Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просить суд стягнути із відповідачів на його користь борг в сумі 686621,44 грн., що складається із загальної суми боргу та 3% річних від простроченої суми, оскільки стверджує, що 06.07.2012 року позичив відповідачу 85 тисяч доларів США, що еквівалентно 679362,50 грн на будівництво будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], для його сім'ї. Ці гроші [PERSON] та [PERSON] вклали в будівництво будинку в [ADDRESS], для сім'ї, право власності на який зареєстровано на дружину [PERSON] [PERSON] згідно розписки зобов'язався повернути позивачу кошти в сумі 85 тисяч доларів США протягом одного року, тобто до 06.07.2013 року. Однак у встановлений строк гроші [PERSON] не повернув і ухиляється від виконання зобов'язання. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] підтримав зазначені у позовній заяві обставини, додав, що передача грошей відбулася влітку 2012 року у м.Мукачеві у присутності його товариша. Щодо дати передачі зазначив, що точно пам'ятає дату 06.07.2012 року, оскільки це був переддень релігійного свята [PERSON]. При цьому [PERSON] знала про те, що [PERSON] боргує йому гроші. [PERSON] написав власноручно розписку, вказавши у ній ту суму грошей, яку від нього позичав. Відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи обставини, повідомлені позивачем, визнав частково. Визнав, що позичив у [PERSON] під зобов'язання повернути протягом одного року 35700 доларів США, проте не повернув. Гроші зичив для придбання і подальший перепродаж автомобілів. Визнав, що власноручно написав розписку про отримання позики, але розписка була написана пізніше. Про позику його дружина [PERSON] дізналася пізніше. Під час судового розгляду відповідач [PERSON] заперечила проти задоволення позову. Її позиція полягає у тому, що до травня 2013 року вона не була знайома із [PERSON] Ні усної, ні письмової згоди на отримання коштів у значних розмірах вона не давала. Письмового договору позики між [PERSON] та [PERSON] не було укладено. Розписку вважає фіктивною, оскільки вона не складалася тієї дати, якою датована, а значно пізніше. Вважає, що [PERSON] не подав доказів, що кошти використані в інтересах сім"ї. Розповіла, що у 2012 році у кінці літа чоловік ([PERSON].) розказував їй, що «Іван» дає йому гроші і вони «роблять бізнес з машинами». Казав, щоб вона «в його бізнес не лізла». У травні-червні 2013 року вони зустрілися з [PERSON], який питав її про автомобілі і розказав їй про борги [PERSON] в сумі 28 тисяч доларів США і 35 тисяч доларів США. В кінці минулого року він просив у неї повернути 40 тисяч доларів США. В кінці травня 2013 року [PERSON] ще не мав на руках боргової розписки. [PERSON] стверджує, що кошти у будівництво будинку [PERSON] не вкладав. Будівництвом займалися вона і її батьки. Її батьки їй допомагали, і вона мала власну квартиру, яку продала. До будинку вони вселилися в кінці листопада 2012 року. Розписка була написана влітку 2013 року, що їй відомо зі слів [PERSON] Розповіла, що [PERSON] погрожував спалити будинок, щоб той не дістався ні їй, ні [PERSON], який заявляв претензії на це майно з підстав неповернення позики. Тому вона звернулася до [PERSON] із пропозицією застрахувати будинок, на що він погодився та вони разом оформили страховку, яку оплатив [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані письмові докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення спору, суд дійшов наступних висновків. Встановлено, що між сторонами існує майновий спір на суму 686621,44 грн., на підтвердження чого позивач представив розписку позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми на певний строк. Суд констатує, що правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При вирішенні питань під час ухвалення рішення суд врахував висновки Верховного Суду України, викладені у Постанові від 02.07.2014 року, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу (справа № 6-79 цс 14). Верховний суд України зробив наступні висновки. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Досліджуючи подану позивачем [PERSON] розписку, суд бере до уваги ту обставину, що [PERSON] та [PERSON] добре знайомі з 2011 року, між ними існували взаємодовірчі відносини. [PERSON] неодноразово позичав [PERSON] гроші без оформлення письмових документів (розписок), які [PERSON] вчасно та повністю повертав. На підставі пояснень [PERSON] та [PERSON], що узгоджуються між собою за змістом, суд встановив, що в черговий раз [PERSON] звернувся до [PERSON] улітку 2012 року за позикою під зобов'язання повернути позику у визначений сторонами строк. [PERSON] у м.Мукачеві 06.07.2012 року (у переддень релігійного свята Івана Купала) передав [PERSON] кошти за позиковою угодою. Встановлено, що на підтвердження факту укладання договору, змісту його умов та факту отримання коштів [PERSON] через певний час запропонував [PERSON] написати розписку. Тому [PERSON] власноруч улітку 2013 року (після отримання позикових коштів) написав розписку про отримання від [PERSON] позики в сумі 85 тисяч доларів США під зобов'язання повернути цю суму протягом одного року. Розписку на вимогу [PERSON] датував тією датою, якою отримав позикові кошти. При цьому у розписці вказав цільове призначення позики: будівництво житлового будинку в [ADDRESS] для проживання його сім'ї. Ця обставина визнана відповідачем [PERSON] під час судового розгляду справи. Таким чином, представлений позивачем письмовий документ (розписка) оцінюється судом як належний та допустимий письмовий доказ на підтвердження як факту укладення договору та змісту умов договору, так і факту отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частково заперечуючи ряд обставин відповідач [PERSON], підтвердивши отримання від [PERSON] позику у 2012 році, заявив, що отримав лише 35700 доларів США. На це посилалася і відповідач [PERSON], яка повідомила суду, що зі слів [PERSON] їй стало відомо про два боргові зобов'язання чоловіка перед ним у розмірі 28 тисяч доларів США та 35 тисяч доларів США. Проте, вказані доводи відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] суд відхиляє, оскільки допустимих та належних доказів на їх підтвердження відповідачі не подали. Таке рішення суду зумовлене положенням ч.2 ст.1051 ЦК України, відповідно до якого, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Так, відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Таким чином суд вважає встановленою ту обставину, що 06.07.2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику у сумі 85 тисяч доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути цю суму протягом року, тобто до 06.07.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 ст.61 Сімейного кодексу України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. При цьому, відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а відтак не припинений і солідарний обов'язок подружжя за тим договором, за яким це майно набуте. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечили ту обставину, що гроші були позичені для будівництва будинку в [ADDRESS]. [PERSON] стверджує, що гроші він зичив для придбання і подальшого перепродажу автомобілів, а [PERSON] стверджує, що [PERSON] не вкладав гроші у будівництво будинку, а цим займалися вона та її батьки. Проте такі твердження відповідачів не спростовують повідомленої позивачем обставини про те, що договір позики укладався в інтересах сім'ї, а отримані кошти використані в інтересах сім'ї. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, заперечуючи ту обставину, що позикові кошти були використані в інтересах сім'ї, відповідачка [PERSON] не надала суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень. Натомість суд бере до уваги те, що цільове призначення позики - для будівництва будинку в [ADDRESS] для проживання сім'ї [PERSON] - зафіксовано у письмовій розписці, власноручно написаній [PERSON], а також обставини, повідомлені відповідачкою [PERSON] та не заперечені іншими особами, що беруть участь у справі, про те, що будинок по [ADDRESS] був придбаний подружжям [PERSON] за 48 тисяч доларів США 21.12.2011 року, який вони вирішили реконструювати. У кінці листопада 2012 року сім'я [PERSON] вселилася до будинку. У травні 2013 року будинок був готовий на 95%. В загальному придбання та реконструкція будинку обійшлося у 150 тисяч доларів США. Крім того, перевіряючи доводи позивача у цій частині, суд бере до уваги те, що між [PERSON] та [PERSON] із 2011 року існували взаємодовірчі відносини, [PERSON] неодноразово позичав у [PERSON] гроші для забезпечення своєї діяльності з купівлі та подальшого перепродажу автомобілів, що було джерелом його доходів у період проживання із [PERSON] однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Отже, оцінивши досліджені в ході судового розгляду докази, суд вважає встановленою ту обставину, що гроші у сумі 85000 доларів США були отримані [PERSON] у позику та використані в інтересах його сім'ї, в тому числі на реконструкцію житлового будинку в [ADDRESS], придбаного для їх проживання. Таким чином, в силу ч.1 ст.60, ч.3 ст.61 СК України позикові кошти стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON], а відповідно до ч.4 ст.65 СК України [PERSON] несе солідарний обов'язок за договором позики. При цьому суд відхилив доводи відповідачки [PERSON] про те, що вона не давала згоди чоловіку на укладання такого договору, як безпідставні. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Додатково у підтвердження даної презумпції суд з'ясував, що [PERSON] знала про спосіб заробітку її чоловіка (купівля та подальший перепродаж автомобілів), і дотримувалась прохання чоловіка «не лізти у його бізнес», що суд розцінює як мовчазну її згоду на будь-які дії чоловіка у сфері товарно-грошових відносин. Разом із тим встановлену ч.2 ст.65 СК України презумпцію може бути спростовано. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Встановлено, що [PERSON] повідомив [PERSON], про те, що її чоловік боргує йому велику суму грошей за позиковою угодою у першій половині 2013 року. Проте, [PERSON], будучи обізнаною про отримання її чоловіком значної суми позики від [PERSON], не скористалася наданим їй правом. Відхиляються також і доводи відповідача [PERSON] про те, що згода на укладання такого договору повинна була мати письмову форму. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Законом не було встановлено вимоги нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації договору позики, а гроші як об'єкт договору позики не розглядаються судом як цінне майно, оскільки гроші не є річчю з визначеними індивідуальними ознаками, а є родовими замінними речами, речами неспоживними. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.73 Сімейного кодексу України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Встановлено, що позичальник вчасно не повернув позику у сумі 85 тисяч доларів США, тому вимога позивача про стягнення із відповідачів суми боргу та трьох процентів річних від простроченої суми є обґрунтованою. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначаючи суму грошового зобов'язання відповідачів у гривні, позивач використав офіційний курс НБУ станом на 06.07.2012 року, а також обчислив три проценти річних за період із 07.07.2013 року по 13.11.2013 року. За таких вихідних даних грошове зобов'язання відповідачів за договором позики становить 679362,50 грн. основного боргу і 7258,94 грн. процентів річних, що відповідає сумі позову. Тому, розглядаючи справу не інакше як у межах заявлених позивачем вимог, впевнившись у правильності розрахунків грошового зобов'язання, суд дійшов до висновку про обґрунтованість визначеної позивачем суми грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3441,00 грн.(а.с.1) та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 114,70 грн (а.с.19), які відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають присудженню на його користь із відповідачів.

Outcome: approved