Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

05 червня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому прохає суд визнати недійсним Розпорядження органу приватизації виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 23 лютого 1996 р. № 2764 про приватизацію квартири [ADDRESS], загальною площею 73,5 кв.м. та свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], загальною площею 73,5 кв.м. видане на ім'я [PERSON] - 34/100 частин, [PERSON] - 31/100 частин, [PERSON] - 30/100 частин та йому, [PERSON] - 5/100 частин, видане органом приватизації виконавчого комітету міської Ради народних депутатів від 23 лютого 1996 р. Свої вимоги мотивує тим, що він, його мати, бабуся та прабабуся проживали в квартирі [ADDRESS], загальною площею 73, 5 кв.м. В даний час йому стало відомо, що 23 лютого 1996 року органом приватизації виконавчого комітету міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження № 2764 від цієї ж дати йому, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була передана у спільну часткову власність вищезазначена квартира в наступних розмірах: [PERSON] - 34/100 частин, [PERSON] - 31/100 частин, [PERSON]. - 30/100 частин та йому, [PERSON] - 5/100 частин. Указана приватизація була проведена з порушенням законодавства, що діяло на час проведення приватизації, оскільки не був дотриманий принцип рівності часток житлової площі, що призвело до порушення його житлових та майнових прав, тому він змушений звернутись до суду. Сторони до суду не з'явились. Надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позивач свій позов підтримав, відповідачі позов визнали повністю. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач, прізвище якого змінене з [PERSON] на [PERSON] (а.с.10), народився [INFO] у м. Ромни, що підтверджується копією його паспорту, серії [NUMBER], виданим Роменським ГО УМВД України в Сумській області (а.с.14-16). Його сім'я складалась із чотирьох чоловік: самого позивача, його матері - [PERSON], прізвище якої після одруження змінено на [PERSON] (а.с.11), його бабусі - [PERSON] та прабабусі - [PERSON] Всі вони займали трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 73,5 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, складеним 09 лютого 1996 року, реєстровий номер 30/3476 (а.с.13). 23 лютого 1996 року органом приватизації виконкому міської Ради народних депутатів, на підставі розпорядження № 2764 від цієї ж дати, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була передана у спільну часткову власність вищевказана квартира в наступних розмірах: [PERSON] - 34/100 частин, [PERSON] - 31/100 частин, [PERSON] - 30/100 частин та [PERSON] - 5/100 частин (а.с.5, 6, 7, 8, 9). Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду » до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, де приживають два і більше наймача, і які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст.5 ч.5 ЗУ „Про приватизацію державного житлового фонду " кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. П. 2 ст.8 вказаного Закону передбачено, що передача займаних квартир здійснюється в загальну сумісну або часткову власність з письмової згоди всіх повнолітніх членів сім'ї, постійно проживаючих в даній квартирі. У договорі передачі житлового приміщення у власність включаються всі неповнолітні, що мають право користування житловим приміщенням і проживають разом з особами, яким це житлове приміщення передається у загальну з неповнолітніми власність. Відповідно до п. п. 20, 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56, що був чинний на час проведення приватизації, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 64. Житлового кодексу УРСР, наймач квартири державного житлового фонду та члени його сім'ї мають однакові та рівні права на житло. Права на житло членів сім'ї наймача вважаються самостійними, а не похідними, а тому у разі приватизації квартири усі члени сім'ї, що взяли участь у приватизації, одержують рівні права як її співвласники. Розмір їхніх часток має бути однаковим. Аналізуючи зазначені норми законодавства, суд приходить до висновку, що право на приватизацію спірної квартири в рівних частинах мали всі особи, які мешкали в ній, а передача позивачу у власність шляхом приватизації меншої її частини, ніж встановлено законом, порушила його житлові права. Так, під час приватизації житла не були враховані норми вимог ст.215, ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, згідно яких угода зроблена батьками (усиновителями), не може суперечити правам і інтересам їхніх малолітніх дітей або непрацездатних. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 203 ч. 6 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ч .1 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто правочин, вчинений всупереч інтересам малолітньої, неповнолітньої чи непрацездатної дитини, є недійсним. Згідно ст. 261 ч. 4 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 10.04.2007 року (а.с.12). Спадщину після її смерті у встановленому порядку прийняла бабуся позивача - [PERSON], оскільки на час смерті вона проживала разом з нею та була зареєстрована за однією адресою, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Відповідачі по справі : мати позивача [PERSON] та його бабуся - [PERSON] не заперечують, що права [PERSON] під час приватизації були порушені, але чинним законом не передбачена розприватизація квартири, а визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло можливе лише в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи те, що розпорядження про приватизацію квартири та видане на його підставі свідоцтво про право власності на спірну квартиру видані з порушенням закону та суперечать інтересам позивача, тому указані правовстановлюючі документи необхідно визнати недійсними.

Outcome: approved