Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, в якому, просить стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що Вироком Галицького районного суду м.Львова від 12 жовтня 2015 року позивача [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.222, ч.І, ч.2 ст.366 КК України та виправдано через відсутність в діях складу цих злочинів. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року вищевказаний вирок залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора у даній справі залишено без задоволення. Ухвалою судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2017 р. касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін. Таким чином, рішеннями судів всіх інстанцій, в тому числі найвищої, його було виправдано та встановлено незаконність відкриття щодо нього кримінальної справи. Кримінальна справа № 181-0649 за необгрунтованими фактами щодо нього була порушена 19 вересня 2005 року слідчим прокуратури м.Львова, відповідно до постанови в цей же день його було затримано, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину. 22 вересня 2005 року Галицьким районним судом м. Львова продовжено термін його затримання до 10 діб. 28 вересня 2005 року зазначений суд відмовив слідчому у взятті його під варту з огляду на повну відсутність підстав для утримання під вартою, а також з огляду на його вік, та наявність хвороби Розслідування у сфабрикованій кримінальній справі щодо нього тягнулося 6 років і лише 21 жовтня 2011 року вироком Галицького районного суду м.Львова його було визнано винним у вчиненні злочинів передбачкених - ч.1 ст.222 та ч.1 ст.366 КК України та виправдано за ч.2 ст.364 КК України. Запобіжний захід - підписку про невиїзд вироком було залишено в силі до його вступу у законну силу. 21 лютого 2012 року ухвалою кримінальної палати Апеляційного суду Львівської області, вирок скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. З жовтня2013 року вироком Галицького районного суду його знову визнають винним у вчиненні злочинів, відповідальність за які передбачена ч.2 ст.222, ч.1, 2 ст.366 КК України і одночасно звільняють від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності. В лютому 2014 року Апеляційний суд Львівської області вказаний вирок скасував, визнавши розгляд справи у даній справі однобічним, а вирок суду - необґрунтованим. Зазначає, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури він незаконно перебував під судом і слідством більш ніж 128 місяців. Більше 10 років його було обмежено у пересуванні, внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді арешту, а потім - підписки про невиїзд, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості відвідувати своїх родичів, які мешкають за межами України та подорожувати. У середовищі його спілкування, яке охоплює освічених, інтелігентних, ділових людей, була підірвана професійна репутація. Кримінальним переслідуванням йому спричинені моральні та фізичні страждання - принижені його честь та гідність, підірване здоров'я, був порушений нормальний спосіб його життя, а внаслідок постійного стресу, в нього як в людини похилого віку із підірваним, слабким здоров'ям, стан суттєво погіршився. Позивач та його представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Прокурор у судовому засіданні проти позову заперечив. Зокрема, стверджує, що позивачем не доведено, у чому полягають протиправні дії осіб органів досудового розслідування та не підтверджено що позивачеві завдана моральна шкода. Тому, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні проти позову заперечила, з тих підстав, що позивачем не доведено, що йому була завдана моральна шкода. Просить у задоволенні позову відмовити. Оглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно із ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно і зст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ст. 56 Конституції України визначено право кожного громадянина на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень Відповідно до ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Судом встановлено, що 19 вересня 2005 року відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочинів передбачених ч.2 ст. 22, ч.2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України. В межах даного кримінального провадження № 181-0649, слідчий звернувся до суду з поданням про застосування щодо [PERSON] запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 22.09.2005 року термін затримання [PERSON] було продовжено до 10 діб,а в подальшому постановою того ж суду від 28 вересня 2005 року , останньому обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 21 жовтня 2011 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст.222 ч.1 ст.366 КК України За ч.2 ст. 364 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2012 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 21.10.2011 року скасовано та справу направлено на новий розгляд. Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 03 жовтня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст.222, ч.1 ст.366, ч. 2 ст. 366 КК України Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2014 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд. Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 23 грудня 2014 року [PERSON] за ст.. ст.. 222 ч.2, 366 ч.1, 366 ч.2 КК України виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2015 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 23.12.2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд. Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 12 жовтня 2015 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні злочинів передбачених ст. ст. 222 ч.2, 366 ч.1, 366 ч.2 КК України, за ч.2 ст. 22, ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 366 КК України виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року, ухвала Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року залишена без змін. Таким чином, суд дійшов висновку, що в результаті незаконних дій органом досудового розслідування та прокуратури [PERSON] у період з 19.09.2005 року до 23.05.2016 року незаконно перебувала під судом і слідством, тобто повних 128 місяців. Таким чином, суд вважає, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування, прокуратури [PERSON] завдано моральну шкоду з огляду на наступне. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду. Пунктом 1 ст.2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема постановлення судом виправдувального вироку. Відповідно до п.5 ст.3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема моральна шкода. За час незаконного перебування під слідством та судом, [PERSON] зазнав моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу,що призвело до значного погіршення стану здоров'я, у порушенні нормального життєвого ритму . Згідно з пунктами 5 та 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету,незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року та відповідно дост.360-7 ЦПК України має враховуватися при застосуванні таких норм права. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров'я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо. Таким чином, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду були порушені конституційні права позивача, що завдало йому фізичних і моральних страждань, призвело до погіршення стану здоров'я, психологічного стану. Згідно ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік» у 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3200 гривень. Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, [PERSON] підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 409 600,00 грн., з розрахунку 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на час винесення рішення) х 128 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом) = 409 600,00 грн. Однак суд зазначає, що вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку і будь-якій особі, внаслідок незаконного притягнення його як обвинуваченого. Однак, враховуючи, обставини справи, тривалий час перебування [PERSON] під слідством та судом, представлені суду доказу, в тому числі медичні документи про стан здоров'я позивача, які вказують на значне погіршення його стану здоров'я саме після виникнення обставин, які стали підставою подання позову, суд приходить до переконання, що мінімально можливий розмір відшкодування моральної шкоди, не може в повній мірі слугувати справедливим відшкодування за завдані позивачу моральні страждання, а тому суд вважає, що відшкодуванню підлягає сума в розмір 600 000 гривень. Згідно п.10-1 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. Згідно п.35 Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Казначейством України. Згідно пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь позивача з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України.

Outcome: partial