Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

09.01.2014 року [PERSON] звернулась з позовом до КЕВ м.Чернігів, в якому просила поновити її на посаді сторожа матеріального складу у зв'язку з порушенням процедури звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди за неправомірні дії відповідача. Рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що поза увагою суду залишився той факт, що склад продовжують охороняти інші працівники, не враховані переваги позивача перед іншими працівниками при скороченні штату, не з'ясовані всі вакантні посади на час скорочення, не перевірена участь позивача у профспілкових зборах, недотриманий строк попередження при звільненні за скороченням. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] працювала на посаді сторожа матеріального складу у Квартирно-експлуатаційному відділі м.Чернігов з 01.04.2012 року. Розпорядженням начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління № 215 від 16.08.2013 року на виконання вимог спільної організаційної директиви МО України та Генерального штабу ЗС України від 01.07.2013 року № Д-322/1/02 було проінформовано про необхідність скорочення чисельності і штату та зобов'язано начальника КЕВ м.Чернігів надати на погодження новий штатний розпис з лімітом чисельності станом на 01.11.2013 року 277 працівників. Наказом № 145 від 21.08.2013 року ТВО начальника КЕВ м.Чернігів встановлено ліміт чисельності працівників за штатним розписом з 01.11.2013 року у кількості 277 одиниць та вирішено скоротити з 31.10.2013 року чисельність та штат працівників, в тому числі 5 одиниць сторожів матеріального складу. Цією ж датою був складений список працівників, які підлягають звільненню через скорочення чисельності та штату працівників 31.10.2013 року, серед яких зазначена [PERSON] 22.08.2013 року був складений список працівників, які мають переважне право на залишення на роботі при звільненні через скорочення штату працівників, серед яких вказано, що [PERSON] не має переважного права на залишення на роботі. 27.08.2013 року [PERSON] була повідомлена про наступне звільнення під розписку і про відсутність вакантних посад. 05.09.2013 року, після появи вакантної посади оператора теплового пункту на опалювальний сезон 2013-2014 рік, [PERSON] була запропонована вказана посада, але вона 06.09.2013 року відмовилась від цієї посади. Наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 162 від 17.09.2013 року були внесені зміни до штатного розпису № 45/010. 19.09.2013 року начальник КЕВ м.Чернігів звернувся до голови профкому КЕВ м.Чернігів про надання згоди на звільнення працівників з 31.10.2013 року через скорочення чисельності та штату за п.1 ст.40 КЗпП України, серед яких зазначена і [PERSON] На засіданні профкому 26.09.2013 року, на якому була присутня і [PERSON], дана згода на звільнення її за п.1 ст.40 КЗпП України з 31.10.2013 року. Розпорядженням начальника Північного територіального КЕУ № 283 від 29.10.2013 року була направлена вимога начальникам КЕВ про внесення змін до наказів про майбутнє скорочення і наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 192 від 29.10.2013 року були внесені зміни до наказу № 145 від 21.08.2013 року щодо дати скорочення чисельності та штату і вирішено провести скорочення з 30.11.2013 року. 31.10.2013 року [PERSON] було повідомлено про перенесення дати запланованого звільнення на 30.11.2013 року. 04.11.2013 року начальник КЕВ м.Чернігів направив знову звернувся до голови профкому про надання згоди на звільнення працівників, в тому числі і [PERSON], за тих же обставин, але вже з 30.11.2013 року. На засіданні профкому 11.11.2013 року така згода була отримана. Наказом начальника КЕВ м.Чернігів № 219 від 29.11.2013 року [PERSON] була звільнена з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України з 30.11.2013 року. 29.11.2013 року [PERSON] отримала копію наказу та трудову книжку. [PERSON] не згодна з таким звільненням, вважає, що при її звільненні була порушена процедура звільнення, зокрема: матеріальні склади продовжують функціонувати і проводиться їх охорона, їй не надали інформації щодо необхідності вжиття заходів щодо скорочення, підстав додаткових організаційних заходів які призвели до зміни дати звільнення, не запропонували іншої роботи, не запрошували на засідання профкому та не погодили це звільнення з профкомом, і звільнення 30.11.2013 року проведено з порушенням двомісячного терміну попередження. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення [PERSON] проведено відповідно до вимог законодавства і підстав для визнання наказу про звільнення незаконним не має. Проте, такі висновки суду не відповідають матеріалам справи і положенням ч.2 ст.40 КЗпП України. Зокрема, вказана норма пов'язує звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України тільки при умові неможливості переведення працівника за його згодою на іншу роботу. Попереджаючи [PERSON] про звільнення, відповідач запропонував їй лише одну вакансію, а саме: оператор теплопункту, від якої вона відмовилась. Але, як убачається з інформації про попит на робочу силу, яку надавав відповідач в Чернігівський міський центр зайнятості, за період з 20.08.2013 року по 31.12.2013 року малась ще одна вакансія - це 0,5 посади двірника в гуртожитку військового містечка в м.Чернігів. Представники відповідача пояснили відсутність пропозиції вказаної вакансії тим, що гуртожиток є самостійним підрозділом, який не утримується КЕВ м.Чернігів, а утримується за рахунок самоокупності та являється збитковим. Однак, законодавець не пов'язує обов'язок роботодавця запропонувати іншу вакансію з існуванням проблем по фінансуванню цієї вакансії. Якщо є вакансія, яку не скорочують з будь-яких підстав, то вона повинна бути запропонована працівнику, що скорочується, і працівник сам вирішує чи давати згоду на переведення його на цю посаду. Оскільки мало місце порушення процедури звільнення, то позивачка підлягає поновленню на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м.Чернігів з 01.12.2013 року. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України підлягає стягненню з відповідача і середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2013 року по 21.03.2014 року, тобто за 3 місяці і 21день. Згідно до довідки КЕВ м.Чернігів розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] за вересень-жовтень 2013 року становить 2580,33 грн. Як убачається з розрахункових листків (а.с.59-64), облік робочого часу сторожа матеріального складу, який працює за графіком, є сумарним. Відповідно до постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньогодинний заробіток буде становити: 2483,68 грн. (зарплата за вересень, оскільки в жовтні [PERSON] була у відпустці і працювала лише 8 год.) + 2898,50 грн. (зарплата за серпень) = 5382,18 грн. (зарплата за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню); 168 год. (за вересень) + 167 год. (за серпень)=335 год.(відпрацьовано за два місяці годин); і тоді 5382,18 грн.:335 год.=16,7 грн. - середньогодинна заробітна плата. Середньомісячна кількість годин становить: 335 год.(відпрацьовано за два місяці годин) : 2=167,5 год. Тоді за час вимушеного прогулу середній заробіток становить: (167,5 грн. х 16,7 год.) х 3 місяці + 16,07 год. х 112 год.(кількість годин, які позивачка повинна була відпрацювати за 21 день березня за довідкою відповідача)=9875,02 грн.( обов'язкові платежі з цієї суми не утримані) Представник позивача надав в судове засідання свій розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу і сума, яку просить стягнути позивачка за час вимушеного прогулу становить 7865,51 грн. Виходячи з положень ст.11 ЦПК України, апеляційний приходить до висновку про можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 7865,51 грн. (обов'язкові платежі з цієї суми не утримані). Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку про часткове задоволення цих вимог і при визначенні розміру відшкодування бере до уваги глибину та тривалість страждань, ступінь вини відповідача і вважає, що розмір відшкодування повинен становити 1000 грн. Таким чином, суд першої інстанції не застосував норму матеріального права, яку повинен був застосувати, зробив висновки, які не відповідали дійсності, а тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про поновлення [PERSON] на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір з відповідача на користь держави.

Outcome: partial