Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

30.08.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заподіяних збитків та моральної шкоди стороною правочину. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 жовтня 2015 року вона придбала у [PERSON] легковий автомобіль марки HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] шляхом укладання договору купівлі- продажу транспортного засобу з державною реєстрацією у центрі надання послуг ДАІ м. Балаклія на її ім`я. При укладанні вищезазначеного договору продавцем - [PERSON] від неї було приховано інформацію стосовно кола власників транспортного засобу, тобто придбаний автомобіль був спільним майном подружжя [PERSON] та його жінки [PERSON] , згоди на продаж якого вона не надавала. Відповідно рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року було визнано договір купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року недійсним в Ѕ частки в спільній сумісній власності подружжя. Відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року було визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , що зареєстрований на ім`я [PERSON] в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя. У зв`язку з визнанням договору купівлі-продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] недійсним в Ѕ частки та визнання права власності на вищезазначений автомобіль 1/2 частині автомобіля за [PERSON] , вона була позбавлена власності на 1/2 частини машини. З урахуванням оцінки на 13 серпня 2019 року вартість вищезазначеної 1/2 частки машини складає - 51 070,00 грн., а в подвійному розмірі - 102 140 грн. Придбавши в жовтні місяці 2015 року автомобіль, вона бажала забезпечити свою родину: доньку - [PERSON] , [INFO] та матір - [PERSON] , [INFO] , з якими вона разом мешкає за адресою: [ADDRESS] транспортом, щоб мати можливість самостійно, без допомоги громадського транспорту пересуватися по місту Ізюм, Ізюмському районі та м.Харків, вивезти дитину, матір до лікарні, на оздоровлення до моря, але з моменту придбання автомобіля, крім болю, страждань, нервових нападів, стресів, постійних судових позовів і засідань у її житті нічого не існує. Вона була і є відповідачем: по справі № 623/5110/15-ц Ізюмського міськрайонного суду Харківської області за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину; провадження № 22 ц/790/2607/16 за апеляційною скаргою [PERSON] , на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсного правочину; по справі № 623/4292/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про розподіл спільного нажитого майна; по справі № 623/1568/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] ,третя особа: Територіальний сервісний центр МВС України №6344 про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 21 липня 2017 року продавець - [PERSON] незаконно заволодів автомобілем, який зареєстрований на її ім`я та добровільно автомобіль не повертає. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2018 року було витребувано автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 15 жовтня 2015 року, із чужого незаконного володіння від [PERSON] , яке набрало законної сили після апеляційної скарги [PERSON] на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області - 13.09.2018 року. Під час розгляду справи в суді першої інстанції (Ізюмському міськрайонному суді Харківської області) [PERSON] відповідно акту приймання-передачі автомобіля від 15 травня передав вищезазначений автомобіль та технічний паспорт на нього, своїй колишній жінці, співвласниці автомобіля - [PERSON] . На сьогоднішній час [PERSON] ввівши її в оману, з метою вчинення правочину і отримання коштів, позбавив:права власності на Ѕ частку автомобіля; права користування, передавши автомобіль [PERSON] . З метою визначення порядку користування вищезазначеним автомобілем, вона письмово звернулася до співвласниці автомобіля - [PERSON] , але її звернення отримано, проте залишене поза уваги, тому вона змушена буду з цим питанням звернутися до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. З урахуванням вищезазначеного, розмір відшкодування моральної шкоди вона оцінила в 50 00,00 грн.(п`ятдесят тисяч гривень). З огляду на зазначене просить суд винести рішення про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , інд.номер: [NUMBER] , понесених збитків у розмірі - 102 140,00 грн. (сто дві тисячі сто сорок гривень); винести рішення про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , інд.номер: [NUMBER] , моральну шкоду у розмірі-50 000,00 грн.(п`ятдесят тисяч гривень); стягнути з відповідача суму за сплату проведення оцінки автомобіля в розмірі - 400,00 грн. (чотириста гривень); стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 2942.40 грн.( дві тисячі дев`ятсот сорок дві грн.40к.); стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 1 500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень). Ухвалою суду від 12 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. ( а.с. 66-67) 03.12.2019 року представником відповідача [PERSON] подано клопотання про застосування строків позовної давності, в якому вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовними вимогами. Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2016 року у справі №623/5110/15-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , про визнання правочину купівлі-продажу автомобіля недійсним, було позов [PERSON] - задоволено частково та визнано договір купівлі-продажу автомобіля «Хюндай Ассент», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року недійсним в 1/2 частки в спільній частковій власності подружжя. Тобто з моменту проголошення рішення в суді апеляційної інстанції, а саме 17 травня 2016 року воно набрало чинності та в одночас у [PERSON] виникло право звернення до суду з позовом про захист своїх прав, тобто почався перебіг строків позовної давності, який закінчився 17 травня 2019 року, а з зазначеним позовом позивачка звернулася 30 серпня 2019 року. (а.с. 73) Ухвалою від 03.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.(а.с. 78-79) 09.10.2020 року позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду за захистом прав та законних інтересів. (а.с. 126-128) Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 15.10.2015 року нею був придбаний автомобіль. Та вона не знала, що відповідач не єдиний власник. Щодо строку позовної давності, перебувала в скрутному матеріальному становище, знаходилась в декретній відпустці, хвора мати, не мала можливості працювати. Вона є власником Ѕ частини авто та [PERSON] є власником Ѕ частини авто. Автомобіль на даний час знаходиться у [PERSON] . Відносини у неї з [PERSON] були з 2014 року, вони мають спільну дитину. Відповідач з дружиною не проживав, тому вона думала, що він розлучений та не знала, що [PERSON] одружений. В 2017 році вона звернулась до поліції та до суду. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] пояснив, що автомобіль він купував в шлюбі з [PERSON] . Коли почав зустрічатися з [PERSON] , та вонна завагітніла, хотів вивести авто придбане в шлюбі з [PERSON] з під розділу майна подружжя. [PERSON] знала що він перебуває в шлюбі. Вони спільно з [PERSON] вирішили переоформити автомобіль, придбаний у шлюбі з [PERSON] на [PERSON] . [PERSON] не платила йому за авто жодної копійки, ніяких коштів йому не передавала. Заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] зазначив, що 26.08.2015 року у сторін народжується спільна дитина. 15.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. 23.09.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про розподіл спільно нажитого майна. 15.10.2015 року укладається угода між [PERSON] та [PERSON] про продаж авто. Також рішенням суду встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 2013-2014 роки проживали спільно. 17.05.2016 року рішенням апеляційного суду Харківської області визнано не дійсним договір в Ѕ частині. З цієї дати для позивача відліковується строк позовної давності у вказаних правовідносинах. Просив застосувати строк позовної давності, оскільки [PERSON] з 17.05.2016 року після скасування Апеляційним судом Харківської області рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.02.2016 року та частковому задоволенні позову [PERSON] та визнанні договіру купівлі продажу автомобіля HUNDAI ACCENT 2008 року випуску укладеного між [PERSON] та [PERSON] 15.10.2015 року недійсним в Ѕ частині в порядку поділу майна подружжя, дізналася про порушення її прав. Скасовано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Позивач не довела, що порушені її права та не вірно вибрала спосіб захисту та просив застосувати строк позовної давності. Питання щодо судових витрат вирішити після ухвалення рішення. Вислухавши пояснення сторін та представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Судом встановлено: Відповідно до довідки начальника територіального сервісного центру № 6344 [PERSON] № 18 від 04.01.2016 року автомобіль HUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER] був зареєстрований 15.07.2011 року за [PERSON] , [INFO] вищезазначений автомобіль перереєстровано на [PERSON] . (а.с. 12) 17.05.2016 року рішенням Апеляційного суду Харківської області позов [PERSON] задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 15 жовтня 2015 року недійсним в 1/2 частки в спільній сумісній власності подружжя. (а.с. 20-22) 29.11.2016 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , що зареєстрований на ім`я [PERSON] , рішення набрало чинності 02.02.2017 року.(а.с. 23-25) Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харпківської області від 21 травня 2018 року в задоволенні зустрічного розову [PERSON] до [PERSON] , третя особа : [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (фіктивним) відмовлено в повному обсязі. (а.с. 28-32) Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] серія [NUMBER] від 15.09.2017 року (повторно) батьком дитини зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . (а.с. 42) Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності дост. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6ст. 203 ЦК України. За змістом ч.5ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) - частина друга статті 22 ЦК України. Підставою для притягнення особи до відповідальності у вигляді відшкодування збитків є склад цивільного правопорушення, який складається з: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкоди, завданої такою поведінкою; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду, у вигляді умислу або необережності. Відсутність одного із елементів складу цивільного правопорушення є підставою для звільнення особи від відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Отже, відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Згідно довідки- рахунку серії ААЕ № 227777 виданої ПП ВФ "Автолюбитель" 15 жовтня 2015 року [PERSON] придбала автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску вартістю 40 000 грн (а.с.11) Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 10-3 від 13 серпня 2019 року суб"єкта оціночної діяльності ТФ "Автолюбитель" виконаного на замовлення [PERSON] віртість явтомобіля марки HYUNDAI ACCENT, державний номер [NUMBER] , бежевого кольору, 2008 року випуску становить 102140,00 грн. (а.с.13-14) Беручи до уваги ту обставину, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] в фактичних шлюбних стосунках, від яких мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , відчуження автомобіля здійснено 15 жовтня 2015 року після звернення до суду у вересні 2015 року дружини відповідача [PERSON] - [PERSON] з позовом про розподіл майна подружжя з метою уникнути його розділу, розірвання шлюбу відповідача з [PERSON] за рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області , яке набрало чинності 05.02.2016 року, посилання позивача [PERSON] на те,що відповідач ввів її в оману стосовно кола власників транспортного засобу, що вказаний автомобіль був спільним майном подружжя, та згоди на продаж якого дружина відповідача не надавала в судовому засіданні позивачем не доведено. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд надходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Позивач посилається на те, що протиправна поведінка відповідача призвела до того, що вона почуває себе ошуканою, має біль, страждань, нервових нападів, стресів, постійних судових позовів і засідань у її житті нічого не існує, чим заподіяно їй моральну шкоду, розмір якої нею оцінено в 50 000,00 грн. Вважає, що саме ці кошти має відшкодувати їй відповідач як компенсацію заподіяної ним їй моральної шкоди. Разом з тим, вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. не містить жодного обґрунтування в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України як щодо наявності такої шкоди, так і щодо саме такого розміру завданої моральної шкоди. Тому, позов і в цій частині задоволенню не підлягає. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. Порядок визначення та розподілу судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою передбачений ст.ст. 137, 141 ЦПК України. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив не розглядати питання стягнення витрат на правничу допомога, оскільки він має намір звернутися з заявою про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу. У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, у порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed