Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що 10 листопада 2005 року між нею\~та відповідачем\~було укладено\~шлюб.Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 11.04.2018 року по справі ЄУН 335/13171/17 шлюб розірвано. В період перебування у шлюбі між нею та відповідачем за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 43,19 м. кв., яка була оформлена на Відповідача, що підтверджується договором купівлі продажу від 28.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Клименко В.В. Згідно Висновку про вартість (ідентифікатор за базою ФДМУ ФБУЕФФ673376) вартість квартири станом на 28.10.2020 року складає 413000 гривень. Позивачка претендує на 1/2 частку квартири, вартість якої складає 206500 гривень. Оскільки домовленості про добровільний розподіл майна, що є спільною сумісною власністю, не досягнуто, просила суд поділити спільне майно подружжя у судовому порядку. Ухвалою суду від 27.11.2020 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подав письмову заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність та відзив на позов суду не надав. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.\~247,\~280,\~281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 10.11.2005 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 748, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] . За час перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,19 м. кв., право власності на яку набуто на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Клименко В.В. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 229529143 за Відповідачем04.05.2007 року зареєстровано 1/1 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 18033460). Надані позивачем докази про придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 18033460), під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові. На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 18033460), є спільної сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.\~\~\~\~\~\~\~\~ Статтею 369 ЦК України\~передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1\~ст. 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст. 65 СК України\~встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. З поданих матеріалів вбачається, що між сторонами існує спір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя квартири, за адресою: . [ADDRESS] . На час розгляду справи відповідачем не надано будь-яких даних, з урахуванням яких можливо було б дійти висновку про врегулювання спору. Крім того, матеріали справи не містять даних про компенсацію належної позивачці частки у спільному майні подружжя, яке перебуває у користуванні відповідача. Статтею 69 СК\~України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Зі змісту п. п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що об`єкт нерухомого майна, а саме: квартира [ADDRESS] , яка придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, за умови відсутності домовленості між сторонами про поділ спільного майна, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні - по 1/2 частині. Відповідно до\~ст.\~\~365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Статтею 372 ЦК України\~передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції" зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Так, матеріалами справи підтверджено, що спільне володіння та користування майном, придбаним під час шлюбу сторонами є неможливим. Обставин, які б свідчили про спричинення істотної шкоди інтересам співвласника майна - відповідачу [PERSON] , внаслідок поділу спільного мана подружжя судом не встановлено та відповідачем не наведено. З урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи з того, що зазначене у позові майно набуте подружжям за час зареєстрованого шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, домовленості між сторонами по справі ніякої не було, шлюбний договір не укладався, при поділі цього майна, частки кожного з подружжя є рівними, а тому з врахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню і кожному із сторін належить по 1/2 частині спірного майна. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~065 грн. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання адвокатської допомоги, додатковою угодою, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 3700 грн. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, розміром позовних вимог, тому, на підставі ч. 3 ст. 137 ЦПК України, вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: approved