Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] 19.11.2015 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з [PERSON] , посилаючись на те, що спільне життя із відповідачем не склалося, сторони живуть кожен своїм життям і не переймаються проблемами один одного, відповідач не займається вихованням дітей та не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] та стягнути з останнього на користь позивачки аліменти на утримання дітей по 1400,00 гривень на кожного та своє утримання у розмірі 1200,00 гривень щомісячно. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2016 року позовні вимоги [PERSON] були задоволенні в повному обсязі. 06.03.2018 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Форостенко О.О . звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2018 року було скасавоно заочне рішення суду від 21.03.2016 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Сторони в судове засідання не з"явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити у повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, на підставі всебічного, повного, об`єктивного і безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановив наступне. Як випливає з матеріалів справи, 30 листопада 2001 року, [PERSON] та [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів громадського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси зареєстрували шлюб, актовий запис № 619 (свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] ). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають трьох дітей - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). [PERSON] просить суд розірвати шлюб з Відповідачем, посилаючись на те, що спільне життя із [PERSON] не склалося, сторони не підтримують подружні стосунки, за час спільного проживання переконалися, що у них немає спільних інтересів, сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. Сторони не ведуть спільного господарства. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст.ст. 104-105, 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. За таких обставинах, суд дійшов до висновку, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше подружнє життя та збереження сім`ї стало неможливим із-за несумісності характерів та різних поглядів на подружнє життя, тому шлюб, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України підлягає розірванню. Також, позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1400,00 гривень на кожну дитину щомісячно, посилаючись на те, що відповідач не займається вихованням дітей та не надає матеріальної допомоги на їх утримання, а також 1200,00 гривень на своє утримання, у зв`язку з тим, що найменша донька проживає з нею. Відповідач, являючись батьком, зобов`язаний нести рівні з позивачем матеріальні витрати, відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України: «Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини». Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року вбачається, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v.Sweden (№ 2)), Series А, № 250, с. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996III, c. 10081009, n. 78). Відповідно до ч.2 ст. 150 CK України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Стаття 155 СК України змістує, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов`язок здійснювати особливе піклування про дітей. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Частиною 3 ст. 59 ЗУ «Про освіту» передбачено, що батьки зобов`язані у тому числі постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах, забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 184 СК України визначено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Визначаючи спосіб виконання батьком обов`язку утримувати дитину (дітей), суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище не тільки дітей, а й відповідача, тому вважає можливим стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 1400,00 грн. на кожну дитину. На підставі викладеного та

Outcome: approved