Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

22.06.2015 року позивач звернувся із позовом до [PERSON] про відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 24.12.2011 року на вул. Мечникова, у м. Одесі відбулася дорожньо-транспортна пригода. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди був визнаний [PERSON], який керував автомобілем марки «ВАЗ-21093», державний номерний знак [NUMBER]. В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль марки «NISSAN X-TRAIL», держномер [NUMBER], який належав [PERSON] Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку №11219-12-11 від 28.12.2011 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки ««NISSAN X-TRAIL», держномер [NUMBER], складає 29283,35 грн. На момент скоєння ДТП [PERSON] не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв'язку із тим, що відповідач добровільно не відшкодував шкоду, заподіяну власнику автомобіля «NISSAN X-TRAIL», держномер [NUMBER], останній звернувся до МТСБУ з метою отримання страхового відшкодування. 04.07.2012 року МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування потерпілій особі в розмірі 24402,79 грн. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку не відшкодував в порядку зворотної вимоги суму виплаченого страхового відшкодування, позивач просив стягнути з нього в відшкодування в порядку регресу витрати, пов'язані із регламентною виплатою у розмірі 24409,79 грн., а також понесені позивачем витрати по оплаті судового збору у розмірі 244,02 грн. Представник позивача за довіреністю в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідач в судовому засіданні позов не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивачем не був дотриманий порядок досудового врегулювання спору, а також пропущений строк звернення позивача до суду за захистом свого цивільного права, відлік якого починається з моменту виникнення права на страхове відшкодування. З'ясувавши обставини справи, дослідивши доводи та докази сторін, на які вони послались в обгрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності) володіє, зокрема, транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В судовому засіданні встановлено, що 24.12.2011 року о 05.25 годин [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093», держномер [NUMBER] по вул. Мечникова, у м. Одесі, рухаючись по другорядній дорозі та здійснюючи проїзд нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, не надав перевагу у русі автомобілю «Ніссан», держномер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який здійснював проїзд перехрестя по головній дорозі праворуч від автомобілю [PERSON], у результаті чого відбулося зіткнення автомобілів. В результаті ДТП транспортні засоби отримали пошкодження механічного характеру. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 19.03.2012 року, було встановлено, що зіткнення відбулось в результаті винних дій відповідача [PERSON], останній був визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. Таким чином, пошкодження автомобілю «Ніссан», держномер [NUMBER], власником якого є [PERSON], (технічний паспорт серії [NUMBER]) під час дорожньої-транспортної пригоди є наслідком дій відповідача, вина якого встановлена в процесі розгляду адміністративної справи та не заперечується представником відповідача Згідно звіту №11219-12-11, складеного ФОП [PERSON] 28.12.2011 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власникові автомобіля «Ніссан», держномер [NUMBER], станом на 28.12.2011 року, складає 29283,35 грн. На дату скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Ніссан», держномер [NUMBER], [PERSON] була застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АА/3207996 від 02.06.2011 року). В момент скоєння ДТП, відповідач [PERSON] не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Власник пошкодженого автомобіля «Ніссан», держномер [NUMBER], [PERSON] з метою отримання страхового відшкодування, 04.05.2012 року звернувся до МТСБУ з відповідною заявою. Зазначена шкода, особисто винуватцем ДТП відповідачем [PERSON] потерпілій особі не відшкодована. Нормами ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин містить Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно до п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. За ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У зв'язку з настанням події, передбаченої пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ 04.07.2012 року здійснило виплату належного [PERSON] відшкодування на його розрахунковий рахунок в розмірі 24402,79 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1/1-17584 від 04.07.2012 року. Оскільки позивач будь-який договір майнового страхування із потерпілою стороною [PERSON] не укладав, а здійснив виплату останньому відповідно до п.п. „а" п. 41.1 ст. 41 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин підлягають положення ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, відповідно до п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Згідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи приписи ст. 1191 ЦК України, позивач, як особа, яка відшкодувала шкоду завдану [PERSON] потерпілій особі [PERSON], має право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] у розмірі виплаченого потерпілій особі відшкодування. Суд не погоджується із доводами представника відповідача про те, що МТСБУ не було застосовано досудовий порядок врегулювання спору, оскільки 08.11.2012 року МТСБУ направляло [PERSON] листом із пропозицією про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених у зв'язку з проведенням регламентної виплати потерпілому. Окрім того, обов'язкового досудового порядку врегулювання даного спору Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено. Більш того, як встановлено рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року по Справі N1-2/2002 N15-рп/2002 право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. При цьому суд виходив із того, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Із змісту частини другої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України ( 254к/96-ВР ), не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення із вимогами про відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування також є необґрунтованими, з наступних підстав: Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 6 ст. 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що після виплати страхового відшкодування у позивача виникло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, в порядку регресу, тому строк позовної давності в даному випадку необхідно обчислювати із дня сплати потерпілій стороні страхового відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що регламенту виплату потерпілій стороні позивач здійснив 04.07.2012 року, а з позовом до [PERSON] звернувся 22.06.2015 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо стягнення суми страхового відшкодування. При таких обставинах, суд вважає, що позовні вимоги МТСБУ до [PERSON] про стягнення витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, у розмірі 24402, 79 грн. - є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати на оплату судового збору - 244,02 грн., документально підтверджені позивачем підлягають присудженню на його користь в порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved