Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

12 січня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся громадянин [PERSON] із позовом до [PERSON], третя особа, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про відібрання малолітньої дитини та визначення її місця проживання, в котрому він просить суд винести рішення про відібрання у відповідачки [PERSON] без позбавлення її батьківських прав їх спільного сина, - [PERSON], [INFO], та передачу останнього йому, - [PERSON] для подальшого виховання, визначивши постійним місце його проживання: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказував на те, що 01 червня 2001 року між ним та відповідачкою [PERSON], Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №185, та котрий рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року, було розірвано. Вказував на те, що від спільного шлюбу вони з відповідачкою [PERSON] мають малолітнього сина, - [PERSON], [INFO], котрий до квітня 2016 року проживав разом із відповідачкою [PERSON] Зазначав, що проживає він окремо від колишньої дружини, спільного господарства з відповідачкою вони не ведуть, спільний їх син на даний час проживає разом із ним. Посилався на ті обставини, що причиною його звернення до суду стало ведення відповідачкою [PERSON] аморального способу життя, що виразилося у зловживанні останньою спиртними напоями, агресивній поведінці, та як наслідок неналежним ставленням останньої до своїх батьківських обов'язків по вихованню їх спільного сина. Окрім того, 21 січня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася громадянка [PERSON] із позовом до [PERSON], третя особа, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини, в котрому вона просить суд винести рішення, котрим визначити місцем проживання малолітнього, - [PERSON], [INFO], залишивши його на її утриманні та вихованні за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги окрім того, що вони з позивачем за первісним позовом, - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий в подальшому було розірвано за рішенням суду, та того, що від даного шлюбу вони мають спільного малолітнього сина, вмотивовувала тим, що з вересня 2014 року [PERSON] почав забирати їхнього сина на невизначені строки. Забирає його самовільно з дитячого садочку, впродовж кількох днів вона не має можливості бачитися та спілкуватися із сином. Вказувала на те, що їх син потребує особливої уваги, оскільки він має затримання психічного розвитку, останній потребує навчання за програмою для дітей з порушеннями психологічного розвитку, заняття з логопедом та лікування в лікаря-невролога. Емоційний стан їх сина нестабільний, поведінка не завжди відповідає ситуації, не стійка. Постійні сварки між нею та [PERSON] тільки погіршують його становище. Крім того, їх спільний син повинен постійно вживати відповідні медичні препарати, але батько вважає, що вони занадто коштовні, та купує більш дешеві аналоги. Зазначала, що з моменту народження та по квітень 2016 року, їх син зареєстрований та проживав разом зі нею та її бабусею за адресою: [ADDRESS]. Це житло належить їй згідно договору дарування квартири з 23 січня 2003 року. Посилалася на ті обставини, що [PERSON] власного житла не має, проживає разом із матір'ю. Працює, отримує мінімальну заробітну плату. Вважає, що перебування сина в сім'ї колишнього чоловіка негативно впливає на його виховання та погіршує стан його здоров'я. [PERSON] не може дати дитині ні належного виховання, ні належного матеріального забезпечення. Відповідно до ч.1 ст.126 ЦПК України, суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовом одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача. Ухвалою суду від 30 червня 2015 року, об'єднано в одне провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про відібрання малолітньої дитини та визначення її місця проживання, з матеріалами цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини. Присутні у судовому засіданні позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом, - [PERSON], та його представник за довіреністю, - [PERSON] (довіреність від 03 квітня 2016 року, строк дії, п'ять років (а.с.92), кожен окремо надали пояснення по суті справи, уточнили первісні позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про відібрання малолітньої дитини та визначення її місця проживання, просили суд винести рішення, котрим визначити постійним місце проживання їх з [PERSON] спільного малолітнього сина, - [PERSON], [INFO], разом із батьком за адресою: [ADDRESS], в іншій частині позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Проти зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини, позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом, - [PERSON] та його представник за довіреністю, - [PERSON], заперечували у повному обсязі вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, про що надали до суду відповідні письмові заперечення, в котрих вказували на те, що обставини викладені [PERSON] в її зустрічній позовній заяві є ніщо іншим, ніж наклепом (а.с.137-140). Відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом, - [PERSON], до зали суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Будучи присутньою у попередніх судових засіданнях, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, - [PERSON] проти первісних позовних вимог заперечувала у повному обсязі вважаючи їх недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказувала на ті обставини, що аморальний спосіб життя вона не веде, працює, піклується за їх спільним з [PERSON] сином, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків з приводу його виконання. На підставі викладеного просила у задоволенні первісних позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, про відібрання малолітньої дитини та визначення її місця проживання, підтримала у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у зустрічній позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Присутня у судовому засіданні представник третьої особи за первісним та зустрічним позовом, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради, - Козачук Л.В. (довіреність №20/35-16 від 11 січня 2016 року, термін дії, - до 31 грудня 2016 року (а.с.108), надала пояснення по суті справи, підтримала первісні позовні вимоги вважаючи за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком. У задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Допитана в ході судового розгляду свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом, - [PERSON] є її рідним сином. Підтвердила факт ведення [PERSON] аморального способу життя. Вказувала на зловживання останньою алкогольними напоями, та на прояви останньою агресії. Зазначала, що була очевидцем неодноразових візитів [PERSON] до дитячого садка, де виховувався їх з [PERSON] спільний син, в стані алкогольного сп'яніння. Посилалася на ті обставини, що їй відомо про те, що [PERSON] неодноразово знущалася над дитиною, а в цілому самоусунулася від її виховання та виконання своїх батьківських обов'язків. Вислухавши пояснення учасників процесу та свідка, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 01 червня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (том №1, а.с.15), вбачається, що 01 червня 2001 року між сторонами по справі, [PERSON] (том №1, а.с.7-10) та [PERSON] (том №2, а.с.5) було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №185. Від даного шлюбу у сторін народилася дитина, син, - [PERSON], [INFO], в свідоцтві про народження якого сторони записані батьками дитини, та що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №123 (том №1, а.с.21), котрий згідно наявної медичної документації перебуває на обліку з приводу затримання розвитку мовлення (том №1, а.с.61, 160, 169, 171-172, том №2, а.с.15), та згідно довідки №61 від 12 вересня 2016 року є учнем 1-Б класу КЗО «Криворізький багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» ДОР», і утримується на неповному державному забезпеченні з 01 вересня 2016 року (том №1, а.с.186). Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (том №1, а.с.22). Відповідно до наявних в матеріалах справи копій актів обстеження житлово-побутових умов від 25 липня 2014 року та 14 червня 2016 року, складених начальником та головними спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, вбачається, що за адресою фактичного проживання малолітнього, - [PERSON], [INFO], а саме: [ADDRESS], для виховання, розвитку та проживання дитини створені всі необхідні умови (том №1, а.с.20, 175). Щодо встановлення даних, що характеризують позивача за первісним та відповідача за зустрічним позовом, - [PERSON], а також відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовом, - [PERSON], судом встановлено наступні факти. З наявної медичної документації вбачається, що [PERSON] на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебував та не перебуває (том №1, а.с.141, 142, 143). З наявної в матеріалах справи копії наказу №2-К від 17 травня 2016 року, вбачається, що [PERSON] з 17 травня 2016 року прийнято на ТОВ «ГРІФОН КАПІТАЛ» на посаду майстра з ремонту металургійного устаткування з випробувальним терміном на один місяць з окладом згідно з штатним розписом 3280,00 гривень та приробітку за підсумками роботи за місяць (том №1, а.с.176), де він працює і по теперішній час, що встановлено з пояснень учасників процесу. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній проходив службу у Збройних Силах України, має достатньо великий досвід та стаж праці на промислових підприємствах (том №1, а.