Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

10.09.2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить: встановити факт належності [PERSON], який помер 20.06.2015 року, Державного акту серії РІ №469839, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №10-01-163 від 01.04.2003р.; визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 20.06.2015 року, на земельну ділянку, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства, площею 1,00 га, що розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що існує невідповідність в написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючому документі на земельну ділянку та у свідоцтві про смерть. Ухвалою суду\~від 04.10.2018\~року витребувано від приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] копію спадкової справи, заведеної після смерті20 червня 2015 року [PERSON]. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 01.04.2003р. на імя [PERSON] було видано Ізмаїльською районною державною адміністрацією на підставі рішення - розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації Ради народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області від 24.09.2002 року №812/А, Державний акт на право приватної власності на землю Серія РІ №469839, виданий 01.04.2003р. Ізмаїльською районною державною адміністрацією, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №10-01-163. Дана інформація підтверджена листом Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №2917/126-18 від 22.10.2018р. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №419618 від 23.06.2015р., виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 20.06.2015 року. Так, після смерті [PERSON], згідно ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить земельна ділянка, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства, площею 1,00 га, що розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області. За життя [PERSON] заповіту не залишав, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №42547333 від 22.12.2018р. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] стали: дружина [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД №306535, виданого повторно 13.04.2001р.; дочка [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження серії І-АГ №651377 від 15.12.1970, свідоцтвом про укладення шлюбу ІІІ-ЖД №379830 від 18.12.1993р., копії яких наявні у матеріалах справи. Позивач [PERSON] прийняла спадщину фактично, оскільки на час відкриття спадщини та протягом шести місяців проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області №2093 від 23.11.2015, копія якої наявна у матеріалах справи. [PERSON] в установлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини, про що надала відповідну заяву до нотаріуса, копія якої наявна у матеріалах справи. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Інших спадкоємців немає. Листом приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] №513/02-14 від 05.09.2018 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилося після померлого 20.06.2015р. [PERSON]., так як встановлена невідповідність у документах в написанні прізвища спадкодавця. Так, у свідоцтві про смерть спадкодавець вказаний як «Андрєєв», в у Державному акті на землю, як «Андреєв». Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Згідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 293 ЦПК України розгляд справ про встановлення факту віднесено до компетенції суду. Згідно п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Згідно п 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз.2 п.2 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Згідно інформації Міськрайонного управління у Ізмаїльському районі та м. Ізмаїлі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №2917/126-18 від 22.10.2018р. власником земельної ділянки площею 1,00 га, що розташована на території Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області, цільове призначення якої ведення особистого селянського господарства, належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серія РІ №469839, виданого 01.04.2003р. Ізмаїльською районною державною адміністрацією, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №10-01-163. Так, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД №306535, виданого повторно 13.04.2001р., свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №419618 від 23.06.2015р., виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, прізвище спадкодавця вказано як «Андрєєв». В свідоцтві про народження дочки спадкодавця [PERSON] серії І-АГ №651377 від 15.12.1970, батько вказаний як «Андреев» російською мовою. Проте в державному акті на землю прізвище спадкодавця зазначене помилково як «Андреєв». Суд вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами встановлена наявність підстав для визнання належності документу спадкодавцю. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 81 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved