Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

11 червня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила поновити їй строк звернення до суду, поновити її на роботі на посаді директора Волосківського будинку культури, скасувавши незаконні рішення Волосківської сільської ради від 08.04.2014 року та розпорядження Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 3000 грн. моральної шкоди. Позивач посилалась на те, що її звільнення є незаконним, оскільки вона не з'являлась на роботі в нетверезому стані, а з сільським головою у неї виникли неприязні відносини. Порушення її трудових прав встановлено територіальною Державною інспекцією з питань праці у Чернігівській області. Рішенням Менського районного суду від 02 березня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Волосківської сільської ради на користь [PERSON] 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також 243 грн. 60 коп. на користь держави. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення вимог процесуального права. Апелянт наполягає на тому, що 30.03.2014 року вона була на роботі в тверезому стані, але з сільським головою виник спір. Не погоджується з висновком суду, що строк звернення до суду пропустила без поважних причин, оскільки вона зверталась до прокуратури Менського району та територіальної інспекції праці, які рекомендували їй звернутись до суду. Не погоджувалась апелянт також із розміром моральної шкоди, стягнутої на її користь з відповідача, зазначаючи, що з вини голови селищної ради вона залишилась без роботи і на утриманні має двох неповнолітніх дітей. В апеляційній скарзі Волосківська сільська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Апелянт наполягає на тому, поява [PERSON] на роботі в нетверезому стані доведена належними доказами, крім того [PERSON] відмовилась давати пояснення відносно даного акту. На думку апелянта, суд безпідставно посилається на вимоги ст. 184 КЗпП України, оскільки трудовим законодавством не передбачені пільги для жінок, які появились на роботі в нетверезому стані. Апелянт вказує, що профком також прийняв незаконне рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 квітня 2015 року апеляційні скарги [PERSON] та Волосківської сільської ради Менського району відхилено, рішення Менського районного суду від 02 березня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року задоволено касаційні скарги [PERSON] та Волосківської сільської ради, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних надав належної правової оцінки доказам, наданим позивачем на підтвердження поважності причин пропуску нею строку звернення до суду. Також суд зазначив, що є суперечливим висновок суду про можливість стягнення моральної шкоди при відмові в позові за основною вимогою. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним її звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені є обґрунтованими, але не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку звернення до суду. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то частково задовольняючи вимоги в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди в межах тримісячного строку, та визначив суму морального відшкодування в розмірі 2000 грн. Апеляційний суд не погоджується із такими висновками, враховуючи наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Волосківською сільською радою Менського району Чернігівської області, працюючи на посаді директора Волосківського будинку культури з 16 березня 2010 року. Рішенням виконавчого комітету Волосківської сільської ради Менського району №16 від 08 квітня 2014 року. визнано дії [PERSON] на роботі 30 березня 2014 року грубим порушенням трудової дисципліни та визнано цей день прогулом, а також рекомендовано сільському голові звільнити останню з даної посади згідно п.7 ст.40 КЗпП України. Розпорядженням сільського голови Волосківської сільської ради Менського району №12 від 11 квітня 2014 року [PERSON] звільнено з 11 квітня 2014 року з займаної посади директора Волосківського будинку культури в зв'язку з грубим порушенням трудової дисципліни згідно п.7 ст.40 КЗпП України та визнано 30 березня 2014 року днем прогулу. За твердженнями відповідача факт появи [PERSON] в нетверезому стані на робочому місці було засвідчено шляхом складання акту від 30 березня 2014 року. Крім того, появу в нетверезому стані на робочому місці [PERSON] підтверджено показаннями свідків [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції. Статтею 233 КЗпП України встановлено місячний строк звернення до суду з позовною заявою у справах про звільнення, який починається з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом при попередніх розглядах справи достовірно встановлено, що трудову книжку позивач [PERSON] отримала 14 квітня 2014 року, тобто строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі закінчився 14 травня 2014 року, проте в суд з відповідним позовом [PERSON] звернулась 11 червня 2014 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] просила поновити їй строк звернення до суду, посилаючись на те, що його вона пропустила з поважних причин. Пропуск встановленого законом місячного строку звернення до суду позивач обгрунтовувала зверненням до прокуратури Менського району та територіальної інспекції з питань праці у Чернігівській області з метою досудового вирішення спору. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що поновлення строків, установлених ст.233 цього Кодексу можливо у разі їх пропуску з поважних причин. Норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Дійсно, 14 квітня 2014 року [PERSON] звернулась до прокуратури Менського району із заявою про грубе порушення відносно неї законодавства про працю (а.с.14 том 1). Дане звернення 16 квітня 2014 року направлено за належністю до територіальної Державної інспекції з питань праці в Чернігівській області. 16 травня 2014 року територіальною Державною інспекцією з питань праці у Чернігівській області підготоване відповідь на звернення, яке було направлено на адресу [PERSON] лише 22 травня 2015 року. Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, є поважними причинами пропуску [PERSON] строку звернення до суду. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що пропуск строку є незначним (29 днів). У зв'язку з наведеним, апеляційний суд вважає за необхідне поновити [PERSON] строк звернення до суду. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пунктом 7 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За матеріалами справи встановлено, що профкомом клубних працівників від 23 лютого 2015 року №5 відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] на підставі ст.40 п.7 КЗпП України, як такої, що суперечить ст.184 п.3 КЗпП України (а.с.240 т.1). Згідно з положеннями ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Поняття «одинокої матері» визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 р. №9. Згідно з п.9 цієї постанови одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдову, іншу жінку, яка виховує й утримує дитину віком до 14 років сама. [PERSON] є одинокою матір'ю, оскільки сама виховує і утримує двох доньок, яким не виповнилось 14 років: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що свідчать відповідні свідоцтва про народження дітей та підтверджується довідкою Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 17 червня 2014 року (а.с.51 т.1). Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача [PERSON] на підставі ч.1 п.7 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки проведене з порушенням вимог ст.184 ч.3 КЗпП України, якою встановлено заборону звільняти з роботи одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, тому доводи апеляційної скарги Волосківської сільської ради з приводу того, що положення ст. 184 КЗпП не повинні застосовуватись до випадків знаходження працівника на робочому місці в нетверезому стані не заслуговують на увагу. Отже, заявлені позивачем позовні вимоги про скасування рішення Волосківської сільської ради від 08.04.2014 року та розпорядження Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року, поновлення її на роботі підлягають задоволенню. Позивача [PERSON] належить поновити на роботі на посаді директора Волосківського будинку культури з 12 квітня 2014 року, оскільки судом встановлено, що 11 квітня 2014 року був її останнім робочим днем перед звільненням. Є обґрунтованими та підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про відшкодування їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За матеріалами справи встановлено, що [PERSON] працювала шість днів на тиждень; тривалість робочого дня 5 годин; вихідний - понеділок. Період вимушеного прогулу становить з 12 квітня 2014 року (наступний день після звільнення) по 15 вересня 2015 року (день постановлення рішення апеляційним судом), тобто 454 робочі дні при зазначеному вище графіку роботи. Середньоденний заробіток [PERSON], обчислений у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 „Порядок обчислення середньої заробітної плати" становить 49 грн. 74 коп. (1218, 75 грн. (заробітна плата за січень)+ 1218,75 грн. (заробітна плата за лютий) : 49 робочих днів (за січень та лютий, оскільки в березні 2014 року [PERSON] перебувала у відпустці). Таким чином, розмір втраченого [PERSON] середнього заробітку за період з 12 квітня 2014 року по 15 вересня 2015 року становить 22 581 грн. 96 коп.(49, 74 грн./день х 454 дні). Зазначена сума підлягає стягнення з Волосківської сільської ради на користь [PERSON] Відповідно до вимог законодавства апеляційний суд вважає, що вимоги [PERSON] про відшкодування їй моральної шкоди, заподіяної порушенням її законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, є обґрунтованими та з врахуванням характеру і ступеню моральних страждань, яких зазнала [PERSON] внаслідок незаконного звільнення, та виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг [PERSON] та Волосківської сільської ради, скасування рішення суду першої інстанції від 02 березня 2015 року та часткове задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: partial