Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

16 травня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Соломнянської сільської ради Волочиського району Хмельницької області про визнання права власності на нерухоме спадкове майно. Позов мотивував тим, що 06.08.2016 помер його батько [PERSON], який за життя склав заповіт на його імя та на імя його сестри [PERSON] на все належне йому майно. Після його смерті відкрилась спадщина до якої, в тому числі, належить житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Миру, 19 в с. Соломна Волочиського району Хмельницької області. Він єдиний спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину, отримавши свідоцтва про право на належні спадкодавцеві земельні ділянки. [PERSON] в установлений законом строк подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок він не в змозі, оскільки правовстановлюючих документів на житловий будинок за життя спадкодавця не видавалося. Оскільки іншого способу захисту своїх прав позивач не має, тому він звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання [PERSON] не зявився. Від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує і просить задоволити. Представник відповідача - Соломнянської сільської ради в судове засідання не зявився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає повністю. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 2 ст. 158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 06.08.2016 в с. Соломна Волочиського району Хмельницької області помер [PERSON] (а.с. 5). При житті, 04 березня 2010 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно і будівлі, де б вони не були і з чого б вони не складалися, все те, що буде належати йому на день смерті, заповів своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вул. Миру, 19 в с. Соломна Волочиського району Хмельницької області. Вартість даного будинку становить 273994 гривні. Факт належності житлового будинку та його вартість підтверджується, технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 17-20), свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с. 15-16). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом (а.с. 6), свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 5), свідоцтвом про народження позивача (а.с. 7) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], який має право на спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України, \~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як вбачається з виписки з погосподарської книги № 1 за 2006-2010 роки, спадкодавець [PERSON] на час смерті проживав одиноко. З копії матеріалів спадкової справи № 72/2016, заведеної щодо майна померлого [PERSON] (а.с. 29-35) слідує, що [PERSON] єдиний спадкоємець за заповітом, який прийняв спадщину, вчасно звернувшись із заявою про її прийняття до нотаріальної контори та отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну спадкодавцеві земельну ділянку. Інший спадкоємець за заповітом, [PERSON] від спадщини відмовилась, подавши нотаріусу у встановлений законом строк відповідну заяву. Разом з тим, 16 травня 2017 року приватним нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, у звязку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів. Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будівель та споруд (а.с. 19-20) і свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с. 15-16) господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1961 року по 1980 рік, на відведеній для цього в установленому законом порядку земельній ділянці. Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до виписок з погосподарської книги за місцем проживання спадкодавця (а.с. 8-12) головою двору - житлового будинку, що знаходиться по вул. Миру, 19, с. Соломна Волочиського району був [PERSON]. З довідки Волочиського районного бюро технічної інвентаризації № 319 від 18.04.2017 (а.с. 13) вбачається, що на вказаний житловий будинок свідоцтво про право власності не видавалось, реєстрація не проводилась. Земельна ділянка під вказаним житловим будинком також була виділена [PERSON], що доводиться архівним витягом з рішення першої сесії Соломнянської сільської ради Волочиського району від 19 липня 1994 року (а.с. 14). Враховуючи вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, і при його задоволенні не будуть порушені права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами після смерті [PERSON]

Outcome: approved