Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

19.07.2017 року, з урахування заяви про усунення недоліків позовної заяви від 27.07.2017 року, позивач ФОП [PERSON] звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою про зняття арешту з майна. У якості відповідача в позові вказаний - [PERSON], а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Уманський МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області. У позовній заяві позивач просить скасувати арешт на товар, що перебуває в приміщенні торгового центру «[INFO]», що розташований по [ADDRESS], накладений 15.06.2017 року Постановою про опис та арешт майна старшим державним виконавцем Уманського МВ ДВС ГТУЮ в Черкаській області Мельником В.В. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.07.2015 року між ним - ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON]), був укладений Договір №1 оренди нерухомого майна, відповідно до якого позивач отримав в оренду підвальне приміщення та торговий зал, загальною площею 278,6 кв.м на першому поверсі магазину «[INFO]», що розташований по [ADDRESS]. В позові позивач зазначає, що у вказаному орендованому ним приміщенні знаходилося належне йому майно, яке було призначено для реалізації, як товар у магазині. Позивач зазначає, що 15.06.2017 року до нього зателефонував громадянин, який представився старшим державним виконавцем Мельником Василем Володимировичем, та повідомив, що на підставі виконавчого провадження у торговому залі на першому поверсі ТЦ «[INFO]» будуть проводитися виконавчі дії, тобто буде описуватися майно. Позивач повідомив, що там знаходиться належне йому майно, на підтвердження чого він зазначає, що 16.06.2017 року на електронну пошту направив державному виконавцю фотокопії первинних документів на товар. Та не приймаючи до уваги вказані документи, та той факт, що [PERSON] ще 18.05.2017 року надав старшому державному виконавцю Мельнику В.В. копію Договору №1 оренди нерухомого майна, укладеного 04.07.2015 року між позивачем та [PERSON], постановою державного виконавця від 15.06.2017 року був накладений арешт на майно позивача, хоча копію постанови він вказує, що не отримав по даний час. Також в позові вказано, що згодом, в результаті певних дій посадових осіб ДВС, 27.06.2017 року продавці, що прийшли на роботу, виявили опломбований вхід до торгового залу та підвальне приміщення ТЦ «[INFO]», де знаходився товар, що належить позивачу. На запитання до орендодавця, як з'явилися ці пломби, останній пояснив, що йому не зрозуміло, він їх сам побачив 27.06.2017 року. Зважаючи на те, що у позивача не існує ніякої заборгованості, у ДВС відсутні будь-які виконавчі листи, де б позивач виступав боржником, а боржником в даному випадку є [PERSON], але щодо доступу до майна та розпорядження майном у позивача існують перешкоди та іншим шляхом, на його думку, вказане питання він вирішити не має можливості, - з даним позовом він вимушений звернутися до суду. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату, місце і час проведення судового засіданні, - в судове засідання не з'явився і про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача по дорученню - [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позивачем позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві і просив їх задоволити в повному обсязі у зв'язку із порушенням відповідачем права власності позивача [PERSON], який є суб'єктом підприємницької діяльності. Представник позивача повідомив, що позивач обізнаний з приводу того, що справа розглядається судом і в судове засідання не може заявитися у зв'язку з віддаленістю проживання. Також представник позивача наполягав, що із врахуванням підстав і предмету поданого до суду позову, відповідачем в позові правильно зазначено [PERSON] ( який змінив прізвище із [PERSON] на [PERSON], що ним може бути підтверджено в судовому засіданні документально), як фізичну особу, якому на праві власності належить орендоване позивачем приміщенням та який надав вказане приміщення в оренду ФОП [PERSON], що підтверджується відповідним договором. Також представник позивача в своїх поясненнях вказував, що відповідно до вимог чинного податкового законодавства України, позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування і тому чинне законодавство України не зобов'язує його мати документи щодо походження товару. Документи на товар, які були у позивача, були направлені на електронну пошту державного виконавця, про що є посилання в позові , а на інший товар (обсяг якого досить значний) представник позивача вказував, що документів не має і лише перелік товару зайняв би біля 60 сторінок тексту і тому вони вважають, що потреби ідентифікувати товар не має, оскільки, на їх думку, і так зрозуміло, що якщо товар знаходився в орендованому приміщення, то він належить орендарю і в державного виконавця не було законних підстав описувати і накладати арешт на майно, яке належить позивачу. Також представник позивача в судовому засіданні вказував, що до органів ДВС позивач після накладення арешту на майно з офіційними листами з приводу зняття арешту з майна не звертався, а подав позов до суду, оскільки орендодавець не повідомив позивача вчасно про відповідні обставини, і тому порушив його права і за вказаних обставин арешт повинен бути скасований та порушення права власності позивача повинно бути негайно припинено, так як двері в приміщенні магазину опломбовані і тому не має до нього доступу, про що представнику позивача відомо особисто. