Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просить розірвати шлюб, укладений з [PERSON], зареєстрований 25.11.2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 2039. Малолітню дитину [PERSON], [INFO] залишити на проживання з матір»ю - [PERSON], після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що непорозуміння та постійні сварки призвели до розпаду їх сімейних стосунків. Крім того, вказала, що з жовтня 2013 року проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть. 23.05.2014 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO], за місцем проживання батька. Ухвалою суду від 02.07.2014 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач та її представник позовну вимогу про залишення дитини на виховання матері не підтримали та просили не розглядати по суті, в решті позов підтримали. Відповідач та його представник в судовому засіданні не заперечували щодо розірвання шлюбу. Представник третьої особи не заперечував щодо задоволення позову. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України при визнанні відповідачем позову, суд, за наявності законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 25 листопада 2010 року, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 2039 (а.с.4). Від шлюбу мають малолітню дитину, дочку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Викладені факти підтверджуються відповідними свідоцтвами про шлюб та про народження дитини. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами діють сімейні правовідносини. Сторони з жовтня 2013 року тривалий час проживають окремо, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, на примирення не згодні. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім»ї суперечитиме інтересам сторін, а тому приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про залишення дитини на виховання матері, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В судовому засіданні встановлено, що 01.07.2014 року між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов»язків, визначення місця проживання дитини та сплати аліментів на утримання дитини, яким визначено, що місцем проживання [PERSON] є місце проживання батька - [PERSON] (а.с.43-46). В такому випадку, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині залишення дитини на виховання матері слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: partial