними розірваний. Ще до розірвання шлюбу вони з колишньою дружиною припинили спільне проживання. Він вимушений був залишити доньку з її матір`ю проживати в належному йому будинку, де вони всі разом мешкали, оскільки постійні сварки, які вчиняла [PERSON] , негативно впливали на психіку дитини. Проте, позивачка перекручує факти, викладає їх у вигідному лише для себе світі, хоча вони не відповідають дійсності. Він ніколи не був і не буде байдужим до їх дитини, але позивачка робить усе, щоб налаштувати дитину проти нього. Вона забороняє дитині спілкуватись з ним, навіть, по телефону, не кажучи вже про спілкування без її присутності. Дитина просто боїться своєї матері. Щоб уникнути сварок з матір`ю, дитина відмовляється з ним спілкуватись, оскільки, у разі її згоди зустрітись з ним, [PERSON] кричить на доньку, навіть, карає. Мати відібрала у дитини телефон, щоб перешкодити їх з донькою нормальному спілкуванню. До речі, надані до позовної заяви [PERSON] скріншоти смс-повідомлень, написані нею особисто з телефону доньки, а не їх дитиною. Ці документи ще раз підкреслюють, що позивачка перешкоджає їх з донькою спілкуванню, вводить суд в оману та не бажає ніяким чином вирішувати питання мирним шляхом. Так само і щодо звернення її до суду з приводу виїзду дитини за межі України. Він пропонував позивачці надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини в конкретний час, а, якщо дитині захочеться, наступного разу він би знову надав дозвіл. Проте, [PERSON] наполягала на наданні дозволу одразу на більшу кількість поїздок, а його незгода з цим викликала лише потік нецензурної лайки з боку позивачки на його адресу. Не знайшовши спільної мови з цього приводу з позивачкою, 20.08.2020 року він направив їй листа, в якому запропонував з`явитись до нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Гульбандян JI.B. за адресою: [ADDRESS] 28.08.2020 року о 16-00 годині з приводу надання ним дозволу на виїзд дитини. Згідно поштового повідомлення від 21.08.2020 року, [PERSON] отримала направлений ним лист особисто 21.08.2020 року. Проте, до нотаріуса в зазначену дату та час вона не з`явилась. Вона просто не відреагувала на його пропозицію ніяким чином. На його думку, вказані обставини свідчать про небажання позивачки до конструктивного діалогу з приводу інтересів дитини. Усі її дії спрямовані на отримання від нього якихось матеріальних заохочень, хоча вона вже офіційно знаходиться в шлюбі з іншим чоловіком. Можливо, тих коштів, що виділяє її чоловік, їй недостатньо і таким чином вона намагається покращити своє становище за його рахунок. В своєму позові позивачка посилається на ст.155 СК України та ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» і зазначає, що батькові права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Проте, сама діє всупереч інтересам дитини, забороняючи їй спілкування з ним та налаштовуючи проти нього. Посилання ж позивачки на те, що він досі не звернувся до суду з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, не свідчать про його небажання це робити, а свідчать лише про те, що він завжди намагається вирішити питання спочатку мирним шляхом, а тільки у разі неможливості це зробити - звертається до суду. Щодо порушення ним права дитини на оздоровлення, відпочинок, дозвілля, культурний розвиток та розширення кругозору, хоче повідомити наступне. За весь час після розірвання їх шлюбу позивачка жодного разу не надала йому можливості поїхати з дитиною на відпочинок, навіть, в межах України, не кажучи вже про виїзд доньки за кордон разом з ним. Посилання позивачки на визначення місця проживання їх доньки разом з нею за рішенням суду по справі № 182/8387/19 також безпідставні, навіть, брехливі, оскільки вказане питання судом взагалі не розглядалось. Їх донька ніколи не зверталась до нього з приводу її виїзду за кордон з матір`ю. Він звертає увагу суду на те, що з телефону доньки йому надходили смс-повідомлення, написані її матір`ю. Про це свідчить і манера складання цих повідомлень, і використання лексики, яка непритаманна дитині у 13 років. Позивачка забороняє їх дитині спілкуватись з ним у будь-якій формі. Не може бути використаним як доказ його «неналежної» поведінки та порушення прав доньки і зловживання батьківськими права й постанова від 24.05.2019 року по справі № 182/3252/19 щодо «притягнення» його до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Згідно вказаного документу, суддею Нікопольського міськрайонного суду Борисовою Н.А. лише встановлено, що, згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 21.12.2018 року, його дії кваліфіковані за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Проте, жодного слова про його винність у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення цей судовий документ не містить. Крім того, він заперечує проти позовних вимог [PERSON] про стягнення з нього витрат на переклад документів в сумі 1 010 грн. + 460 грн., як зазначає позивачка. Додані нею документи не стосуються виїзду дитини, а підтверджують витрати позивачки па власні подорожі І8.07.2020 року, 01.08.2020 року, 15.08.2020 року. Копія свідоцтва про шлюб, укладений між позивачкою та [PERSON] 25.01.2020 року у Нікопольському міськрайонному відділі ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), на українській мові була додана позивачкою до матеріалів позовної заяви від 13.07.2020 року. Навіщо вона робила переклад з литовської мови зазначеного документу, йому невідомо і не стосується предмету спору. [PERSON] має на меті лише «зірвати» з нього якнайбільше грошей. Взагалі позивачка насправді ніколи не переймалась щодо дитини, її почуттів та справедливості тих образ, які вона наносить дитині. Також в своєму позові [PERSON] суперечить сама собі, то зазначаючи, що вона «одноособово матеріально утримає дитину», то таки погоджуючись, що він сплачує на її утримання аліменти, згідно рішення Нікопольського міськрайонного суду від 25.02.2019 року. Заборгованість по сплаті аліментів у нього відсутня. Документів на підтвердження витрат позивачки на правову допомогу в матеріалах направленої йому копії позовної заяви не міститься. Тому ця позовна вимога також не підлягає задоволенню. Взагалі позивачка не надала суду жодного підтвердження ним порушення її прав або прав дитини, а тому її позов є безпідставним і не підлягає задоволенню. Скориставшись своїм правом на відповідь, позивачка надала до суду відповідь на відзив (а.с.84-85), в якому посилається на наступне. 14.09.2020 року вона отримала рекомендований лист, в якому був відзив на її позов, у зв`язку з чим викладає наступні аргументи на спростування наведених відповідачем у відзиві на позов пояснень. Доказів її знущань над дитиною відповідачем не надано, це наклеп. У неї на першому місці була сім`я, родина, але ж таких цінностей у відповідача немає. Він тільки прагнув про свій інтерес, своє життя, свої задоволення, сім`я йому була байдужа. Його ставлення до дитини не змінилось, вона не прагне таких хитрощів, до яких вподобається відповідач. [PERSON] та повагу до дитини треба всебічно і постійно проявляти, а не тоді, коли йому щось треба. «Підкупом» доньки вона ніколи не займалась, її батьки виховували її правильно, і вона їх ніколи не підводила. Таке ж ставлення було і в неї до доньки, її родини. Це своєчасно зрозумів відповідач та почав знущатись над нею, як йому хотілось, і зараз вона бачить глибину його падіння і душевну, і духовну. Відповідач в своєму відзиву пише, що йому дає «насолоду» оговір матері його дитини, але заради чого, він і сам не знає. Так, дійсно, з листопада 2018 року вони з відповідачем не підтримували шлюбних стосунків, і він дитиною не займався, вона була йому байдужа, з нею він не спілкувався та не підтримував жодного зв`язку. За весь період навчання дитини, відповідач не підтримує зв`язок і з класним керівником, не цікавиться навчальними досягненнями і життям [PERSON] у школі. Вона ж, навпаки, цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання (це - з характеристики доньки з навчального закладу). Донька, дійсно, подорослішала і все розуміє. Те, що вона не бажає спілкуватися з відповідачем, це її рішення, він її ображав, кривдив, підвищував на неї голос. Він не має на доньку позитивного впливу, не користується її авторитетом. І нічого не робить для того, щоб донька звернула на нього увагу, хоч у нього є можливість, але немає любові до доньки, хоча вона в нього єдина і їй скоро чотирнадцять років. На памяті дитини - тільки неповага до матері, до неї, скандали у сім`ї з боку відповідача. А, крім того, будучи на підпитку, відповідач ще затіяв бійку (бив її, штовхнув так, що вона впала, забилась головою та спиною, і як результат бійки - лікарняний лист в грудні 2018 року). Це все відбувалось на очах у дитини і за це був складений протокол відносно відповідача про адміністративне правопорушення серії ГР № 135557 від 21.12.2018 роу про вчинення психологічного насильства в сім`ї. Тому відповідач виправдовує себе перед судом, але не перед дитиною. Вона не забороняє доньці спілкуватися з відповідачем, але це її рішення. У доньки є свій телефон, вона його не перевіряє, бо довіряє доньці. Тому все, що пише у відзиві батько дитини, - наклеп. Якби донька не показала їй скриншоти, вона би і не знала про її розмову з батьком, спілкування у мережі відносно надання дозволу на її виїзд за кордон. Ось після чого вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом. Але коли відповідач отримав копію позову, на їх адресу прийшов лист (перед першим судовим засіданням), де була неналежна пропозиція, невідомо ким складена і ким відправлена, тому перше судове засідання у вересні 2020 року було відкладено представником відповідача для ознайомлення з матеріалами справи. А надалі вона отримала відзив на позовну заяву, з яким не згодна. Їй особисто від відповідача нічого не потрібно, вона працює і в неї є коханий чоловік, який має можливість утримувати родину, і якому вона вдячна за все. На відпочинок доньці вона з відповідача нічого не вимагає, це вже питання її сім`ї. Відповідно до перекладу документів, вважає, що це було необхідним, тому що пропозиція її чоловіка, документ, який підтверджує особу, статус особи, зміну її прізвища є важлим для суду, обгрунтованості позову. Всі документи були отримані відповідачем, більш того, він мав можливість ознайомитися з матеріалами справи і навести свої заперечення. Звертає увагу, що відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за кордон до Литви та чине цьому перепони. Така його позиція шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Її бажання отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з правами дитини, визначеними положеннями Сімейного кодексом України та іншими актами чинного законодавства України. Відсутні будь-які обставини, які обмежують, згідно із законодавством, право тимчасового виїзду дитини за кордон, а тому тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька відповідає інтересам дитини та вимогам чинного законодавства України. За таких обставин вважає заперечення, викладені відповідачем [PERSON] , у відзиві на позов, - необґрунтованими. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність (а.с.67), представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с.108), відповідач проти задоволення позову частково не заперечував, заперечував лише в частині стягнення з нього судових витрат (а.с.109). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі перебували у шлюбі (а.с.7), який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду 05.12.2019 року (а.с.8). 25.01.2020 року позивачка по справі знову зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.10), отримавши прізвище після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу з [PERSON] позивачка має доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Дитина мешкає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Чоловік позивачки по справі [PERSON] - громадянин Литовської Республіки, як сі його батьки - [PERSON] та [PERSON] , які мають намір запросити їх з донькою у гості. Однак, без отримання у встановленому порядку згоди відповідача на виїзд доньки [PERSON] , [INFO] , до Литви позивачка не має можливості оформити у встановленому порядку візу та не може отримати у встановленому порядку дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Колишній чоловік позивачки - відповідач по справі [PERSON] не надає добровільної згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний період. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, оскільки позивач свої вимоги виклала у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: з зазначенням конкретної країни та зазначенням періоду виїзду за межі України, що, в свою чергу, не суперечить інтересам одного з батьків, а також не позбавить відповідача по справі передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею.

Outcome: partial