Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

07 липня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та Словянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про визнання заяви про відміну заповіту та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 03 травня 2012 року в с. Словянка Межівського району Дніпропетровської області померла [PERSON]. 21 грудня 1999 року вона зробила на її імя заповіт на все майно. 18 грудня 2012 року вона звернулася до приватного нотаріуса Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON], але нотаріус своєю постановою відмовила їй у видачі цього свідоцтва. Нотаріус обґрунтував відмову тим, що у спадковій справі на майно [PERSON] мається довідка за № 864 від 28 вересня 2012 року Словянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про те, що заповіт [PERSON] було відмінено заповідачем 12 серпня 2006 року заявою за реєстровим № 118. Є також аналогічна довідка за № 672 від 14.08.2012 року. Тому 02 вересня 2014 року нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину за законом племіннику померлої [PERSON] Проте заява [PERSON] про відміну заповіту від 21 грудня 1999 року складена з порушенням чинного законодавства та з помилками. Так, місце проживання [PERSON] вказано с. Славянка замість с. Словянка, а сільська рада вказана Славянська замість Словянська. По батькові [PERSON] вказано Андрівна, хоча в свідоцтві про смерть вона Андріївна. [PERSON] звернулась до сільської ради з проханням відмінити заповіт, але сільська рада заповіти не відміняє, а лише реєструє відміну. Крім цього, скасування заповіту, внесення до нього змін проводиться заповідачем особисто. При реєстрації відміни заповіту секретар виконкому Словянської сільської ради фактично не перевірив згідно з паспортом особу заповідача та його дієздатність. [PERSON] на цей момент досягла віку майже 88 років. У неї був поганий зір, тобто через фізичні вади вона самостійно не могла прочитати текст заяви, тому її посвідчення має відбуватися при свідках, які зачитують текст вголос та ставлять свої підписи на ньому, а в текст заяви заносяться відомості про особу свідків. Нотаріус зробила висновок про те, що [PERSON] заповіт скасувала, тому помилково прийняла рішення про визнання за [PERSON] права на спадщину померлої [PERSON] і 02 вересня 2014 року видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом, яке також є недійсним. Помилка нотаріуса полягає у тому, що в порушення ст. 46 Закону України «Про нотаріат» вона не витребувала із Словянської сільської ради копію заяви [PERSON] про скасування заповіту, а прийняла до спадкової справи довідку сільської ради з помилкою заповідача по батькові. В Книзі реєстрації нотаріальних дій Словянської сільської ради зроблено виправлення та підчистки, а відомості про відміну заповіту [PERSON] до Спадкового реєстру відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України за № 491 від 11 травня 2011 року внесено не було. В провадженні СВ Межівського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області мається кримінальна справа за її заявою по факту надання неправдивих відомостей нотаріусу посадовими особами Словянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області. Слідство за ч.1 ст. 366 КК України розпочато 11 грудня 2012 року, але до цього часу ще не завершено, підозру у вчиненні злочину нікому не предявлено. Просить суд визнати недійсними заяву [PERSON] про відміну заповіту від 21 грудня 1999 року та свідоцтво про право на спадщину за законом на майно [PERSON], видане 02 вересня 2014 року [PERSON] 23 липня 2015 року [PERSON] надала суду змінену та доповнену позовну заяву, в якій доповнила, що кількість аркушів в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Словянської сільської ради завірена посадовими особами сільської ради з прикладенням гербової печатки цього виконавчого комітету, але відповідно до п.19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, кількість аркушів повинна бути завірена підписом посадової особи виконавчого комітету вищестоящої Ради народних депутатів з прикладенням гербової печатки цього виконавчого комітету. Тобто при посвідченні зави [PERSON] службовою особою сільської ради було порушено ці вимоги Інструкції та ст.ст.1248, 1253, 1254 ЦК України. Заяву [PERSON] складено з порушенням вимог щодо її форми та посвідчення, тому вона є нікчемною відповідно до ст. 1257 ЦК України. Просить суд визнати недійсними заяву [PERSON] про відміну заповіту від 21 грудня 1999 року та свідоцтво про право на спадщину за законом на майно [PERSON], видане 02 вересня 2014 року [PERSON] В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував. Представник відповідача Словянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважаючи, що будь-яких порушень при оформленні спадщини після смерті [PERSON] допущено не було, при цьому відповідачем було надано суду письмові докази. Суд, вислухавши учасників судового процесу, перевіривши зібрані по справі докази, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Встановлено, що 03 травня 2012 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.12). За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.9). 12 серпня 2006 року [PERSON] звернулася з заявою до виконавчого комітету Словянської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області про скасування заповіту, складений нею 21.12.1999 року, який внесений в реєстр нотаріальних дій за №246 (а.с.10). Статтею 1254 ЦК України передбачено право заповідача на скасування та зміну заповіту. Секретарем виконавчого комітету Словянської сільської ради на заяві був вчинений посвідчувальний напис щодо справжності підпису померлої [PERSON], де остання особисто підписала заяву про відміну заповіту. У відповідності до ст.. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Пунктом 1 підпункту 4 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів», яка затверджена наказом Міністерства юстиції України за № 22/5 від 25.08.1994 року, та зареєстрована в Міністерстві юстиції № 256/446 - посадові особи виконавчих комітет сільських рад «посвідчують справжність підпису на документах». Як було встановлено в судовому засіданні відповідачем по справі у відповідності до вищезазначеної Інструкції, нотаріальні дії вчинила на дому за місцем проживанням померлої [PERSON]. під час даних дій було встановлено особу заявниці згідно паспорту; перевірено її дієздатність; нотаріальна дія була внесена в Реєстр нотаріальних дій і зареєстрована за № 118 в Книзі реєстрації , дана заява була внесена в Спадковий Реєстр згідно Витягу про реєстрацію за № 34971887 29.08.2013 року - «реєстрація скасування заповіту»; вищезазначена заява була складена у присутності [PERSON] працівника соціальної служби .., яка у судовому засіданні підтвердила, що дійсно покійна [PERSON] звернулась до неї з проханням запросити секретаря Словянської сільської ради [PERSON] для посвідчення підпису на заяві про зміну заповіту, який нею було складено у 1999 році на імя [PERSON]. Вони разом зі [PERSON] прибули за місцем проживання покійної [PERSON], де секретар сільської ради відповідно до паспорту встановила особу [PERSON], перевірила її дієздатність і так, як [PERSON] була особою похилого віку, то сама [PERSON] попросила її написати заяву про зміну заповіту, після чого покійна [PERSON] перечитала вищезазначену заяву та поставила власноручний підпис. Посилання позивача на ті обставини, що відповідачем було порушено «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів» свого підтвердження не знайшли, так як вони були спростовані показами свідка [PERSON], яка підтвердила відсутність будь яких порушень з боку відповідача при складанні заяви про відміну заповіту від 21.12.1999 року, сама позивачка або інші незацікавлені особи також при цьому присутні не були, інших же доказів, які б свідчили про наявність таких порушень суду не надано. Позивачка у позові посилається на те, що померла [PERSON] будучи особою похилого віку мала поганий зір, через фізичні вади вона не могла прочитати текст заяви, тому заява повинна зачитуватися свідками в голос та посвідчуватися підписами свідків на даній заяві з внесенням відомостей про особи свідків. Однак позивачем не надано жодних документально підтверджених доказів (медична довідка, витяг з історії хвороби), які б свідчили про поганий зір, фізичні вади померлої [PERSON] і який конкретний характер вони носили за час її життя. Тому суд вважає, що відповідачем вказана нотаріальна дія була проведена у відповідності до діючого на той час цивільного законодавства. Реалізація права на зміну чи складання заповіту відбувається за правилами встановленими для складання заповіту (ч.7 ст. 1254 ЦК України ). Зокрема, обовязково необхідною є наявність повної цивільної дієздатності заповідача (ч. 1 ст. 1254 ЦК України), забороняється внесення змін чи скасування заповіту через представника (ч. 6 ст. 1254 ЦК України). При цьому здійснення права на зміну чи скасування заповіту можливе у будь-який час протягом життя заповідача (ч. 1 та 5 ст. 1254 ЦК України ), але з урахуванням того, що право на заповіт має особа, яка володіє повною цивільною дієздатністю. Згідно з п. 18 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05. 2008 року № 7 заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном . За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Згідно з ч. 1 п. 17 цієї ж Постанови право на предявлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Таким чином, право на скасування або зміну заповіту є виключним правом заповідача, і в разі якщо заповідач після складання заповіту став недієздатним або особою з обмеженою цивільною дієздатністю, змінити або скасувати складений заповіт неможливо. Ст. 1245 ЦК України передбачено вичерпний перелік прав заповідача, це право на скасування заповіту; складання нового заповіту; внесення змін до заповіту. Скасування заповіту є остаточним і не підлягає відміні. Суд звертає увагу, що у відповідності до ч.4 ст. 1254 ЦК України передбачено два випадки відновлення дійсності попереднього заповіту, це якщо останні заповіт був складений заповідачем, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керуватися ними; якщо останній заповіт був складений заповідачем проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску. Однак позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили, що померла [PERSON]А перебувала у такому стані, як це передбачено у вищезазначеній статті ЦК України. Позивач у позові посилається, що [PERSON] звернулася до Словянської сільської ради з проханням відмінити заповіт, але суд звертає увагу, що згідно нормативно правової бази, якою регулюються зазначені правовідносини не передбачено відміну заповіту сільськими радами, сільські ради лише реєструють його скасування, як це було зроблено відповідачем і знайшло своє підтвердження в ході слухання справи у суді. Чинне матеріальне право не містить у собі такого поняття як відміну заповіту, на що посилається позивач та не передбачає державної реєстрації відміни заповіту. Звертаючись до суду [PERSON] в позові вказує на ряд помилок, які були допущені з боку нотаріуса [PERSON] при оформленні спадщини після смерті [PERSON] [PERSON], але суд вважає оскільки позивачем скарга на дії нотаріуса не подавалася, то суд не має виходити за межі заявлених позивачем позовних вимог. Також позивач у своїй позовній заяві вказує на те, що вона зверталася до прокуратури Межівського району з заявою про службовий підлог працівниками Словянської сільської ради у звязку з чим вона була позбавлена спадщини і що в провадженні СВ Межівського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області мається кримінальне провадження по її заяві по факту надання неправдивих відомостей нотаріусу посадовими особами Словянської сільської ради. Однак позивачем не надано до суду документи, які б підтверджували вину відповідачів у даній справі або ж судове рішення з даного приводу. Судом у судовому засіданні було оглянуто журнал реєстрації нотаріальних дій виконкому Словянської сільської ради за 2006 рік, де у графі за №118 «[PERSON] секретарем сільської ради було посвідчено справжність підпису на заяві про зміну заповіту» даний журнал був пронумерований, прошнурований та скріплений гербовою печаткою та підписом секретаря Словянської сільської ради, підчистки та виправлення у даному журналі, на які посилається позивач у своєму позові, відсутні, що дозволяє суду зробити висновок, що посадовими особами Словянської сільської ради порушень «Інструкції про порядок вчення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів» допущено не було. Спадщину після [PERSON] прийняв [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.25, 26, 27). Згідно ч.2 ст. 1223 ЦК України спадкування за законом настає в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини . Відповідно до ст. 66 Закону України „Про нотаріат", спадкоємець має право одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину - це саме той документ, який посвідчує права спадкоємця на спадкове майно, точніше перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємця. Крім цього, якщо успадковане майно підлягає обов'язковій державній реєстрації (нерухомість), то свідоцтво про право на спадщину є для спадкоємців правовстановлюючим документом. Стаття 1301 ЦК України визначає підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім'я якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване). Проте свідоцтво може бути визнане недійсним також в інших випадках, встановлених законом, що дозволяє стверджувати про те, що перелік підстав визнання свідоцтва недійсним не є вичерпним і може бути розширений шляхом аналізу й тлумачення інших норм спадкового права. Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його не уповноваженою на те посадовою особою; оформлення не за місцем відкриття спадщини; недодержання встановленої законом форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя тощо. Відповідно до абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво відповідно до ст.1301 ЦК України про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. При вирішенні питання про недійсність свідоцтва про спадщину правила про недійсність правочину не застосовуються і відповідно не можуть бути застосовані та визнані у статтях 216-217 ЦК України правові наслідки недійсності правочину. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що відповідач [PERSON] правомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON], інших доказів щодо обґрунтування своїх вимог про визнання судом заяви про відміну заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, суду позивачем не надано, тому суд вважає за можливе в задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі ст.ст.1254, 1273, 1275, 1301 ЦК України, абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»,

Outcome: dismissed