Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

17 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 10 квітня 2017 року вона уклала згоду з [PERSON] про намір укласти угоду. Відповідно до вищевказаної угоди [PERSON] мала намір придбати у [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Також позивач зазначає, що між нею та відповідачем було узгоджено строк укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири - до 05 травня 2017 року, вартість квартири складала 828 900 грн. 10 квітня 2017 року [PERSON] передала [PERSON] аванс у сумі 18900 грн., що підтверджується згодою про намір укласти угоду від 10 квітня 2017 року . В строк, установлений в вищевказаній згоді, договір купівлі-продажу не був укладений, відповідач відмовляється повернути переданий йому аванс. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 570 ЦК України, передані відповідачу кошти є авансом.Таким чином, відповідач володіє грошовими коштами, що належать позивачу без достатніх правових підстав. Оскільки незважаючи на неодноразові телефонні дзвінки та зустрічі відповідач відмовилася повернути позивачу гроші, [PERSON] просила суд стягнути на її користь з відповідача грошові кошти, передані у якості авансу, у розмірі 18900,00 грн., а також сплачений за подання позову судовий збір у сумі 640,00 грн. Під час розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідно до наявної у матеріалах справи згоди про намір укласти угоду від 10 квітня 2017 року, дійсно, [PERSON] передала [PERSON] аванс у сумі 18900 грн. При вирішенні спору судом було враховано положення ст. 627 ЦК України, яка передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається із ч. 1 ст. ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Як було встановлено під час розгляду справи і не заперечується сторонами, між відповідачем та позивачем не було укладено попереднього договору купівлі-продажу квартири в установленому законом порядку та формі, як не було укладено й договору купівлі - продажу квартири. Але, незважаючи на відсутність належним чином оформленого договору купівлі-продажу квартири, у підписаній згоді про намір укласти угоду від 10 квітня 2017 року передані грошові кошти позивачем відповідачу були позначені обов"язковий платіж. У той же час, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та визначених на їх підставі характерних ознак завдатку суд приходить до висновку, що передані позивачем кошти у даному випадку є саме авансом, оскільки між сторонами не було укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, тобто між сторонами не виникло зобов'язання, яке могло б бути забезпечене шляхом передачі завдатку. Тому, на підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] про повернення суми авансу підлягає задоволенню у повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 18900,00 грн., оскільки саме таку суму позивач передав відповідачу в якості авансу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі має бути стягнуто з відповідача у сумі 640,00 грн.

Outcome: approved