Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа по справі Служба у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позові вказала, що їй відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно належить квартира [ADDRESS] . В квартирі зареєстрована вона, її онука [PERSON] зі своїми трьома малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проте в квартирі її онука не проживає з 2012 року, а її діти взагалі ніколи в даній квартирі не проживали. При цьому [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який є батьком малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Фактично ж [PERSON] зі своїми малолітніми дітьми і чоловіком проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] житло залишила добровільно, витрат на утримання квартири та сплату за житлово-комунальні послуги не несе, особисті речі відповідачів у будинку відсутні. Це створює їй певні незручності, зокрема, по сплаті комунальних послуг, утриманню квартири, отримання субсидії, тощо. На підставі вищевикладеного позивач прохала суд, визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою в якій прохала справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позову. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча відповідно до ст.ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомили, клопотання від відповідачів про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Лубенської міської ради Кравець Т.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, оскільки це можливе лише тоді, коли батьки зареєструють дітей за іншою адресою. Заслухавши думку представника третьої особи по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15590470 від 15.08.2007 року(а.с.8). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, складеного головою ЖБК «Райдуга» 30.08.2018 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , але з 2012 року вони в даній квартирі не проживають (а.с.9). Вищевказані факти в своїй сукупності свідчать, про те, що відповідач [PERSON] не проживаює в квартирі належній позивачу з 2012 року, не користується даним житлом, не з`являється в ньому, не несе жодних витрат по його утриманню, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали в даній квартирі. . У зв`язку з реєстрацією відповідачів у належному позивачу житловому будинку позивач [PERSON] позбавлена, як власник, права на власний розсуд розпоряджатися належним їй нерухомим майном. Із повідомлення про призначення субсидії на ЖКП до особової справи №14271 уповноваженому власнику [PERSON] вбачається, що з травня 2018 року житлову субсидію їй не призначено(а.с.18). Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] являється онукою позивача [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] провнуками позивача [PERSON] , з 2012 року вони не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , тобто в розумінні статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР, не відносяться до членів сім`ї власника квартири [PERSON] . Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] , та її неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, право відповідачем не оспорюється, відзив на позовну заяву до суду не подано. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved