Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

01 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Війтовецької селищної об'єднаної територіальної громади про визнання права власності на спадкове майно. Позов мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], який заповів йому та його братові [PERSON] все своє майно. [PERSON] вважається таким, що відмовився від своєї частки у спадковому майні, оскільки не вчинив жодної дії, яка б свідчила про прийняття спадщини. 25 листопада 2003 року Волочиська державна нотаріальна контора видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,49 га, яка належала його батькові на підставі державного акта на право власності на землю. Разом з тим, до спадкового майна належить також житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,73 га. Волочиська державна нотаріальна контора відмовила йому видати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок у зв'язку з тим, що спадкодавець за життя не оформив право власності на нього. Оскільки іншого способу захисту своїх прав позивач не має, тому він звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав за обставин у ній викладених, просив її задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в поданій суду заяві просив справу розглянути у його відсутності, позов визнає у повному обсязі (а.с. 24). Представник відповідача Війтовецької селищної об'єднаної територіальної громади також в судове засідання не з'явився, надіслав заяви про розгляд справи у його відсутність, в яких проти задоволення позову не заперечив у його вирішенні поклався на розсуд суду (а.с. 34, 53). Враховуючи те, що відповідачі скористались своїм правом врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у с. Порохня Волочиського району Хмельницької області помер [PERSON] (а.с. 8). При житті, 23 січня 2001 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів належну йому земельну ділянку площею 2,49 га, що знаходиться в с. Порохня Волочиського району Хмельницької області - [PERSON] (а.с. 5). Після смерті [PERSON] залишилось також спадкове майно, до складу якого входить, також, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS]. Крім житлового будинку літ. «А-1» до належних до нього будівель та споруд відносяться: прибудова літ. «а»; сарай літ. «Б»; господарська будівля літ. «В»; господарська будівля з літньою кухнею літ. «Г»; прибудова літ. «г»; погріб літ. «Д». Інвентаризаційна вартість даного житлового будинку, будівель та споруд становить 181800 грн. Факт належності житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [PERSON] та його вартість підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 11-16), довідкою старости села Порохня Війтовецької об'єднаної територіальної громади № 241 від 17.11.2016 (а.с. 18). Згідно ч.ч. 1-2 ст. 524 ЦК УРСР (1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 р.). Із складеного [PERSON] заповіту від 23.01.2001 (а.с. 5) слідує, що він охоплює спадкове майно у виді земельної ділянки. Разом з тим, з іншого заповітом від 23.01.2001 (а.с. 38) вбачається, що [PERSON] усе своє майно де б воно не було і з чого б не складалося, все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право, заповів своїм дітям [PERSON] та [PERSON]. Даний заповіт не змінений та не скасований. З копії матеріалів спадкової справи № 649/2003 заведеної щодо майна померлого [PERSON] (а.с. 35-48) стверджується, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є єдиними спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON], які мають право на спадкування. Інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З копії матеріалів спадкової справи № 649/2003 заведеної щодо майна померлого [PERSON] (а.с. 35-48) слідує, що позивач та відповідач обоє прийняли спадщину після смерті спадкодавця звернувшись до нотаріальної контори із відповідними заявою (а.с. 36). Зокрема, [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 2,49 га (зареєстровано в реєстру за № 4130) (а.с. 47) та свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частини права на пайовий фонд майна КСП СВК «Порохнянський», розміром 0,41 %, яке належало померлому [PERSON] на підставі свідоцтва [NUMBER] (зареєстровано в реєстрі за № 4131). Іншу рівнозначну частину вказаного спадкового майна у вигляді пайового фонду майна згідно того ж свідоцтва отримав у спадщину відповідач у даній справі [PERSON] (а.с. 48). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Зі змісту вказаної норми вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, в даному випадку вимога позивача визнати за ним як одним із спадкоємців право власності на весь житловий будинок не може бути задоволена навіть при тому, що відповідач визнав позов повністю, оскільки це суперечитиме тим правовим нормам, які вказані судом вище. Позивачеві нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки відсутні правовстановлюючі документи (а.с.17). Разом з тим, суд звертає увагу, що Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 року висловив правову позицію згідно якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 14) житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1972 року по 1980 рік. Таким чином факт будівництва житлового будинку у 1972 році був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Також, з положень Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З довідки старости села Порохня Війтовецької об'єднаної територіальної громади № 241 від 17.11.2016, яка видана згідно даних погосподарської книги, слідує, що [PERSON] був власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Присадибна земельна ділянка площею 0,73 га також приватизована на ім'я померлого [PERSON] (а.с. 18). Крім того довідка виконкому Порохнянської сільської ради, яка міститься у матеріалах спадкової справи, копія якої надана суду (а.с. 39) також підтверджує факт належності спірного житлового будинку спадкодавцеві. Враховуючи, вищевикладені докази, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами як спадкоємця [PERSON]

Outcome: partial