Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: РА ЗМР по Комунарському району про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.06.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу мають двох спільних малолітніх дітей: дочку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2013 року шлюб між подружжям було розірвано, після розлучення діти залишилися мешкати з позивачем. [PERSON] після розірвання шлюбу, ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо утримання та виховання дітей, а саме не утримує їх матеріально, не приймає участі у вихованні сина та доньки, не цікавиться станом їх здоров'я та розвитком дітей. Посилаючись на зазначене, просить суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO], позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], судові витрати стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у ньому, наполягала на його задоволенні у повному обсязі. Додатково пояснила, що останні п'ять років діти повністю знаходяться на її утриманні, всі проблеми, пов'язані з їх навчанням, лікуванням, вихованням вирішує тільки вона, відповідач в цьому участі не приймає. Відповідно до заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2013 року з відповідача стягнуті аліменти на її користь на утримання [PERSON], [PERSON] в розмірі ? частини на кожну дитину всіх видів заробітку відповідача. Проте відповідач систематично не сплачує аліменти протягом тривалого часу, його заборгованість по аліментам на двох дітей на теперішній час становить більше 40 000 грн. На даний час нею ініційовано питання про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КК України. Жодної іншої матеріальної допомоги відповідач дітям не надає, на прохання дітей відвідати разом культурно-масові, освітні, спортивні, розважальні та оздоровчі заходи, відповідач останнім відмовляє, посилаючись на відсутність у нього грошей. Крім того, зазначила, що будь-яких перешкод у спілкуванні відповідача із сином та донькою не існувало та не існує на даний час. Підкреслила, що [PERSON] відомо у якій школі навчається донька, який дошкільний заклад відвідує син, але останній не відвідує ані батьківські збори, ані особисто не спілкується з педагогами дітей, інколи телефонує доньці, але остання вже розуміючи, що батько про неї не піклується, не виявляє бажання його бачити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, надав пояснення, відповідно до яких вважає себе таким, що добре виконує свої батьківські обов'язки, але позивач чинить йому перепони в спілкуванні та в зустрічах з дітьми. Стосовно несплати аліментів наголошував на тому, що він не мав можливості матеріально утримувати дітей оскільки не працював, лікував іншого сина. З грудня 2017 року почав сплачувати позивачу аліменти. Представник третьої особи - органу опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському районі Омельчук В.А., підтримала в судовому засіданні висновок органу опіки та піклування. Вважає, що [PERSON], після припинення сімейних відносин з позивачем, самоусунувся від виховання своїх дітей, не піклується про їх здоров"я, фізичний, духовний розвиток. Ухиляється від утримання своїх дітей, оскільки весь час не сплачує на їх утримання аліменти. Всі питання щодо виховання та утримання дітей вирішує матір дітей без участі та підтримки батька. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження останніх (а.с. 6, 7). Згідно з рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2013 року, шлюб, укладений 25.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 303, розірвано (а.с. 8-9). 22.01.2013 року заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON], у розмірі ? частини на кожну дитину всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.08.2012 року, і до досягнення дітьми повноліття. Рішення набуло законної сили 04.02.2013 року (а.с. 10-13). Проте, відповідач систематично не сплачує аліменти протягом тривалого часу. Так, згідно з Довідкою-розрахунком державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 20.12.2017 року станом на 20.12.2017 року загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчими листами № 812/7181/12 від 06.01.2013 року становить по 24 312 грн. 52 коп. (а.с. 14, 15). Відповідно до розрахунків заборгованості державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 20.12.2017 року, вбачається, що станом на 20.12.2017 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] та сина [PERSON] за виконавчим документом № 812/7181/12 від 06.01.2013 року боржника [PERSON] становить 24 312 грн. 52 коп. та 22 448 грн. 19 коп. відповідно (а.с. 40, 41). 31.10.2017 року слідчим СВ Комунарського ВП Дніпровського ВП НП в Запорізькій області Івахненко А.І. за заявою [PERSON] винесено повідомлення про початок досудового розслідування за ч. 1 ст. 164 КК України, ЄРДР № 12017080040004321 (а.с. 45). Відповідно до довідки головного лікаря КЗ «ЦПМСД № 6» Департаменту охорони здоров'я Запорізької міської ради [PERSON] від 05.10.2017 року за № 1274/02-8, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], знаходяться під наглядом амбулаторії № 10 КЗ «ЦПМСД № 6» з народження. На прийомах в дитячій амбулаторії та при відвідуванні дільничним педіатром та медичною сестрою вдома з дітьми була мати (а.с. 42). Згідно із довідкою від 09.08.2017 року за № 435, за підписом в.о. директора Запорізької гімназії № 107 [PERSON] та класного керівника [PERSON], [PERSON] навчається у 6-Г класі даного навчального закладу. Зі слів класного керівника, батько дитини [PERSON] не цікавиться рівнем навчальних досягнень доньки, її поведінкою, не відвідує батьківські збори (а.с. 44). Згідно із актом обстеження умов проживання від 09.02.2018 року за адресою: [ADDRESS] родина житло винаймає, вихованням, утриманням та розвитком дітей займається мати [PERSON] Зі слід дітей, з батьком бачаться рідко і зустрічатися з ним не мають бажання, не заперечують проти позбавлення батька батьківських прав (а.с. 84). Згідно з акту обстеження умов проживання від 28.02.2018 року за адресою: [ADDRESS], проживає [PERSON], разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Умови проживання задовільні. Зі слів [PERSON] діти в даній квартирі не були 8 місяців з причини, що мати дітей [PERSON] не давала змоги з ними бачитися (а.с. 85). Відповідно до висновку органу опіки та піклування РА ЗМР по Комунарському району про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] за № 95/01-32/0262 від 15.03.2018 року, встановлено, що [PERSON] участі у житті, навчанні, вихованні, оздоровленні дітей не приймає, матеріально не утримує, не цікавиться фізичним, духовним та психічним розвитком дітей (а.с. 83). Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. У виконання вказаної норми закону судом надана можливість малолітній [PERSON] висловити свою думку при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав її батька. Дитина пояснила, що батько впродовж тривалого часу не опікується ані нею, ані її молодшим братом, матеріально їм не допомагає, інколи їй телефонує, але їх розмови тривають кілька хвилин, тому що вона не знає про що розмовляти з батьком, через те, що між ними немає теплих, довірчих відносин. Вказала, що за шість років навчання батько приходив до неї до школи лише один раз, всі шкільні урочисті заходи проходять без нього. На їх дні народження, інші сімейні свята батько також не приходить, в цьому році навіть забув зателефонувати для того щоб привітати її з днем народження. Коли вони хворіють з ними знаходиться і лікує тільки мама, її прохання купити їм ліки батько залишає поза увагою. Зазначила, що під час спільного проживання з батьком, він зловживав спиртними напоями, часто з'ясовував відносини з її мамою, іноді вчиняв вдома бійки, через що вона почала його боятися. Після розірвання шлюбу, вона з братом приходили до батька у гості, але його дружина постійно говорила їй про її матір погані речі, через що вона почувала себе дуже некомфортно. Її прохання бачитися з ним за межами його квартири, батько ігнорував, посилаючись на те, що у нього не має грошей для проведення спільного дозвілля з нею та її братом. Останні вісім місяців вона з ним не бачилася, оскільки не має такого бажання. Виходячи з пояснень [PERSON], вбачається, що між батьком та дітьми не має налагодженого родинного зв'язку, відповідач належним чином батьківські обов'язки не виконує, достатньої уваги вихованню дітей не приділяє, турботи не надає, матеріального забезпечення не здійснює, що негативно впливає на їхній розвиток. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою позивача, вони спілкуються останні шість років, разом із дітьми гуляють, відзначають свята. Батько дітей участі у спільних прогулянках, дитячих святах не приймає. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є дружиною [PERSON] Позивача охарактеризувала негативно. Зазначила, що остання чинить перешкоди для спілкування батька з дітьми. Пояснила, що її чоловік не сплачував аліменти на утримання дітей, оскільки їх спільна дитина - син, 27 років, потребував операції та лікування, тому всі кошти йшли на нього. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є тещею відповідача. Позивача охарактеризувала негативно. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є сусідом [PERSON], інколи бачив що до нього у гості приходили його син та донька. Показання свідків [PERSON], [PERSON], суд оцінює критично, так як свідки є дружиною та тещею відповідача. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили про перешкоду відповідачу спілкуватися і підтримувати зв'язок із дітьми. Виходячи з оцінки доказів, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо та умисно ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків. Він мав реальну можливість виконувати їх до липня 2017 року, тобто до моменту звернення позивача до суду з позовом, але не вчиняв відповідних дій. Суд звертає увагу на те, що відповідач почав сплачувати аліменти позивачеві лише після того як відносно нього Комунарським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області було розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 164 КК України. Суд не приймає до уваги надані [PERSON] письмові пояснення [PERSON], оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що остання дійсно працювала лікарем педіатром у гімназії № 107. Частини 1, 2 ст. 11, ст. 12, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлюють, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини визначає, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно з ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що особа ухиляється від їх виконання свідомо. А це означає, що вона вперто та систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свій батьківський обов'язок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як вже зазначалось вище, застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Суд критично ставиться до заперечень відповідача проти позовних вимог та пояснень з цього приводу, оскільки вони спростовуються встановленим обставинами в судовому засіданні, а саме: відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не бачиться з ними останні вісім місяців, що підтверджується наявними в матеріалах справи і дослідженими судом письмовими доказами, які ніким не оспорювалися. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з інтересів дітей, і того факту, що батько свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, суд вважає, що є підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, звільненого від сплати судових витрат судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved