Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

16.12.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , представник позивача, адвокат Романовська Т.М., з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача Верхньодніпровської міської об`єднаної територіальної громади Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області 17.12.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 08.02.2021 року. 08.02.2021 року закінчене підготовче судове засідання справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 24.03.2021 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 24.03.2021 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати за ним право на земельну частку (пай), розміром 6.35 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) згідно Державного акту на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «ім.. Шевченка» № 0008 від 03 квітня 1995 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 1977 року по 01 травня 1995 року він був членом колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Шевченка», Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. На початку грудня 2020 року він дізнався, що має право на земельну частку (пай), як член колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «ім.. Шевченка» в зв`язку з чим звернувся до відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області з відповідною заявою Згідно повідомлення відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області підтверджений факт, що він значиться в списках до Державного акту про паво колективної власності на землю КСП «ім.. Шевченка» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ВД № 0008 від 03.04.1995 року. Середній розмір земельної частки (паю), який перебуває у колективній власності КСП «ім.. Шевченка» складає 6.35 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат на право на земельну частку (пай) [PERSON] , не отримував. Таким чином він, як член колгоспу «ім. Шевченка » набув право на отримання земельної частки (паю) , що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Представник відповідача Верхньодніпровської об`єднаної територіальної громади Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився. про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином пд. розписку в минулому судовому засіданні. В підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперчував. відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору представник Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно письмових пояснень просить ухвалити законне рішення навівши правове обґрунтування права на земельну ділянку (пай) членів колгоспів та КСП. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. З наданої позивачем трудової книжки колгоспника судом встановлено, що позивач з з 1976 по 1978 рік був членом колгоспу «ім. Шевченко» та був розрахований в зв`язку з виїздом. Потім знову був членом колгоспу ім. Шевченко з 1982 року по 1985 рік. В подальшому був членом цього ж господарства з 1990 року по 01 травня 1995 року. Дані періоди членства позивача в колгоспі ім. Шевченка в подальшому КСП ім.. Шевченка підтверджуються і архівною довідкою від 02.04.2020 року, в якій зазначений трудовий стаж та заробіток позивача та вказується що позивач зазначений в книзі трудового стажу та заробітку колгоспників. Таким чином з наданих суду доказів встановлено, що позивач був членом колгоспу «ім. Шевченка» в подальшому КСП «ім. Шевченка » в період з 1976 року по 01.05.1995 року. Також судом встановлено, що паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Шевченка» проводилось у квітні 1995 року. Державний акт серії ДП № 0008 на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству «ім. Шевченка» виданий 03.04.1995 року, що підтверджується повідомленням відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та копією Державного акту про право колективної власності на землю. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Як вбачається з повідомлення відділу у Верхньодніпровському районі ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області від 08.12.2020 року № М-52/0-0.20-53/133-20 позивач значиться у списку до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «ім. Шевченка » від 03.04.1995 року . Сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] , не виготовлявся. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. З наданих суду документів встановлено, що на час видачі КСП «ім. Шевченка » Державного акту на право колективної власності на землю позивач був членом КСП «ім. Шевченка», що підтверджується даними трудової книжки колгоспника, виданої на ім`я позивача та архівною довідкою. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» - Трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» - Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Відповідно до ч.1,2 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» - Членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Записи в трудовій книжці позивача вказують на те, що позивач був членом колгоспу «ім. Шевченка », оскільки записи про трудовий стаж позивача здійснені саме в трудовій книжці колгоспника та продовжував працювати в КСП «ім. Шевченка» та був членом цього господарства до 01 травня 1995 року Оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що членство позивача в КСП «ім. Шевченка » в період з 1976 року по 1995 рік знайшло своє підтвердження, наданими позивачем доказами, а саме записами в трудовій книжці колгоспника, яка містить найменування господарства, його печатку, підпис керівника, а також архівною довідкою, яка містить відомості про трудову участь позивача у даному господарстві та нараховану йому заробітну плату. Відповідно до ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року), сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п.17 розділу Х "Перехідних положень"Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку(пай) з дня видачі цього акту. Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку(пай). Згідно із ч. 9 ст. 5 ЗК України (1990р.) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6, ч. 7 ст. 6 цього Кодексу. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 року № 2498-VIII, який набрав чинності 01.01.2019 року, землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Аналізуючи досліджені докази, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай), тобто для задоволення позовних вимог. Оскільки на підставі зібраних у справі доказів судом встановлено, що позивач працював у КСП «ім. Шевченка», був членом даного сільськогосподарського підприємства, та при паюванні земель сільськогосподарського підприємства був включений у список осіб на отримання земельної частки (паю). Саме факт членства позивача у КСП «ім. Шевченка» є правовою підставою для визначення права позивача на земельну частку (пай), оскільки необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві. Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що позивач не пропустив строк звернення до суду через те, що дізнався про свої порушені права лише у 2020 році, а тому порушене право підлягає захисту . Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, мотивованими, а тому за позивачем слід визнати право на земельну частку (пай), в розмірі 6,35 умовних кадастрових гектарів. Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, оскільки немає вини відповідача у порушенні прав позивача.

Outcome: approved