Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовною заявою в порядку ст. 236 КЗпП України до Національного музею народної архітектури та побуту України. Заявлені вимоги [PERSON] мотивує тим, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 04.03.2015 року у справі 22-ц/796/1802/2015 визнано наказ генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України від 10.12.2013 року за №696 прозвільнення позивача з посади начальника наукового відділу озеленення та ландшафту з 16.12.2013 року незаконним та скасовано, поновлено позивача на посаді начальника наукового відділу озеленення та ландшафту Національного музею народної архітектури та побуту України з 16.12.2013 року, стягнуто з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.12.2013 року по 04.03.2015 року в сумі 35 587,80 грн. та моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. Відповідачем було частково виконано вказане рішення суду в частині сплати коштів за час вимушеного прогулу за період з 16.12.2013 року по 04.03.2015 року в сумі 35 587,80 грн. Оскільки, відповідачем не у повному обсязі виконано рішення суду від 04.03.2015 року, позивач просить в порядку ст. 236 КЗпП України, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 17.08.2017 року, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду за період з 05.03.2015 року по 19.06.2017 року у сумі 68 520,00 грн. В судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву в якій просить розглянути заяву без його участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, у зв"язку з чим суд згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа №753/17097/14, виданого Дарницьким районним судом м.Києва від 04.03.2015 року про поновлення [PERSON] на посаді начальника начальника наукового відділу озеленення та ландшафту Національного музею народної архітектури та побуту України з 16.12.2013 року, державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві 11.11.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49278163. В ході проведення виконавчих дій, державним виконавцем встановлено, що рішення суду боржником не виконано, у зв"язку з чим, відповідно до вимог ст.ст. 75, 89 Закону України "Про виконавче провадження", державним виконавцем 02.02.2016 року та 09.02.2016 року до боржника застосовано штрафні санкції. Державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ в м.Києві 30.05.2016 року до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності керівника боржника, за невиконання рішення суду, відповідно до ст.382 КК України. Відповідно до листа Київської місцевої прокуратури №1 від 10.05.2017 року встановлено, що у провадженні СВ Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві перебуває кримінальне провадження №12016100010003099 від 22.03.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України. Так, відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. При цьому, виходячи зі змісту ст.ст.24, 31, ч.5 ст.235 КЗпП України, Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Згідно ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі є обґрунтованими. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з наступного дня після прийняття рішення, яким є 05.03.2015 року, оскільки відповідно до вимог, закріплених у ч.5 ст. 235 КЗпП України, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Під негайним виконанням рішення суду слід розуміти його виконання в наступний день після прийняття такого рішення. Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що відповідач безумовно повинен був негайно виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі. Згідно порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 року № 100, при обчислені середньої заробітної плати включаються як основна заробітна плата, так і доплати і надбавки, виробничі премії. Середньомісячна заробітна плата для оплати вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюється з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться множенням середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих днів. З дня затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі кількість робочих днів, вихідних та святкових днів за цей період, складає 571 днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 68 520,00 грн., виходячи з такого розрахунку: 120,00 грн.- середньоденний заробіток х 571 робочих днів, та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вина посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порядку, визначеному ч.3 ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 685,20 грн. за розгляд спору майнового характеру.

Outcome: approved