Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

26 серпня 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила поділити майно, що є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, виділивши їй пральну машину «Ардо», вартістю 5500,00 грн, холодильник «Норд», вартістю 2000,00 грн, кухонний гарнітур, вартістю 6000 грн, всього на загальну суму 13500,00 грн, відповідачу виділити : пральну машину «ЛД», вартістю 3000,00 грн, телевізор, вартістю 1000,00 грн, музичний центр «Самсунг», вартістю 2000,00 грн, кутовий диван кухонний, вартістю 1000,00 грн, мікрохвильову піч «Самсунг», вартістю 1000,00 грн, ліжко двоспальне з матрацом, вартістю 3000,00 грн, всього на загальну суму 11000,00 грн та стягнути з відповідача грошову компенсацію, що становить ? вартості витрат на матеріали та ? вартості витрат на оплату робіт за будівництво/ремонт будинку, всього на загальну суму 96877,00 грн. Під час судового засідання позивач уточнила позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації та просила стягнути з відповідача 62 800 грн вартості витрат на переобладнання будинку. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись та обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що вказане майно залишилось в користуванні відповідача, вона з дитиною з літа проживає в іншому помешканні і вказані речі є для неї необхідними, будь-яких документів у неї не залишилось, оскільки всі документи у відповідача. Відповідач під час попереднього судового засідання позов визнавав частково, пояснюючи, що ліжко двоспальне, кухонний гарнітур, кутовий диван придбано до шлюбу, пральної машини «Ардо» у них не було, мікрохвильова піч подарована йому особисто хрещеною, але в якому році він не пам»ятає, погодився, що телевізор, музичний центр «Самсунг», холодильник «Норд», пральна машина «ЛД» є їх спільним майном, однак погодився тільки з вартістю телевізору, з вартістю іншого майна не погоджувався. Пояснив, що документи забрала позивач, а тому у нього вони відсутні. Щодо вартості витрат на матеріали та оплату робіт по будівництву, відповідач позов не визнав, пояснюючи, що дійсно як одружились, то проводили переобладнання в будинку, яке допомагав здійснювати батько, будівельна цегла була своя, робочих не наймали та договору не укладали, про [PERSON] йому взагалі нічого невідомо. В будинку переставили котел, переробили кухню, влаштували ванну кімнату, однак всі прибудови робив батько, який був власником будинку. В подальшому представником відповідача були надані заперечення проти позову, в яких вказано, що відповідачем не визнається позов в повному обсязі та обставини спільного набуття майна, що не підтверджено належними доказами, які має надати позивач. В судовому засіданні 19 травня 2016 року відповідач позов не визнав в повному обсязі, вказавши, що при частковому визнанні позову стосовно спільного майна: телевізору, холодильнику, музичного центру та пральної машини він помилявся щодо обставин, оскільки не пам»ятає коли придбане вказане майно, пояснюючи, що все майно вже перебувало у будинку. Представники відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки останній є необґрунтованим та безпідставним. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. На час розгляду справи, шлюб, що був укладений 10 грудня 1999 року, між сторонами розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року. Від шлюбу сторони двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з [PERSON]. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України - майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею ним до шлюбу. У відповідності до положень ст.ст.60,61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Не підлягають доказуванню тільки ті обставини, які визнані сторонами та іншими особами. На підтвердження обставин спільного набуття майна, а саме: пральної машини «Ардо», холодильника «Норд», кухонного гарнітура, пральної машини «ЛД», телевізору, музичного центру «Самсунг», кутового дивану кухонного, мікрохвильової печі «Самсунг», ліжка двоспального з матрацом позивач мала б надати в судове засідання докази, які б підтверджували, що майно, яке вона просить поділити набуте під час перебування з [PERSON] у шлюбі, за спільні кошти. Однак, в судове засідання позивачем не надано жодного письмового доказу, який би підтверджував час набуття вказаного майна та його вартість. Відповідач в судовому засіданні категорично заперечував обставини спільного набуття пральної машини «Ардо», кухонного гарнітуру, кутового дивану кухонного, мікрохвильової печі «Самсунг», ліжка двоспального з матрацом, а позивач не надала в судове засідання належних та допустимих доказів, що вказане майно було набуте подружжям під час шлюбу. За таких підстав не підлягають поділу як спільна сумісна власність подружжя пральна машини «Ардо», кухонний гарнітур, кутовий диван кухонний, мікрохвильова піч «Самсунг», ліжко двоспальне з матрацом, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог щодо поділу холодильника «Норд», пральної машини «ЛД», телевізору, музичного центру «Самсунг», то суд зважає на наступне. У відповідності до ст.178 ЦПК України, відмова від визнання в попередньому судовому засіданні обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або обставини визнано у результаті зловмисної домовленості з другою стороною. Під час попереднього судового засідання відповідачем визнавались обставини спільного набуття майна: холодильника «Норд», пральної машини «ЛД», телевізору, музичного центру «Самсунг», а отже в силу ч.1 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. В судовому зсіданні не знайшло підтвердження того, що відповідач, визнаючи ці обставини під час попереднього судового засідання допустився помилки, що має істотне значення, або визнавав ці обставини внаслідок обману, насильства, погрози, тяжкої обставини або зловмисної домовленості з іншою стороною, оскільки відповідач чітко пам»ятав набуття кожного майна, вказуючи, що холодильник їм подарували на весілля, телевізор вони купляли разом, також не заперечував, що разом був набутий музичний центр та пральна машина. При цьому, предметом позову є майно і тільки подружжю відомі достеменно обставини його набуття, про що відповідач чітко повідомляв під час попереднього судового засідання і у суду відсутні підстави для прийняття відмови відповідача від визнання цих обставин. За таких підстав, в судовому засіданні встановлено, що холодильник «Норд», пральна машина «ЛД», телевізор, музичний центр «Самсунг» є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим, відповідно до п. 22 роз»яснень Пленуму Верховного Суду № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Як встановлено, сторони дійшли згоди тільки щодо вартості телевізору, який взагалі не є індивідуально визначеним. При цьому сторонам в судовому засіданні неодноразово роз»яснювалось, що у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України обов»язок доказування і подання доказів покладається на сторони та кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. В даному випадку при поділі майна суттєвим є визначення загальної вартості спільного сумісного майна, щодо якого сторони так і не дійшли згоди в судовому засіданні. В судовому засіданні позивачкою не доведено зазначення саме тієї вартості майна, на яку вона вказує, а відповідач взагалі відмовився від визнання позову в повному обсязі. Слід зазначити, що визначена позивачем вартість майна, щодо якої колишнє подружжя не дійшли згоди є припущенням, на яких в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення, якщо їх заперечує інша сторона. Сторонам в судовому засідання роз»яснено право заявити клопотання щодо призначення експертизи для визначення дійсної вартості майна, але клопотання про призначення експертизи заявлено не було, як і не надано жодних документів, які б підтверджували вартість спірного майна, а також в якому році придбане вказане майно з метою урахуванням його зносу та час розгляду справи, що має суттєве значення щодо визначення його вартості, а тому суд вважає, що відповідно до частини 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, якщо їх заперечує інша сторона. За таких підстав позовні вимоги щодо поділу холодильнику «Норд», пральної машина «ЛД», телевізора, музичного центру «Самсунг» задоволенню не підлягають. Як визначено ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визначне за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо збільшення вартості такого майна внаслідок або спільних трудових та грошових затрат, або таких затрат другого з подружжя, не може вважатись істотним у порівнянні з попередньою вартістю особистого майна, то другий з подружжя може вимагати від подружжя власника компенсації своїх внесків за умови, що такі витрати перевищували обов»язок, покладений статтею 156 ЖК щодо участі у витратах по утриманню будинку, прибудинкової території та проведення ремонту. У відповідності до ст.156 ЖК члени сім»ї власника будинку зобов»язані дбайливо ставитися до жилого будинку. Повнолтіні члени сім»ї власника зобов"язані брати участь у витратах по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту. За положеннями ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін. Частина 2 ст. 59 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, якщо їх заперечує інша сторона. Таким чином, права [PERSON] на отримання грошової компенсації залежить від доведеності дійсних витрат (спільних або особистих) на збільшення вартості майна відповідача. Відповідач в судовому засіданні заперечував внесення їх спільних коштів та особистих коштів у ремонт та придбання матеріалів, вказуючи, що деякі матеріали були у них вдома, облаштування будинку розпочалось після укладення шлюбу та ремонтні роботи здійснював власник будинку, його батько, який в подальшому йому подарував цей будинок. В судовому засіданні встановлено, що дійсно, на момент укладення шлюбу 10 грудня 1999 року власником житлового будинку [ADDRESS] був батько відповідача [PERSON], який подарував вказаний будинок [PERSON] 24 жовтня 2000 року ( а.с.65-69) Позивачем на підтвердження доведеності дійсних витрат на збільшення вартості майна надана кошторисна вартість робіт з актом виконаних робіт, що є додатком № 1 ( а.с.6-8,42) Суд не може вважати надані документи як належний та допустимий доказ у справі, виходячи з наступного. Слід, зазначити, що у відповідності до положень ст.ст.875,877,882 ЦК України при проведення ремонтних робіт складанню проектно-кошторисної документацію та акту прийняття виконаних робіт передує договір, який має бути укладений між підрядником та замовником. [PERSON] в судове засідання не надала договір, який укладався між нею та [PERSON], зазначивши, що такий договір не укладався, а надані документи вона отримала у останнього перед подачею позову до суду та самостійно зазначила дату «2008 рік». Крім того, слід зазначити, що у відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ( а.с.37) [PERSON] здійснює вид діяльності, що пов»язаний з електромонтажними роботами, а отже роботи, що пов»язані з монтажем електричних мереж. Однак, виходячи з наданого кошторису, [PERSON] в будинку [ADDRESS] виконував всі будівельні роботи, а отже у суду і з цих підстав викликає сумнів в достовірності даних, що відображені в кошторисі. Також, позивач в судове засідання не надала жодного документу, будь-то чек, квитанція, накладна, що підтверджували набуття матеріалів для виконання ремонтних робіт. Наданий висновок № С-27 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 05 квітня 2016 року підтверджує лише загальну вартість проведених ремонтно-будівельних робіт в сумі 125 600 грн в період з 10 грудня 1999 року по 04 лютого 2015 року ( а.с.92-100), а не дійсні витрати сторін. За таких підстав даний висновок, який має оцінюватись в сукупності з іншими доказами, не може бути прийнятий судом до уваги як доказ доведеності дійсних витрат позивача ( спільних або особистих) на збільшення вартості майна відповідача. Крім того, слід зазначити, що за висновком роботи проводились з 1999 року, коли будинок належав батьку відповідачу та сам батько міг здійснювати поліпшення будинку, як про це вказував відповідач. Враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, доводи позову, заперечення відповідача, межі заявлених позовних вимог, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відсутні відповідні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі 62 800 грн вартості витрат на переобладнання будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя та стягнення коштів задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed