Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у військовому навчальному підрозділі Служби безпеки України вищого навчального закладу, в якому просив стягнути з відповідача витрати, пов'язані з її утриманням в Інституті підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, у розмірі 48 102,87 грн.. Також просив стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 31.07.2008 року наказом першого заступника директора Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національної юридичної академії України імені Я. Мудрого № 116-ос [PERSON] була прийнята на військову службу (навчання) курсантом 1-го курсу, зарахована до списків особового складу ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого та поставлена на всі види забезпечення. ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого є військовим навчальним підрозділом СБУ вищого навчального закладу, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 року №1410 « Про створення єдиної системи військової освіти» входить до єдиної системи освіти. Під час навчання в ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого [PERSON] у період навчання з 31.07.2008 року по 06.06.2013 року знаходилася на державному забезпеченні. Позивач зазначає, що [PERSON] є випускницею ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого 2013 року. Після закінчення навчання в ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого відповідач [PERSON] наказом Служби безпеки України від 07.06.2013 року №637-ос була прийнята на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Службу безпеки України строком на 5 років із присвоєнням їй першого офіцерського звання «лейтенант» та наказом начальника ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого від 07.06.2013 року №107-сч, направлена для подальшого проходження військової служби до Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим. Посилається на те, що наказом Голови СБУ від 25.04.2014 року № 872-ос [PERSON] звільнено з військової служби за підпунктом «е» пункту 62 (через службову невідповідність) Положення про проходження військової служби військо службовцями Служби безпеки України ( затверджено Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262), із зняттям з військового обліку та з 25.04.2014 року виключено зі списків особового складу. Після закінчення ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого, який є військовим навчальним підрозділом СБУ вищого навчального закладу, [PERSON] проходила військову службу в СБУ з 07.06.2013 року до 25.04.2014 року, тобто менше 5 років. Позивач звертає увагу суду на те, що згідно з пунктами 1,2,5 Порядку особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби в СБУ протягом п'яти років після закінчення військового навчального підрозділу в СБУ вищого навчального закладу, зокрема через службову невідповідність, відшкодовують СБУ витрати, пов'язані з їх утриманням у військовому навчальному підрозділі, за весь період навчання у вказаному підрозділі. Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з : грошовими, продовольчими, речовими, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацію Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держприкордонслужбою (п. 3 Порядку). Позивач зазначає, що сума витрат пов'язаних з утриманням курсанта [PERSON] з 31.07.2008 року по 06.06.2013 року в ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого, що має бути нею відшкодована становить 48 102,87 грн., згідно з розрахунком витрат. Факт невідшкодування відповідачем Службі безпеки України вказаних витрат протягом трьох років із дня звільнення її з військової служби в СБУ (25.04.2014 року) свідчить про небажання відповідача відшкодувати такі витрати в добровільному порядку. У зв'язку з чим позивач змушений звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності, про що надав відповідне клопотання, яке міститься в матеріалах справи (а.с.а.с. 40-41). Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, врахувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 31.07.2008 року наказом першого заступника директора Інституту підготовки юридичних кадрів для Служби безпеки України Національної юридичної академії України імені Я. Мудрого № 116-ос [PERSON] була прийнята на військову службу (навчання) курсантом 1-го курсу, зарахована до списків особового складу ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого та поставлена на всі види забезпечення, що підтверджується Витягом із Наказу (а.с. 13). ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого є військовим навчальним підрозділом СБУ вищого навчального закладу, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 року №1410 « Про створення єдиної системи військової освіти» входить до єдиної системи освіти. Під час навчання в ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого [PERSON] у період навчання з 31.07.2008 року по 06.06.2013 року знаходилася на державному забезпеченні, що підтверджується Витягом із Наказів (а.с. 17, 18, 19, 20) З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] є випускницею ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого 2013 року. Наказом Служби безпеки України від 07.06.2013 року №637-ос [PERSON] була прийнята на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Службу безпеки України строком на 5 років із присвоєнням їй першого офіцерського звання «лейтенант» та наказом начальника ІПЮК для СБУ НЮУ ім. Я.Мудрого від 07.06.2013 року №107-сч, направлена для подальшого проходження військової служби до Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим (а.с. 14). Як вбачається з наказу № 872-ос від 25.04.2014 року наказом Голови СБУ [PERSON] звільнено з військової служби за підпунктом «е» пункту 62 (через службову невідповідність) Положення про проходження військової служби військо службовцями Служби безпеки України (затверджено Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262), із зняттям з військового обліку та з 25.04.2014 року виключено зі списків особового складу (а.с. 15). З наданих суду матеріалів встановлено, що згідно з пунктами 1, 2, 5 Порядку особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби в СБУ протягом п'яти років після закінчення військового навчального підрозділу в СБУ вищого навчального закладу, зокрема через службову невідповідність, відшкодовують СБУ витрати, пов'язані з їх утриманням у військовому навчальному підрозділі, за весь період навчання у вказаному підрозділі. Відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з : грошовими, продовольчими, речовими, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацію Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держприкордонслужбою (п. 3 Порядку). Статтею 20 Закону України «Про Службу безпеки України» передбачено, що умови і порядок виконання своїх обов'язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» з громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону. Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами третім і п'ятим частини другої статті 23 цього Закону. Установлення правових відносин між курсантами, яким не виповнилося 18 років, і державою здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Порядок проходження ними військової служби (навчання) встановлюється положеннями про проходження військової служби громадянами України та іншими нормативно-правовими актами України. У відповідності до п. «е» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через службову невідповідність. Згідно з п. 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж" "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Положеннями пунктів 3 - 5 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року №964, передбачено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. Витрати відшкодовуються у повному розмірі особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" - за весь період навчання. Згідно довідки-розрахунку №27/1285 від 20.03.2017 року витрати пов'язані з утриманням [PERSON] в Інституті підготовки юридичних кадрів для СБ України Національного юридичного університету імені Я. Мудрого з 31.07.2008 року по 06.06.2013 року становлять - 48 102,87 грн. ( а.с. 16) однак, відповідачем витрати не відшкодовано й до цього часу. Суд, проаналізувавши зміст вищезазначених правовідносин, які склалися між сторонами, приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання Глави 63 ЦК України (Послуги. Загальні положення), а також до них підлягають застосуванню як загальні норми ЦК України, які визначають поняття зобов'язання та порядок його виконання, порядок укладення та виконання договорів, так і норми нормативно-правових актів Президента України, Кабінету Міністрів України та Міністерства Внутрішніх Справ України, зокрема Указу Президента України № 77/96 від 23.01.1996 року, Постанови КМУ від 22.08.1996 року № 992, Наказу МВС України від 14.05.2007 року № 150, Наказу МВС України від 15.02.2002 року № 148, Постанови КМУ від 17.11.2001 року № 1515, Постанови КМУ від 14.08.2013 року № 594, Постанови КМУ від 29.03.2002 року № 426, спільного Наказу МО України, МФ України, МВС України, Мінтрансзв'язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, УДО України, СБУ від 16.07.2007 року № 419/831/240/605/537/219/534. За приписами статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст. 626, 627, 628, 630 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Так статті 634, 636 ЦК України визначають, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що Виконавцем було надано послуги в межах, розмірах та в строки визначені умовами Договору, що на думку суду свідчить про належне виконання останнім своїх зобов'язань за укладеним між сторонами Договором. Суд визнає зазначені Розрахунки позивача достовірними та правильними, оскільки вони не оскаржені та не спростовані відповідачем, і приймає їх уваги як належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, які підтверджують факт розрахунку фактичних витрат пов'язаних з утриманням відповідача та їх розмір. Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 60, 10 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що остання після її звільнення через службову невідповідність, відповідно з підпунктом »е» пункту 62, в порушення п.п. 1, 2, 5 Порядку не здійснила відшкодування вищезазначених фактичних витрат на її утримання в розмірі 48 102,87 грн. в добровільному порядку та ухиляється від їх відшкодування. Відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» ст. 26 передбачено, що разі відмови Особи добровільно відшкодувати витрати таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність наявності порушення відповідачем права позивача, як сторони в зобов'язанні, яке виникло між ними, що в свою чергу свідчить про наявність в позивача суб'єктивного права вимоги до відповідача, обраний же позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як стягнення з відповідача фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права. Відповідно до 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 1 600,00 підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved