Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

[PERSON] 19 квітня 2016 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, в якому просить суд: - стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на малолітню дочку [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття; - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. У позовній заяві позивачка посилалася на те, що з 28 липня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від вказаного шлюбу у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 18 квітня 2012 року шлюб між ними розірвано. [PERSON] стверджує, що шлюбні стосунки у неї з відповідачем припинились до розірвання шлюбу приблизно у лютому 2011 році, з того часу вона та дочка [PERSON] не бачили та не спілкувались, тобто відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, з дочкою не спілкується, матеріальної допомоги не надає. У зв'язку з чим [PERSON] була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. У судове засідання [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до канцелярії суду надана заява, в якій представник просить розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Згідно з відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.31) [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS], та саме за цією адресою направлялися судові повістки на ім'я [PERSON]. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню. Судом встановлено, що 28 липня 2007 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис №470, у зв'язку з чим [PERSON] змінила прізвище на «Солодовнікова». [INFO] року у подружжя народилась дочка [PERSON], про що Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції виконаний актовий запис № 73 від 20 січня 2011 року. В графі матір зазначено: [PERSON]; в графі батько: [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 30.04.2012 року. Вказаним рішенням також ухвалено, що дитина [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу залишається проживати з матір'ю. Відповідно до інформації Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка №3» Департаменту охорони здоров'я Одеської міської ради від 23.05.2016 року №296, при проведенні профілактичних оглядів в поліклініці, відвідуванні дитини [PERSON], [INFO], вдома, дитина була в супроводі матері. Адміністрація Комунального позашкільного навчального закладу «Одеський центр дитячої та юнацької творчості «Моряна», який відвідує малолітня [PERSON], [INFO], з 01.09.2015р. в своєму листі від 18.03.2016р. за №10-09/21 повідомляє, що за весь період навчання дитини в студії інтелектуального та творчого розвитку «АБВ», її батько - гр. [PERSON], не з'являвся на батьківські збори чи свята, не проявив інтересу до дошкільного навчання доньки, не створював умов для отримання нею дошкільної освіти. Адміністрацією Одеської дирекції Поштамт-Центр поштового зв'язку №1 Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» №12/354- 361ЮК від 24.05.2016р. повідомлено про відсутність переказів на ім'я гр. [PERSON], за адресою: [ADDRESS], за період з 01.03.2016 року по 17.05.2016 року. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб , які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується висновком від 11 липня 2016 року № 1311/01-11. Крім того у вказаному висновку також зазначено, що з метою з'ясування думки батька дитини з питання позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої [PERSON], [INFO], повного та всебічного розгляду означеного питання, [PERSON] запрошувався (шляхом надіслання рекомендованого листа) до територіального відділу служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі, та шляхом розміщення оголошення в засобах друкованої масової інформації: газета Одеської обласної ради «Одеські вісті» від 31 травня 2016 року №42 (4865)), але до служби не з'явився, про причини неявки не повідомив. [PERSON] також запрошувався на засідання ради опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яке відбулось 07.07.2016 р. для з'ясування його думки щодо позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], але не з'явився, про причини неявки не повідомив, будь-які заяви від нього з проханням перенести слухання справи відсутні. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає встановленим, що [PERSON] навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків у відношенні малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. У зв'язку з чим, суд вважає обґрунтованими у цій частині вимоги позивача та можливим позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Суд зазначає, що згідно з вищевказаними встановленими обставинам відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дочки. Згідно зі ст. 180, ч. 2 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 2, 3 ст. 166 СК України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалась як на підставу позову. Позивачем не надано доказів того, що матеріальний стан відповідача [PERSON] дозволяє йому сплачувати аліменти у розмірі 3000 гривень щомісячно. При викладених обставинах суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню частково, а саме підлягає стягненню з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на малолітню [PERSON], [INFO], у розмірі одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 квітня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] року. Відповідно до ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 551 гривні 20 копійок, а також підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551 гривні 20 копійок.

Outcome: partial