Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

В жовтні 2016 року представник позивача Київської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 07.05.2015 року, посвідчене державним нотаріусом П`ятнадятої Київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11.07.2015 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що Київською місцевою прокуратурою № 1 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12015100010009241 від 22.09.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, за фактом підробки документів та заволодіння комунальним майном, а саме: квартирою [ADDRESS] . Встановлено, що відповідно до ордеру, виданого виконавчим комітетом Московської районної ради м. Києва від 13.11.1978 № 13624, [PERSON] на сім`ю із чотирьох осіб в користування надано квартиру [ADDRESS] . Власник рахунку [PERSON] [INFO] померла. Після смерті, останньої, її донька [PERSON] та невстановлені слідством особи використали підроблене свідоцтво про право власності на житло № 19347 від 16.07.1998 року, начебто видане Відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації щодо належності вказаної квартири в рівних долях [PERSON] та [PERSON] . Факт підробки вказаного правовстановлюючого документу, підтверджується висновком судової експертизи № 625/1/тдд від 31.05.2016 року. Крім того, з інформацією Дарницької рай онної в м. києві державної адміністрації, розпорядження за № 19347 від 10.06.1998 року не стосується приватизації зазначеної квартири. Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю. 07.05.2015 року було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на спадщину за законом на на Ѕ частину вказаної квартири. В подальшому на підставі підробленого свідоцтва про право власності та неправомірно отриманого свідоцтва про право на спадщину від 07.05.2015 року, до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.05.2015 року були внесені відомості про право власності на квартиру за відповідачем [PERSON] . З огляду на викладене, вказана комунальна квартира незаконно вибула із власності територіальної громади м. Києва, а тому наявні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину від 07.05.2015 року недійсним, оскільки, останнє видане на підставі підробленого свідоцтва про право власності. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] 11.07.2015 року було укладено договір купівлі-продажу квартир [ADDRESS] . З огляду на те, що [PERSON] на час укладення договору не була законним власником зазначеного майна, то в силу ст. 317 ЦК України, не мала права ним розпоряджатись, а тому вказаний договір суперечить чинному закону, порушує право власності територіальної громади м. Києва, а тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Крім того, в зв`язку з тим, що майно вибуло із комунальної власності поза волею територіальної громади, без відповідного рішення органу місцевого самоврядування, квартира підлягає витребуванню у [PERSON] , як останнього набувача. На підставі викладеного, а також зважаючи на те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення її інтересів, та встановлено, що Київською міської радою неналежно виконуються повноваження щодо контролю за використанням комунального майна та повернення його до комунальної власності, позивач звернувся до суду за даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2016 року, у справі було відкрито провадження. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2019 року, позов було задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.05.2015 року, посвідчене державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 11.07.2015 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеню О.М. Витребувано від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74,6 кв.м, житловою площею 54,8 кв.м, вартістю 1060439 грн. 00 коп. Стягнуто в рівних частинах із [PERSON] та [PERSON] на користь Прокуратури м. Києва (код ЄДРПОУ 02910019, банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р\\р 35215057011062, код класифікації видатків бюджету 2800), судовий збір в розмірі 19351 (дев`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят одна) грн. 60 коп., що складає по 9675 (дев`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) грн. 80 коп. з кожного. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.09.2019 року, заяву відповідача [PERSON] про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення суду та заяву про перегляд заочного рішення у справі № 752/17605/16-ц , було задоволено. Поновлено відповідачу [PERSON] строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2019 року у справі № 752/17605/16-ц. Скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2019 року у справі № 752/17605/16-ц за та призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2019 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2020 року, провадження по цивільній справі в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] , яка померла [INFO] , а також провадження по цивільній справі в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, було закрито. Розгляд справи в частині позовних вимог Київської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про витребування майна, було продовжено. Представники позивача Київської місцевої прокуратури № 1 та Київської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився. судом про дату судового розгляду повідомлений належним чином та у встановлений законом порядок. Надав суду відзив, посилаючись на підстави, які викладені в ньому. Одночасно зазначив, що спірна квартира не перебуває у його володінні, він в ній не проживає, та за судовим рішенням договір купівлі-продажу, на підставі якого він набув на квартиру право власності визнано недійсним. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно із ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. З огляду на викладене, стороною позивача дійсно обґрунтовано наявність достатніх підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради. Крім того, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 11.07.2015 року було укладено договір купівлі-продажу квартир [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеню О.М. (а.с.55). Відповідно до звіту ТОВ «Інжиніринговий центр «Екскон» від 12.05.2016 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 07.05.2015 року складає суму в розмірі 1060439,00 грн. (а.с.56-57). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року у справі № 752/10507/16-ц, позов Органу опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня Олександр Миколайович про визнання правочину недійсним, було задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.07.2015 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] від імені та за дорученням якого діяв [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2017 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року було залишено без змін. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.12.2019 року, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2015 року, належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Однак, доказів на підтвердження належного звернення до виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2017 року у справі № 752/10507/16-ц, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 11.07.2015 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , матеріали справи не містять. Пред`являючи позовні вимоги в частині витребування квартири, позивачем зазначається про те, що спірна квартира перебуває в розпорядженні відповідача [PERSON] та, останній, нею володіє. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.185-186) та фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.186-187). В ході розгляду справи стороною відповідача зазначалось про те, що він фактично квартирою [ADDRESS] не володіє, та, остання, не перебуває у його розпорядженні, та доказів зворотному стороною позивача суду не надано. При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст. 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної Постанови передбачено, що, застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. З аналізу вищенаведених норм права слід зробити висновок про те, що однією із умов повернення майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, є фактичне знаходження майна у такої особи. В той же час, під час судового розгляду, суду не надано будь - яких належних та допустимих доказів того, що після ухвалення рішення Голосіївським районним судом м. Києва від 29.08.2017 року у справі № 752/10507/16-ц і на момент звернення до суду спірна квартира перебувала у фактичному володінні відповідача. Не надано суду й доказів того, що на момент судового розгляду та ухвалення рішення по цій справі, спірне майно продовжує фактично знаходитися в розпорядженні відповідача. Перевіряючи доведеність поовних вимог, суд виходить з положень ст. 12 ЦПК України, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд звертає увагу на те, що сторона позивача була обізнана про свої права та обов`язки, як учасника справи, у тому числі й щодо права подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. В той же час, стороною позивача будь - яких заяв та/або клопотань про забезпечення доказів, зокрема, в частині огляду квартири на предмет встановлення фактичного володіння та знаходження відповідача в спірній квартирі, до суду подано не було, а тому, на думку суду, позивачем не доведено перед судом обставини того, що спірна квартира, зокрема, після ухвалення судового рішення про визнання договору купівлі-продажу недійсним, - дійсно перебуває у володінні та розпорядженні відповідача. Окремо слід звернути увагу на те, що стороною позивача не було пред`явлено позовних вимог в частині скасування реєстрації права власності за відповідачем з огляду на те, що договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого наявний запис у відповідному реєстрі про власність відповідача, був визнаний недійсним, а суд, в силу положень цивільного процесуального закону, - позбавлений можливості вийти за межі пред`явлених позовних вимог. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що в ході розгляду справи не знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування позову щодо витребування майна, та вимог щодо скасування реєстрації права власності за відповідачем пред`явлено не було, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір за позовну вимогу про витребування майна слід залишити за позивачем по фактично понесеному. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed