Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

[PERSON], в інтересах [PERSON], звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в особі Ужгородського міського відділу, Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою м. Ужгород, вул. Павла Тичини, буд. 28, що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, від 06.03.2018р., зареєстрованого за №346, Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.03.2018р., копії яких долучено до позовної заяви як письмові докази. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] з дозволу колишнього власника будинковолодіння № 28 по вул. П. Тичини в м. Ужгороді, [PERSON], були зареєстровані за вказаною адресою. На даний час, у вказаному житловому будинку Відповідачі і надалі зареєстровані, що підтверджується домовою книгою до будинку №28 по вул. Павла Тичини в м. Ужгороді, довідкою Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 31.10.2018р. за №3921/19-21, копії яких долучено до позовної заяви як письмові докази. Однак, [PERSON] та [PERSON] із 2012 року і по теперішній час у вказаному будинку не проживають, що підтверджується Актом перевірки дотримання паспортного режиму від 01.11.2018р., копію якого долучено до позовної заяви як письмовий доказ. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] членами сімї Позивача не є і ніколи не були. Реєстрація місця проживання відповідачів за вказаною адресою чинить перешкоди у реалізації Позивачем свого права власності: створює їй юридичні перешкоди у можливості відчужити, у разі бажання, вказане будинковолодіння. Окрім того, реєстрація відповідачів тягне за собою додаткові необґрунтовані витрати позивача на житлово-комунальні послуги, оскільки вартість окремих з них (вивіз сміття, обслуговування будинку та прибудинкової території тощо) розраховується, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, хоча фактично мешканців квартири менше. Участі у витратах по утриманню будинковолодіння не приймають. Оскільки самостійно і добровільно відповідачі необхідні адміністративні процедури по зняттю з реєстраційного обліку не проводять, позивач змушена звернутися за врегулюванням цього питання до суду із вказаною позовною заявою. Відповідачі не проживали в приміщення більше року, а тому відповідачі втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Відповідачі не є власниками будинку, тому їх права не є похідними від права власності. З посланням на викладене позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, будинком №28 по вул. Павла Тичини в м. Ужгороді Закарпатської області. Усунути перешкоди [PERSON], [INFO], у користуванні власністю, а саме будинковолодінням за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Павла Тичини, 28, шляхом зняття з реєстрації місця проживання (з реєстраційного обліку) за даною адресою громадян: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Судові витрати залишити за позивачем. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.01.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не зявився, при цьому його представник\~[PERSON] подала через канцелярію суду заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без участі позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідачі у судове засідання повторно не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу та в порядку, визначеному ч. 10\~ст. 187 ЦПК України\~через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки не повідомлено, відзив протягом строку, встановленого судом відповідачі не подали, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в особі Ужгородського міського відділу, Виконавчий комітет Ужгородської міської ради у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, суд розглядає справу відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України 08.02.2019 року судом постановлено ухвалу про \~заочний розгляд справи, оскільки проти цього не заперечує позивач та його представник. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання тексту рішення судом відкладено на строк не більш як десять днів, тому згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою м. Ужгород, вул. Павла Тичини, буд. 28, що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, від 06.03.2018р., зареєстрованого за №346, Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.03.2018р. У квартирі за вищезазначеною адресою відповідачі [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими, що підтверджується домовою книгою до будинку №28 по вул. Павла Тичини в м. Ужгороді, довідкою Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 31.10.2018р. за №3921/19-21. Відповідачі зареєстровані, але не проживають у належній на праві власності позивачу квартирі з 2012 року, що підтверджується актом перевірки паспортного режиму від 01.11.2018 року, затвердженим заступником директора ТОВ «Наш-Добробут» 01.11.2018 року. Згідно зі\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.\~379,\~382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 71 ЖК України\~визначено, що право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті даної статті. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Як встановлено судом, реєстрація відповідача у квартирі, що належить позивачу є перешкодою йому для користування і розпоряджання своєю власністю на свій розсуд, і таке становище порушує конституційні права позивача. Беручи до уваги наведені обставин, оскільки відповідачі не є членами сімї позивача та співвласниками квартири, а також у належній позивачу квартирі не проживють та правових підстав для користування даною квартирою не мають, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, однак більше року не проживають в належному позивачу будинку. За змістом ч.1 ст.319 ЦК України,право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Аналіз досліджених судом доказів свідчить про доведеність позивачем обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме, факту непроживання відповідачів у зазначеному житлі понад строк, визначений законом. В той же час, відповідачі своїм правом заперечити позов не скористалися, доказів, які б спростовували доводи позивача або підтверджували поважність причин їх відсутності за зареєстрованим місцем проживання або доказів, які підтверджують дійсне право користування та проживання у належному будинку позивача, до суду не подано. Вищенаведене у своїй сукупності свідчить про наявність обґрунтованих підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за місцем їх реєстрації. Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року, виходячи з того, що\~Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~ст. 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст.\~71,\~72,\~116,\~156 ЖК України;\~ст. 405 ЦК України). Отже, вимога позивача про примусове зняття відповідачів [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку до задоволення не підлягає, оскільки відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ,зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється компетентними державними органами на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є підставою для зняття її з реєстрації. В разі відмови у знятті з реєстраційного обліку на підставі судового рішення, такі дії компетентного органу підлягають оскарженню за нормами адміністративного судочинства. З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстрації за вказаним місцем проживання не підлягають до задоволення, отже позов слід задовольнити частково. З огляду на прийняте у справі рішення, суд, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, покладає на відповідачів понесені позивачем у справі судові витрати у вигляді судового збору в сумі 704,80 грн.-тобто пропорційно до задоволених вимог, з врахуванням, що позов задоволено частково - щодо однієї заявленої немайнової вимоги позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial