Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в період з 01 січня 2013 року по 01 грудня 2017 року. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно рішення Рівненського міського суду № 2-7407/2009 року з нього на користь [PERSON] ( [PERSON] ) на утримання дочки [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти у розмірі 300 грн. до повноліття дитини. На підставі вказаного рішення були виписані виконавчі листи та пред`явленні до виконання. 22 березня 2019 року ним було отримано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з якого вбачається, що він має заборгованість у розмірі 29260 грн. Вважає, що його слід звільнити від часткової сплати заборгованості за аліментами в період з 01 січня 2013 року по 01 грудня 2017 року, оскільки в 2012 році термін дії картки, на яку ним здійснювались перекази аліментів закінчився, і [PERSON] запропонувала йому здійснювати виплати добровільно, в обхід виконавчої служби, на картку номер якої вона мала скинути смс-повідомленням. На вказану пропозицію він не погодився і чекав офіційного повідомлення номеру рахунка, щоб сплачувати аліменти. Крім того, на даний час в нього змінилося його сімейне становище, він повторно уклав шлюб, від якого має двох неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні. Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 09 годину 00 хвилин 25 травня 2019 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву та заперечень. Представник позивача адвокат Бойчук О.П. подала суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] підтримав, просить позов задоволити, справу розглядати без участі позивача та без її участі. Відповідач [PERSON] подала суду відзив на позов, в якому просить суд відмовити у позові. Зазначила, що розмір аліментів який стягується з відповідача є і так значно меншим від належного розміру, то ще і ці мізерні суми він не сплачує тривалий час, по надуним ним причинам . Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду по справі 2-7407/2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] ( [PERSON] ) на утримання дочки [PERSON] , [INFO] стягнуто аліменти у розмірі 300 гривень до повноліття дитини. На підставі вказаного рішення Рівненським міським судом були виписані виконавчі листи, які були пред`явленні до виконання. Згідно розрахунку заборгованості по виконанню виконавчого листа 2-7407/2009 здійсненого державним виконавцем Яковенко Є.Р., вбачається, що в період з червня 2009 року по січень 2011 року, [PERSON] здійснював періодичні платежі на виконання рішення суду про стягнення алмінтів, а з лютого 2011 року по листопад 2017 року не здійснив жодної проплати. Відповідно до вказаного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого державним виконавцем, розмір заборгованості позивача по аліментам за період з червня 2009 року по лютий 2019 року складає 29260 грн. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4) Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Із змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що він має бути звільнений від сплати заборгованості по аліментах, оскільки державний виконавець офоційно не повідомив йому номер рахунку на який ним мала проводитися виплата аліментів, просив суд з цих підстав звільнити його від сплати заборгованості по сплаті аліментів на вказану суму, у відповідності до вимог ч.2 ст.197 СК України. Згідно положень ч.2 ст.197 СК України (яка є правовою підставою для позовних вимог у справі) за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Крім того постановою Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» також передбачено, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості (п. 22). Позивачем не надано суду жодних доказів, з яких би суд міг прийти до висновку про наявність у нього таких істотних обставин, внаслідок яких виникла вищевказана заборгованість по аліментах, від сплати якої він просить суд його звільнити. Зважаючи на вищевикладене, позивач в обґрунтування та підтвердження заявленого ним позову не надав жодного належного і допустимого доказу відповідно до їх розуміння в ч.1 ст.76 і ч.1 ст.81 ЦПК України. За таких обставин позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментах задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed