Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

31.05.2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивувала тим, що 08.10.1983 року зареєструвала шлюб із відповідачем у Жидачівському райвідділі ЗАГС Львівської області за актовим записом №61. Від подружнього життя у них народилось двоє дітей, що є повнолітніми. З відповідачем вирішила розірвати шлюб, оскільки він зловживав спиртними напоями, внаслідок чого між ними часто виникали сварки та скандали. З приводу його протиправної поведінки вона неодноразово зверталась в органи міліції, але бажаного результату це не дало. Вона тривалий час намагалась зберегти сім"ю, але її старання були марними. Шлюбні відносини сторони припинили у 2006 році, кожен з них живе окремо своїм життям. За таких обставин вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, сім"я існує формально, а тому шлюб просила розірвати, оскільки відповідач відмовляється розірвати шлюб через органи РАЦСу. У судове засідання позивачка [PERSON] не з"явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на розірвання шлюбу згідний. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у розгляді справи у судове засідання не з"явились, тому фіксуванння судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось(ч.2 ст.197 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про укладеня шлюбу(а.с.3), вбачається, що 08 жовтня 1983 року у відділі ЗАГС Жидачівського райвиконкому Львівської області зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після укладенняї шлюбу присвоєно прізвище [PERSON](а.с.3). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, з 2006 року не проживають спільно. Фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі, неповнолітніх дітей не мають. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище та у заяві про визнання позову вказала, що бажає після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі прізвище, тому вона вправі надалі іменуватись цим прізвищем.

Outcome: approved