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що він не заперечує проти того, щоб позивач користувався орендованим приміщенням та розпоряджався належним йому товаром, який там знаходиться, оскільки будівля магазину належить йому, як фізичній особі, і була передана в оренду позивачу, і товар описаний державним виконавцем належить позивачу, і тому потрібно скасувати арешт на товар, оскільки товару, який належить йому в приміщенні магазину не було, і арешт державним виконавцем на відповідний товар накладено незаконно . Також відповідач в судовому засіданні підтвердив факт зміни ним прізвища із «…[PERSON]…» ( на момент укладення договору оренди) на «… [PERSON]…» та надав підтверджуючі документи. Також відповідач в судовому засіданні наполягав, що у нього не має заборгованості перед банком і тому у ДВС не було взагалі ніяких законних і обґрунтованих підстав для проведення виконавчих дій (арешту та опису майна) в межах відповідного провадження. Також в своїх поясненнях в суді відповідач вказував, що він 21 червня 2017 року із заявою звертався до начальника Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області в якій вказував, що у зв»язку із укладенням угод про врегулювання боргу між ним на ТОВ «ОТП Факторинг» він просив утриматись від проведення виконавчих дій, з метою недопущення незаконного позбавлення його, [PERSON] та третіх осіб права власності на кошти, рухоме та нерухоме майно. Представник третьої особи - Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області в судовому засіданні підтвердив факт наявності зведеного виконавчого провадження в якому боржником вказаний відповідач по справі [PERSON] і пояснив, що обсяг матеріалів досить значний і дійсно в процесі проведення виконавчих дій ним 15 червня 2017 року було винесено постанову про опис та арешт майна боржника . Він спочатку в своїх поясненнях в суді вказував, що позов визнають вони частково( підтвердив факт телефонної розмови між ним та позивачем і те, що на його електронну адресу надходило повідомлення, яке він не зміг прочитати, і тому можливо, що є документи які б підтверджували належність певного майна орендарю, і за їх наявності відповідний товар повинен бути виключений із складу арештованого майна), а потім вказував, що оскільки належних документів, які б підтверджували право власності на описане і арештоване майно позивачем і його представником не було надано, то підстав для задоволення позову взагалі не має. При цьому в своїх поясненнях в суді представник Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області наполягав, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність і майно, в тому числі і товар, що перебував у магазині, належить боржнику і тому відповідне майно вказане в постанові від 15.06.2017 року ( не тільки товар, а і інше майно, що розташоване у відповідному приміщенні, частина якого належить боржнику) було описане і арештоване у зв»язку з наявність виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що після проведення відповідних виконавчих дій на адресу ДВС заяв від позивача про виключення майна з опису і зняття з нього арешту та документів в паперовому вигляді, які б підтверджували належність описаного майна позивачу не надходило. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно зі ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрований як фізична особа -підприємець 14.06.2001 року у виконавчому комітеті Черкаської міської ради ( а.с. 16) Відповідно до Договору №1 оренди нерухомого майна від 04.07.2015 року, укладеного між позивачем ФОП [PERSON] та орендодавцем ФОП [PERSON], позивач отримав у строкове користування підвальне приміщення та торговий зал, загальною площею 278,6 кв.м на першому поверсі магазину «[INFO]», що розташований по [ADDRESS], для здійснення комерційної діяльності ( а.с. 6-7). [PERSON] змінив прізвище на «…[PERSON]…» 03 листопада 2016 року про що було складено відповідний актовий запис №3 і даний факт підтверджується Свідоцтвом про зміну імені Серії [NUMBER] . 21 червня 2017 року [PERSON] із заявою звертався до начальника Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області в якій вказував, що у зв»язку із укладенням угод про врегулювання боргу між ним на ТОВ «ОТП Факторинг» він просить ДВС утриматись від проведення виконавчих дій, з метою недопущення незаконного позбавлення його, [PERSON] та третіх осіб права власності на кошти, рухоме та нерухоме майно. Відповідно до постанови про опис та арешт майна боржника від 15 червня 2017 року, старшим державним виконавцем Уманського МВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області Мельником Василем Володимировичем було проведено опис та арешт майна боржника [PERSON] за адресою [ADDRESS] ( № ЗВП №52970755). У вказаній постанові зазначено, що вона винесена при примусовому виконанні № ЗВП №52970755 у складі якого перебувають ВП №50922056, ВП №50921807, ВП №50921723,ВП №50920281, ВП №50920254. В якості боржника в постанові вказаний [PERSON], в якості стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг України». Будь-яких інших документів з виконавчого провадження в процесі розгляду справи по суті суду надано не було і не ставилось питання про їх витребування. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до норм ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивач у своїй позовній заяві посилається на п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року №5, де зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі Закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі можуть бути боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано. Одночасно у відповідній Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 також вказано, що: « … 1. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. … … На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства…». Одночасно в п. 5 відповідної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 зазначено: «… 5. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження….». При цьому частиною 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції Закону України від 04.11.2010 № 2677-VI, яка діяла з 09.03.2011) було передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Одночасно в ст. 59 « Зняття арешту з майна» Закону України «Про виконавче провадження», який діє в даний час дослівно вказано: «… 1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 2. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. …» Також в п. 19 відповідної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року №5 зазначено: «… У резолютивній частині рішення у цій категорії справ суду належить зазначати конкретне майно, з якого знімається арешт, його вартість, на користь кого знято арешт і за ким визнається право власності чи кому це майно передається у володіння. ….". Проте, на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надає в повному обсязі підтверджуючих документів на належне йому майно - товар, який знаходився в приміщенні магазину. До позовної заяви позивачем було лише додано : видаткову накладну №СР-0000267 від 6 квітня 2017 року, видаткову накладну №СР-0000342 від 4 травня 2017 року, видаткову накладну №СР-0000344 від 8 травня 2017 року, видаткову накладну №1053 від 30 травня 2017 року, видаткову накладну №7630 від 09 червня 2017 року, видаткову накладну №7746 від 12 червня 2017 року, видаткову накладну №СР-0000452 від 12 червня 2017 року, однак оригінали чи належним чином завірені копії відповідних документів в суді для огляду не надавались і при цьому більша частина долучених ксерокопій видаткових накладних - № СР-0000267, № СР-0000342, № 1053, № 7630 взагалі є нечитабельними на що було звернуто увагу позивача в ухвалі судді про залишення без руху відповідної позовної заяви. У позовній заяві, щодо зняття арешту з належного позивачу майна, яке знаходиться в орендованому ним приміщенні в ТЦ «[INFO]», не визначено позивачем з якого конкретно майна (товару) (найменування, кількість, тощо) позивач просить зняти арешт; не вказано, хто (ім'я фізичної особи чи посадової особи уповноваженого органу або найменування юридичної особи) повинен зняти арешт; не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує саме ці свої позовні вимоги, які без позовної вимоги про визнання права власності на майно самостійно заявлені до відповідача [PERSON], одночасно як в якості підстав позову зазначається про дії та рішення старшого державного виконавця Мельника В.В. щодо майна, а не про дії чи рішення [PERSON] Відповідно до вимог ст.ст. 30,31 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, не є сторонами у справі та не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача, тому зобов'язати третю особу вчинити певну дію суд не може, оскільки вони не є стороною в цивільному процесі. На позивача покладений обов'язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, які оцінені за вимогами ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права позивача порушені діями відповідача, тобто позивач не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст. 10,60 ЦПК України). При цьому доводи позову фактично стосуються порушення посадовими особами ДВС вимог чинного законодавства під час проведення виконавчих дій, що призвело до порушення права власності позивача на належний йому товар, який перебував в приміщенні магазину, власником якого є боржник по відповідному виконавчому провадженню. Про те, звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач в позовній заяві питання про визнання права власності на безпідставно описане та арештоване державним виконавцем майно не ставив, що є виключно його процесуальним правом, оскільки суд розглядає справи в межах пред'явлених позовних з врахуванням принципів диспозитивності та змагальності ( ст.ст.10,11 ЦПК України).

Outcome: dismissed