Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що 11 серпня 2009 року внаслідок обвалу ґрунту забою отримав травму голови та верхньої частини спини. Внаслідок отриманої виробничої травми при первинному огляді [PERSON] йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25%. Крім того, він працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Висновком МСЕК від 12.10.2011 року йому первинно встановлено 45 % втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та виробничою травмою встановлено третя група інвалідності. При переогляді, висновком МСЕК від 22 жовтня 2019 року у зв`язку з виробничою травмою та професійним захворюванням встановлено 60 % втрати професійної працездатності та призначено третю групу інвалідності, безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 130 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. 06 листопада 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 29.11.2019 року через канцелярію суду відповідач надав відзив на позовну заяву. У якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, підприємством щорічно здійснюється фінансування на виконання заходів з охорони та безпеки праці працівників. На робочих місцях в кожному структурному підрозділі підприємства створюються умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечує дотримання вимог законодавства відносно прав робітників в області охорони праці. Зазначили, що згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Даним Законом визначено механізм відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків. Основу цього механізму становить страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, завданням якого є відшкодування матеріальної шкоди застрахованим та члена їх сімей. Зазначені виплати здійснюються не роботодавцем, а Фондом соціального страхування України. Підприємством своєчасно здійснюється перерахування соціальних внесків. Фонд соціального страхування України нарахував та сплатив Позивачу одноразову допомогу та продовжує нараховувати та виплачувати щомісячні виплати. Позивач при приманні на роботу пройшов інструктаж та його було попереджено про наявність джерела підвищеної безпеки та шкідливих умов праці на підприємстві в зв`язку зі специфікою виробництва. Крім того, позивачем не доведено факту саме завдання йому моральної шкоди та її розмір. Також зазначив, що відповідач не приховував від позивача важкість та небезпечність технологічного процесу, не порушував технологію виробництва, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку настанням шкоди не вчиняв, а тому не може нести відповідальність за ушкодження здоров`я позивача. В частині вимог позивача про відшкодування моральної шкоди внаслідок отримання виробничої травми на підприємстві відповідача, то згідно пп. 1п. 10 Акту № 18/7 від 28.02.2010 року про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за Формою-1 позивач порушив п.2.4.1. інструкції для ГРВЗ (БТІ-ОШ-01-06). На думку відповідача, свідоме перевищення терміну праці позивача в шкідливих умовах призвело до виникнення у нього професійного захворювання, тому вважають, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено наявності моральної шкоди, а отже відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства. 03.12.2019 року позивач через канцелярію суду надав відповідь на відзив в якому зазначив, що викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідач, як сторона трудового договору на протязі тривалого часу своєю бездіяльністю щодо охорони праці та навмисними діями щодо ігнорування норм матеріального права грубо порушував норми законодавства України, яким передбачено безпечні і здорові умови праці. Саме бездіяльність, не дотримання відповідачем законодавства України про охорону праці призвели до того, що він захворів на професійне захворювання та отримав каліцтво. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих факторів протягом 13 років на посадах підземного електрослюсара 4 розряду, гірника очисного вибою 5,6 розряду (а.с.11-16). 11.08.2009 року о 19-30 год. з [PERSON] при виконанні трудових обов`язків стався нещасний випадок: стався обвал породи, ґрунту, внаслідок чого позивач був травмований в область голови, верхньої частини спини. За даним нещасним випадком складені акти за формами Н-5 та Н-1 № 18/7 від 28.02.2010 року (а.с. 27-30). Згідно висновку МСЕК від 09.06.2010 року при первинному огляді позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з виробничою травмою (а.с. 32). 12.10.2011 року при повторному огляді, згідно висновку МСЕК позивачу встановлено всього 60% втрати професійної працездатності: первинно 30% ридикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% ДОА в зв`язку з професійними захворюваннями та повторно 15% внаслідок виробничої травми, встановлено третя група інвалідності, з наступним переоглядом 01.10.2012 року (а.с.33). 22.10.2019 року [PERSON] надано висновок про встановлення безстроково третьої групи інвалідності з 01 листопада 2019 року, причина інвалідності професійне захворювання (30% ридикулопатія, 10% ХОЗЛ, 5% ДОА, 15% трудове каліцтво) (а.с. 34). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 26.09.2011 року встановлено причини виникнення професійного захворювання: важкість праці, робоча поза, нахили корпусу, рівень пилу, рівень марганцю(а.с.10-11). Статтею 46 Конституції України\~передбачено, що право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно за ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Згідно за ч.1\~ст.9 Закону України «Про охорону праці»\~відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров`я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001. Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, до внесення змін до Закону № 1105-Х1У на підставі\~Закону України від 23.02.2007 № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. За отриманою травмою позивачу вперше була встановлена втрата професійної працездатності 09.06.2010, тобто під час дії правового акту, яким було покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Між тим, 01.01.2015 набрав чинності Закон України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» в редакції Закону України від 28.12.2014 № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Частина восьма статті 36\~цього Закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Пункт 1 частини другої статті 10\~цього Закону передбачає обов`язок страховика - Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.08.2018 у справі № 579/951/16ц, відповідно до якої\~ст.36\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» застосовується до всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК\~стійкої втрати професійної працездатності позивача. Таким чином, у разі професійного захворювання, нещасного випадку, що стався з працівником на виробництві, таку шкоду потерпілій особі повинен відшкодувати роботодавець на підставі ст.2371\~КЗпП України, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробнича травма та професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачених ст.ст. Кодекс законів про працю України 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок виробничої травми, професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Доводи представника АТ «МГЗК» про відсутність обов`язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду завдану позивачу, суд до уваги не приймає, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено на роботодавця. Щодо позиції представника відповідача про те, що позивач свідомо обрав роботу протягом тривалого часу із шкідливими умовами та фактором виробничого процесу, то ці обставини не виключають законодавчо закріпленого обов`язку роботодавця, забезпечити безпечні умови виробничого середовища. Крім того, доводи представника відповідача факту відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки вказане спростовується матеріалами справи: факт заподіяння такої шкоди, у зв`язку із виробничої травмою, професійним захворюванням, встановлений медичними довідками та виписними епікризами, про тривалість лікування та перенесений фізичний біль. Так, позивач відчуває стійкий виражений біль у хребті, руках, обмеження рухів у плечових, ліктьових, колінних суглобах, що вимагає додаткових зусиль для продовження активного громадського життя та підтримання в належному стані здоров`я, він обмежений в спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки. Таким чином, встановивши, що виробнича травма, професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, що підтверджено висновками МСЕК щодо втрати позивачем працездатності, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми, професійного захворювання (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2019 року по справі № 211/2524/16-ц). Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, який переносить стійкий виражений біль у хребті, обмеження рухів у колінних суглобах, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 60 %, період роботи у відповідача на протязі 13 років в умовах впливу шкідливих факторів, що також призвело до інвалідності ІІІ групи, тому суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 20 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. В частині позовних вимог про зобов`язання відповідача перерахувати грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди на картковий рахунок зазначений позивачем, суд виходить з наступного. Частиною 2\~ст. 16 ЦК України\~визначений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч. 2\~ст.16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Зобов`язання АТ «МГЗК» перерахувати грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди на зазначений картковий рахунок не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає також стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 768 гривень 40 коп.

Outcome: partial