Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір позики укладений між ним та [PERSON] від 18 січня 2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю., реєстр № 80, удаваним правочином - договором про спільну діяльність на земельній ділянці загальною площею 47,0 гектарів (кадастровий номер [NUMBER]), що в с.Барвіновка Знам'янського району Кіровоградської області, між [PERSON] та [PERSON]. В обгрунтування позову зазначив, що він є засновником фермерського господарства «Барвінок» та володіє земельною ділянкою розміром 47 га. У 2013 році до нього звернувся відповідач з пропозицією допомоги в інвестуванні сільськогосподарського виробництва шляхом спільної сумісної діяльності та запропонував оформити інвестування шляхом оформлення розписки про отримання коштів. 18.01.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на 159860 грн. на два роки, який був посвідчений нотаріально. Грошей по договору не отримував. Відповідач, вищезазначені кошти, вклав в посівний матеріал та обробку земельної ділянки. Просив визнати договір позики удаваним правочином. Позивач та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та надали пояснення по обставинах справи. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав. Вважає, що даний договір позики є дійсним, укладений з додержанням вимог закону та посвідчений нотаріально. Вважає, що вибраний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивачем не передбачений законом та просив застосувати строки позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. подала заяву про розгляд справи без її участі. Свідок [PERSON] пояснила, що має дачу у Знам"янському районі. Кожен рік [PERSON] обробляв поле, яке знаходиться біля її дачі. Неодноразово бачила, як на поле, яке належить [PERSON], разом з останнім приїздили молоді хлопці. Від [PERSON] дізналася, що ці хлопці допомагають йому в обробітку землі. [PERSON] не знає. Заслухавши сторони, свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що 18.01.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю. Згідно договору позики [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 159860 грн. строком до 18.01.2015 року. Згідно з ч.ч.1-4 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінивши надані сторонам докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, встановивши обставини справи, на які учасниками справи були надані відповідні доводи, прийшов до наступних висновків. Суд вирішуючи справу виходить в даному випадку з того, що позивач в позовній заяві посилається на те, що підставою визнання договору позики удаваним є те, що воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме на укладання договору про спільну діяльність. Своїми підписами сторони договору погодили та скріпили встановлене у частині 9 договору позики, а саме: «Сторони, вільно володіючи українською мовою та однаково розуміючи значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного, та не є правочином зловмисним, і свідчать, що цей правочин відповідає внутрішній волі сторін, та волевиявлення є вільним. Правові наслідки цього договору сторонам нотаріусом роз'яснені та зрозумілі. Це означає, що під час укладання сторонами договір, нотаріусом були проведені усі необхідні нотаріальні дії, у тому числі позивач був опитаний на предмет вільної волі та усвідомлення того, які саме дії ним будуть вчинятись. Позивач з власної волі уклав договір позики, що підтверджується зробленим власноруч підписом позивача, а також посвідченням договору дарування нотаріусом Бабіч Л.Ю. Доказів які б підтвердили інші обставини укладання договору або інші його умови до суду позивачем надано не надано. З урахуванням обставин справи відносини між сторонами регулюються ст. ст. 203, 215, 216, 235, 1046, 1047 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 Цивільного Кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно до Узагальнення Верховного суду України щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, приймаючи до уваги роз'яснення Пленуму ВСУ, положення узагальненої практики суду з розгляду цивільних прав, а також усі наявні обставини справи та надані учасниками справи докази, суд прийшов до наступних висновків. Стороною позивача не доведено належним чином мету приховання удаваного правочину, а тому воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору позики. У судовому засіданні встановлено, що у обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину; за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між стонами договору позики. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору та в момент її реалізації, особи усвідомлювали відповідальність за вчинені дії, та настання певних правових наслідків. Позивач не підтвердив аргумент, що сторони домовились, про договору про спільну діяльність. Суд приходить до такого висновку виходячи з положень ст.76 ЦПК України, тому що позивач не надав необхідних, належних та допустимих доказів. Представник відповідача заявив вимогу про застосування строків позовної давності, але суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає за його недоведеністю і тому позивачу необхідно відмовити у задоволенню позову по суті.

Outcome: dismissed