Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

20.02.2019 року представник позивача АТ «Універсал Банк» Турик І.М., який діє на підставі довіреності (а.с.57) звернувся до суду з позовом до [PERSON] і просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, із урахуванням всієї простроченої заборгованості, відсоткам, підвищеним відсоткам у сумі 119 040 грн. 25 коп. та понесені судові витрати за розгляд справи, мотивуючи тим, що з відповідачем [PERSON] 07.04.2008 року був укладений кредитний договір № CL 30297, за яким банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 36 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% річних за користування кредитом, зі строком погашення не пізніше 20.03.2015 року. Позивач виконав свої зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти, а відповідач прийняв позику, але свої зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконує. Тому 14 січня 2010 року Болградським районним судом було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за цім кредитним договором в розмірі 43 928,17 грн. Цей судовий наказ було виконано та останній платіж по ньому відповідач здійснила 29.11.2017 року. Позивач вважає, що оскільки умови договору відповідач не виконав, кредитний договір не було розірвано, а ухвалення рішення не є підставою для припинення нарахування Банком відсотків та підвищених відсотків за кредитом, тому просить стягнути з відповідача відповідну суму. Представник позивача АТ «Універсал Банк» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Від її імені до суду надав відзив представник за довіреністю - [PERSON] (а.с.113), в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строків для звернення до суду з позовом (а.с.83-88). Також, 24.04.2019 року представник позивача Турик І.М., надав до суду відповідь на відзив, в який посилається на неправомочність представника відповідача, через відсутність апостиля та на правомірність нарахування відсотків за користування кредитом. Окрім цього 02.05.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому він посилається на ст.ст.1,2 Конвенції оскільки, ст.1 чітко визначає перелік документів, щодо яких скасовується обов`язковість проставлення апостилю, зокрема, - нотаріальні акти, яким в даному випадку є довіреність. Також звертає увагу суду на п.17 п.7 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5, що наявність судового рішення не припиняє правовідносин та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, лише за умови, якщо рішення суду не виконано боржником. Крім того, вважає помилковим твердження позивача щодо часткового погашення коштів від 29.11.2017 року, так як це є виконанням рішення суду, прийнятого у 2010 році. 10.07.2019 року від представника позивача Пижик В.В. (який діє на підставі довіреності) надішла заява в який він підтримав позовні вимоги та просив розглянути справи без участі представника позивача. Позицію банку він обґрунтовує відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а саме кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами, як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (п.20 ухвали ВС від 24.01.2019 року по справі; 5017/1987/2012, провадження № 12-289 гс18). Сторонами у пункті 2.1 кредитного договору з урахуванням принципу свободи договору передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, допускає нарахування Банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Також він знову звертає увагу суду на неправомочність представника відповідача. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ч.2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи... Для підтвердження своїх повноважень [PERSON] надав до суду оригінал довіреності 95АА0655856, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.113), ця довіреність складена російською мовою, зміст якої цілком зрозумілій суду, тому повноваження представника відповідача знайшли своє підтвердження. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Судом встановлено, що 07.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал банк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є Акціонерне товариство «Універсал Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №CL30297, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у тимчасове платне користування у сумі 36 000,00 грн. терміном користування до 20 березня 2015 року зі сплатою 36 % річних за користування кредитом згідно договору. (а.с.7-16). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Остання зобов`язалася за договором повертати кредит відповідно до вимог п.п.5.1 Договору. Дострокове погашення кредиту передбачено п.п.6.6 Договору. 14 січня 2010 року Болградським районним судом Одеської області видано наказ по справі № 2-н-3/10, відповідно до якого з [PERSON] стягнуто 43 928 грн. 17 коп. та з пояснень сторін вбачається що ця сума стягнута на виконання вищезазначеного кредиту (а.с.43). Як вбачається з матеріалів наданих позивачем, [PERSON] на протязі 2011-2017 років сплачувала стягнену судом заборгованість (а.с.25-42). Останній платіж сплачено 29.11.2017 році в сумі 446,66 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 832_39 (а.с.42 на звороті). Тобто відповідачем повністю повернуто кредитні кошти та відсотки за користування ними, відповідно до судового рішення від 14.01.2010 року. Як вбачається з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 84 місяці - до 20 березня 2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 20 березня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 20 числа кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК Україні. Така позиція відповідає висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в цивільній справі №444/9519/12, який згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів" має враховуватися судом. Як вбачається з розрахунку наданого позивачем (а.с.18-19), Банком нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами до 20.03.2015 року, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Верховний Суд висловив свою думку в постанові по справі №5017/1987/2012 року, провадження № 12-289 гс18) с приводу того, що пред`явлення вимоги Банком про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності, тобто позивачем змінено строк повернення кредиту за договором з 20.03.2015 на інший термін - до 14.01.2010 року. Після пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір № CL 30297припинив дію, а Банк з 14.01.2010 втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, нарахованих за ставкою 36% річних, передбачених індивідуальними умовами надання та погашення Кредиту (Додаток 1). Тому суд вважає, що вимога, щодо стягнення відсотків в сумі 39 782,08 грн. необґрунтована та не підлягає задоволенню. С приводу стягнення підвищених відсотків, слід зазначити наступне: Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Отже, за змістом наведеної норми закону інфляційні втрати, нараховані на суму боргу, та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні кредитору матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, що належать до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Так судом встановлено, що п.2.4. кредитного договору №CL30297 від 07.04.2008 року передбачено, що за користування кредитом понад встановлений строк (прострочення терміну сплати Щомісячного Платежу) встановлюється підвищена процентна ставка, що вказана в Додатку 1 до Договору, а саме 108 % річних (а.с.7,13). Відповідно до кредитного договору №CL30297 від 07.04.2008 року, договір було укладено на строк 84 місяця, по 20.03.2015 року включно. Але останній платіж сплачено відповідачем 29.11.2017 році в сумі 446,66 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 832_39 (а.с.42 на звороті), тобто саме до цієї дати має нести відповідальність відповідач за прострочення повернення суми кредитних коштів. Водночас главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Зі змісту норм матеріального права випливає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 зазначеного Кодексу). Також відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що сума яка підлягає стягненню не повинна перевищувати трирічного строку, а тому: позивач звернувся до суду 20.02.2019 року, датою з якою необхідно стягувати подвійній розмір процентів буде 20.02.2016 року, останньою датою нарахування процентів буде дата повного погашення кредиту, а саме 29.11.2017 року, тому сума підвищених відсотків складає - 13 360,23 грн., саме цю суму суд вважає необхідним стягнути з відповідача, а до інших нарахувань застосувати строк позовної давності. На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, щодо часткового задоволенні позовних вимог, а саме вважає доведеними та обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення подвійних відсотків в сумі 13 360,23 грн., с приводу стягнення судових витрат понесених позивачем за розгляд справи у суді, позивачем не додано жодного доказу, тому в цієї частині також позов не підлягає задоволенню. При розподілі судових витрат суд вважає необхідним застосувати дію п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, та стягнути зі сторін судові витрати на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як ціна позову складає 119 040,25 грн., судовий збір який необхідно було сплатити становить 1921 грн. Судом частково задоволено позов, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 215,60 грн. (13 360,23 х 1921 : 119 040,25). Залишок несплаченого судового збору в сумі 1921 - 215,60 = 1705,40 грн. необхідно стягнути з позивача. На підставі ст.ст. 509, 526, 527, 530, 549, 625, 1054 та

Outcome: partial