с.13-14). З характеристики, виданої за попереднім місцем роботи [PERSON], - ППВО «УКРПРОМСЕРВІС» вбачається, що останній зарекомендував себе в умовах праці з позитивної сторони (том №1, а.с.11). Крім того отримував відповідний заробіток (том №1, а.с.105, 106, 107). З акту від 24 липня 2014 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS], та копії паспорту громадянина України (том №1, а.с.7-9), вбачається, що [PERSON] проживає та значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] з травня 2014 року та по теперішній час. Разом із ним проживає та перебуває на його утриманні малолітній син, - [PERSON], [INFO] (том №1, а.с.16), котрий з 08 січня 2014 року відвідував Комунальний спеціальний дошкільний навчальний заклад №120 (том №1, а.с.17). Квартира [ADDRESS], на праві приватної спільної сумісної власності належить, - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], уповноваженим власником квартири є [PERSON] (том №1, а.с.145-148). Згідно копії довідки №277 від 05 серпня 2014 року, виданої начальником ОК «Червоні вітрила», вбачається підтвердженим факт відпочинку [PERSON] та його малолітнього сина, - [PERSON] в ОК «Червоні вітрила» м. Скадовськ з 30 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року (том №1, а.с.18, 19). Згідно копії довідки №299 від 20 квітня 2016 року вбачається, що [PERSON] з 11 липня 2015 року по 12 серпня 2015 року, з 20 серпня 2015 року по 02 грудня 2015 року, та з 25 грудня 2015 року по 01 квітня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції м. Маріуполь Донецької області, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції (том №1, а.с.152). З наявної в матеріалах справи копії паспорту громадянина України (том №2, а.с.5), та пояснень учасників процесу судом встановлено, що [PERSON] значиться зареєстрованою та фактично проживає за адресою: [ADDRESS], котра належить останній на праві приватної власності згідно договору дарування (том №2, а.с.12, 13, 14). За вказаною адресою з [PERSON] проживає її бабуся, - [PERSON], [INFO], та проживав до квітня 2016 року, що встановлено працівниками служби у справах дітей, її малолітній син, - [PERSON] (том №2, а.с.10). Станом на грудень 2014 року спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Дзержинської районної у місті Кривому Розі ради не встановлено порушень умов проживання дитини у квартирі, що належить [PERSON], щодо ситуації, що склалася в родині, проінформовано фахівців Криворізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей і молоді в Дзержинському районі, для організації соціального супроводу даної сім'ї (том №1, а.с.24). Під наглядом лікаря-нарколога [PERSON] не перебувала та не перебуває (том №1, а.с.62). Відповідно до довідки КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР» (том №1, а.с.64) громадянка [PERSON] страждає на непсихотичний психічний розлад. Згідно копії наказу (розпорядження) про прийняття на роботу, [PERSON] прийнято на посаду соціального робітника 6-го розряду Відділення соціальної допомоги (том №1, а.с.66). Чи працює [PERSON] і на даний час судом встановити не є можливим, оскільки відповідних документів чи пояснень останньою до суду надано не було. З матеріалів справи судом встановлено неодноразові факти порушення [PERSON] громадського порядку, в тому числі стосовно неналежного виконання останньою батьківських обов'язків по відношенню до свого малолітнього сина, що виразилося у вчиненні останньою неодноразових сварок, явкою останньої до дошкільного закладу за своїм сином у стані алкогольного сп'яніння, однак ознак кримінального правопорушення у діях [PERSON] встановлено не було (том №1, а.с.12, 25, 26, 59, 155). Згідно копії протоколу зустрічі з дитиною від 03 червня 2016 року, складеного психологом-консультантом [PERSON] (том №1, а.с.178-181, 184, 185) вбачається, що спеціалістом було встановлено, що на теперішній час малолітній [PERSON], [INFO], перебуває на етапі будування стосунків з батьком, що, зважаючи на його стать і вік, є дуже цінним. Для майбутнього дорослого життя [PERSON] важливо, щоб його спроби вибудувати стосунки були успішні. Хлопець потребує стабільності, впевненості у дорослих та їх рішеннях. Важливо, щоб він міг знати, що буде в наступну мить його життя, міг готуватися до якихось подій, керувати в певній мірі своїм життям. Це можливо зробити поруч з дорослим, який нікуди не подінеться, не порушить спільні плани. Для формування стосунків важливо, щоб у дитини була постійна домівка (том №1, а.с.177). З наданого до суду висновку виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради від 06 червня 2016 року «Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON]», судом встановлено, що розглянувши позовні заяви громадянина [PERSON] до громадянки [PERSON], та громадянки [PERSON] до громадянина [PERSON], які знаходяться на розгляді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], виконком Дзержинської районної у місті ради встановив наступне. Громадянин [PERSON], [INFO], та громадянка [PERSON], [INFO], є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Громадянин [PERSON] та громадянка [PERSON] розлучені, проживають окремо. Громадянин [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження умов проживання, який надано, він проживає за вказаною адресою у двокімнатній квартирі разом з матір'ю та дядьком, має свою окрему кімнату, в якій створено умови для проживання, навчання та розвитку дитини, є співвласником вказаного житла. Громадянка [PERSON] є власником двокімнатної квартири і проживає за адресою: [ADDRESS]. Громадянин [PERSON] з березня 2015 року по березень 2016 року проходив військову службу в зоні проведення антитерористичної операції. До квітня 2016 року малолітній [PERSON] проживав з матір'ю, з квітня 2016 року після звільнення батька з військової служби проживає з ним. З наданих матеріалів справи, а саме: з довідки КЗ «Криворізька МКЛ № 2» ДОР» від 27 лютого 2015 року (том №1, а.с.42) встановлено, що громадянка [PERSON] звернула¬ся до приймального відділення вказаного закладу з тілесними ушкодженнями та перебувала в стані алкогольного сп'яніння. Згідно з доповідною вихователя групи дошкільного закладу №120, який відвідувала дитина, на ім'я завідуючої (том №1, а.с.59), громадянка [PERSON] неодноразово попереджалася про недопущення відвідування нею дитячого закладу у нетверезому стані. Відповідно до довідки КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР» (том №1, а.с.64) громадянка [PERSON] страждає на непсихотичний психічний розлад. З протоколу зустрічі, яка проведена психологом-консультантом з дитиною 03 червня 2016 року, де був присутній батько дитини (мати відмовилася бути присутньою) дитина потребує стабільності, впевненості у дорослих та їх рішеннях, важливо, щоб він міг знати, що буде у наступну мить його життя, міг готуватися до якихось подій, керувати у певній мірі своїм життям. Це можливо зробити поруч з дорослим, який не порушить спільні плани. Для формування стосунків важливо, щоб у дитини була постійна домівка. У діалозі з психологом дитина висловилася про те, що «мама завжди пила та курила». 06 червня 2016 року, на засідання комісії з питань захисту прав дитини, де розглядалося питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], громадянка [PERSON], не з'явилася, та не надала обґрунтованих пояснень своєї неявки. Батько дитини характеризується позитивно, дбає про дитину, бажає щоб дитина проживала разом з ним. Виходячи з вищезазначеного, враховуючи вік та інтереси дитини, виконком районної у місті ради вважає за доцільне проживання малолітнього [PERSON], [INFO], визначити разом з батьком (том №1, а.с.182-183). Судом встановлено, що між сторонами на даний час виник спір з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до п.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.6 СК України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Із Декларації ООН прав дитини (1959 року) вбачається, що, «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.8 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року №866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Разом з тим згідно з ч.3 ст.163 СК України суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або Органу опіки та піклування. Згідно п.6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Малолітні діти потребують перш за все в жіночому догляді, якщо мати здатна його здійснити. Європейський суд неодноразово зазначав, що ст.8 Конвенції включає право батьків на те, щоб було вжито заходів, спрямованих на возз'єднання з їхньою дитиною, а також зобов'язання національних властей вжити подібні заходи. Це відноситься не тільки до справ, що стосуються обов'язкового приміщення дітей під опіку держави і вживання заходів по опіці, але також і до справ, коли між батьками і / або іншими членами сім'ї дитини виникають суперечки з питання спілкування і проживання дитини (рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994). Європейський Суд нагадує, що, хоча метою статті 8 Конвенції є головним чином захист людини від свавільного втручання в здійснення її прав з боку органів державної влади, вона передбачає і позитивні зобов'язання, нерозривно пов'язані з ефективним «повагою» сімейного життя - поняттям, яке в рамках Конвенції має автономне значення. Щодо обов'язку держави вжити активних заходів, Європейський Суд повторює, що стаття 8 Конвенції передбачає право матері або батька на те, щоб були виконані дії по їх возз'єднанню зі своєю дитиною, а також обов'язок внутрішньодержавних влади здійснити ці дії (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), скарга №31679/96, §94, ECHR 2000-I, рішення у справі «Момуссо і Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France) від 06 грудня 2007 року скарга №39388/05, §83) і що відповідний обов'язок держави має відношення не до результату, а до засобів його досягнення (рішення у справі «Паскаль проти Румунії» (Pascal v. Romania) від 17 квітня 2012 року, скарга №805/09, §69). Разом з тим Європейський Суд підкреслює, що це зобов'язання не є абсолютним, оскільки іноді возз'єднання матері або батька зі своєю дитиною не може відбутися миттєво і вимагає підготовки. Характер і обсяг такої підготовки залежать від обставин кожної справи, але у всіх випадках важливими факторами є розуміння і співпрацю всіх зацікавлених осіб. Внутрішньодержавні влади повинні робити все можливе для полегшення цієї співпраці, але їх обов'язок вдаватися в цьому відношенні до примусу повинна бути обмежена: необхідно, щоб вони враховували інтереси, права і свободи всіх зацікавлених осіб і, зокрема, приділяли увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і його права, передбачені статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", §94, рішення у справі «Ханамірова проти Російської Федерації» (Khanamirova v. Russia) від 14 червня 2011 року, скарга №21353/10, §49). Проте Європейський Суд вважає, що, зіткнувшись з явно вираженим і наполегливим відмовою одного з батьків передати дитину іншому батькові, влада зобов'язана прийняти реальні та дієві заходи примусу з метою змусити батька, який відмовляється віддати дитину, виконати судове рішення (рішення у справі «Хансен проти Туреччини» (Hansen v. Turkey) від 23 вересня 2003 року, скарга №36141/97, §105, рішення у справі «Зеленева проти Російської Федерації» (Zelenevy v. Russia) від 03 жовтня 2013 року, скарга №59913/11, §76, рішення у справі «Пріцци проти Угорщини» (Prizzia v. Hungary) від 11 червня 2013 року, скарга №20255/12, §46 ). Крім того, Європейський Суд нагадує, що кожна держава-учасниця зобов'язана створювати повноцінні і достатні юридичні можливості забезпечити виконання власних позитивних зобов'язань, що випливають із статті 8 Конвенції, а завдання Європейського Суду полягає в тому, щоб встановити, чи вдалося внутрішньодержавним владі при застосуванні і тлумаченні відповідних правових норм дотримати гарантії, закріплені в статті 8 Конвенції, приділяючи, зокрема, увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (див. рішення у справі «RMS проти Іспанії» (RMS v. Spain) від 18 червня 2013 р , скарга №28775/12, §72). Нарешті, Європейський Суд повторює, що про достатність тієї чи іншої міри необхідно зважити на те, наскільки швидко вона була прийнята: розгляд з питання про покладання обов'язків по вихованню дитини, в тому числі виконання рішення, винесеного за результатами такого розгляду, вимагає негайних дій, оскільки з плином часу відносинам дитини з тим із батьків, з яким він не проживає, може бути завдано непоправної шкоди (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії», §102, рішення у справі «YU проти Російської Федерації» (YU v. Russia) від 13 листопада 2012, скарга №41354/10, §94, рішення у справі «Момуссо і Вашингтон проти Франції», §83). Відповідно до роз'яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вказано, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР №789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. При наведених вище конкретних обставинах суд вважає встановленим, що дійсно існували та існують умови, загрозливі для життя і здоров'я малолітньої дитини сторін саме через поведінку її матері, - [PERSON] і неналежне виконання нею (відсторонення від виконання) батьківських обов'язків, і були підстави для негайного відібрання дитини від матері зі сторони батька. Суд погоджується з тим, що на даний час є підстави для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, оскільки обстановка в сім'ї матері неблагонадійна для дитини, для її розвитку, загрозлива для здоров'я враховуючи вік дитини і конкретно встановлені обставини поведінки [PERSON] Суд вважає, що доведено наявність підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, визначивши постійним місцем його проживання: [ADDRESS], та це повністю відповідає інтересам малолітнього [PERSON], а тому первісні уточнені позовні вимоги на думку суду підлягають задоволенню. У задоволенні зустрічних позовних вимог суд вважає за доцільне відмовити у зв'язку із їх недоведеністю. Питання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених судових витрат в порядку ст.88 ЦПК України, суд не вирішує, оскільки воно не ставилося перед судом останнім. На підставі викладеного, та

Outcome: approved