Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

09.12.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу від 15.11.2016 року №413/0 про звільнення, поновлення на роботі на посаді заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», зобовязання відповідача поновити у штатному розписі посаду заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. В подальшому 06.04.2017 року позивач зменшив свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди та просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 06.04.2017 року у розмірі 190813,59 грн. В позові позивач зазначив, що з 25.03.2015 року він обіймав посаду заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». 15.09.2016 року він отримав від адміністрації попередження про наступне звільнення з 15.11.2016 року за п.1 ст. 40 КЗпП України. 15.09.2016 року йому було запропоновано перелік наявних вакантних посад, від яких він відмовився та після 15 вересня вакантні посади йому не пропонувалися. Проте, в період з 15.09. по 15.11.2016 року, вивільнялись посади, які йому не пропонувалися та на які було прийнято інших людей, Крім того, відповідач 31.10.2016 року звернувся до голови профспілки з поданням про надання згоди на його звільнення. На засіданні профспілки було вирішено відмовити в наданні згоди на його звільнення за скороченням штату у звязку з не дотриманістю відповідачем вимог ч.2 ст. 49-2 КЗпП, про що було повідомлено відповідача листом 11.11.2016 року. Вважає звільнення є незаконним, оскільки фактично ніяких змін у організації виробництва та праці не було, які б супроводжувались скороченням чисельності або штату працівників, а навпаки незадовго до звільнення було прийнято на роботу цілий ряд осіб керівного складу із введенням під цих осіб до штатного розпису нових посад, після чого було прийнято рішення про зміну організаційної структури, виключно з метою скорочення осіб керівного складу, які працювали з попереднім керівником. При цьому, адміністрацією вживались заходи щодо його звільнення з підстав порушення трудової дисципліни, двічі його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, які були скасовані рішенням суду. Також, метою скорочення його посади було лише позбутись його аби він не чинив перешкод незаконним діям нового керівництва, тому в період до його звільнення, його декілька разів не допускали до робочого місця, зупиняли на прохідній та не допускали на територію порту. При цьому, кількість осіб керівного складу заступників начальника адміністрації не зменшилась, фактично відбулась лише зміна назв посад, при цьому «заступнику начальника з логістики» підпорядковуються ті самі підрозділи, що підпорядкувались заступнику начальника з операційної діяльності, що свідчить про відсутність змін в організації виробництва та праці, що супроводжувались скороченням штату, тому його звільнення за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП є незаконним. На теперішній час посада заступника начальника з операційної діяльності є скороченою та з метою усунення можливих непорозумінь при виконанні рішення щодо поновлення на роботі, вважає необхідним зобовязати відповідача поновити цю посаду у штатному розписі. В судовому засіданні позивач та її представник зменшені позовні вимоги підтримали, підтвердили викладені обставини, просили про задоволення вимог. В судовому засіданні представник відповідача зменшені позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що 22.08.2016 року начальником адміністрації Миколаївського морського порту видано наказ №602, яким з 22.08.2016 року введено в дію організаційну структуру Адміністрації додаток №1 до наказу, скасовано п.1 наказу начальника адміністрації від 25.07.2016 року №518 «Про організаційну структуру Миколаївської філії ДП «АМПУ» і розподіл окремих функцій управління діяльністю філії між начальником адміністрації та його заступниками». 23.08.2016 року видано наказ № 605 «Про внесення змін до штатного розпису», яким скорочено зі штатного розпису посаду заступника начальника з операційної діяльності та наведений повний перелік посад, що підпадають під скорочення, а не тільки посади позивача. Відповідно до Статуту ДА «АМПУ» та Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ» накази №518 і №605 видані уповноваженою особою в межах компетенції та є законними. А введення в дію нового штатного розпису зумовленого насамперед обєктивними потребами спрямованими на оптимізацію виробничих процесів та вдосконалення організаційної структури підприємства. При цьому, чинне законодавство не передбачає обовязок підприємства надавати працівнику, який підпав під скорочення штату, роботу більш високої кваліфікації, надання такої роботи можливо лише в порядку, який передбачений локальними нормативними актами на підприємстві. Безпідставні є посилання позивача на те, що його не допускали до робочого місця, а притягнення до дисциплінарної відповідальності у виді догани виносилися ще попереднім керівництвом Адміністрації. При цьому, 15.09.2016 року позивачу була зроблена пропозиція роботи зі списком вакантних посад в Миколаївської філії, але позивач від них відмовився та була зроблена пропозиція 15.09.2016 року зі списком вакантних посад в всіх філій ДП «АМПУ», від яких позивач також письмово відмовився. Отже, відповідачем були дотримані вимоги ст. 49-2 КЗпП при вивільненні позивача у звязку зі скороченням штату працівників, а тому твердження позивача щодо порушення відповідачем вимог вищевказаної статті закону є безпідставними. При цьому, законодавством прямо не передбачено та не зобовязано роботодавця пропонувати працівнику наявні вакантні посади на підприємстві у звязку з скороченням чисельності або штату, з окремо визначеною періодичністю та кількістю. 09.11.2016 року, після звернення Адміністрації до профспілки працівників морських терміналів м. Миколаєва, на засіданні профспілкового комітету було вирішено відмовити у наданні згоди на звільнення позивача за п п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, проте у даному випадку адміністрація мала правові підстави для розірвання трудового договору з позивачем. Так, позивач з 01.10.2016 року не перебував в жодній профспілці підприємства та не проводилась відрахування із його заробітної плати, позивач займав посаду заступника начальника з операційної діяльності, що давало відповідачу законні підстави для розірвання трудового договору без згоди виборчого орану первинної профспілкової організації. Крім того, 28.10.2016 року позивача було обрано Головою профспілки працівників морських терміналів м. Миколаєва, що ставить під сумнів обєктивність позиції профспілкового комітету щодо розгляду питання відносно [PERSON] та відсутня згода або відмова в надані згоди від вищестоящого виборного органу цієї профспілки (обєднання профспілок), відповідно до вимог ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного: Як встановлено судом, позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 17.03.2014 року коли наказом №59/о від 17.03.2014 року начальника адміністрації був прийнятий на роботу до Служби «Портопункт Очаків» на посаду заступника начальника служби, в подальшому неодноразово переводився на різні посади та наказом №74/о від 25.03.2015 року переведений на посаду заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом №413/о від 15.11.2016 року начальника Адміністрації Миколаївського морського порту «Про припинення трудового договору», [PERSON] було звільнено з керівного складу з посади заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» по п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату на підставі наказу начальника адміністрації від 23.08.2016 року №605 «Про внесення змін до штатного розпису». Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог позивача щодо відсутності скорочення штату працівників, суд встановив наступне. Відповідно до положення "Про Миколаївську філію ДП Адміністрація морських портів України (Адміністрація ММП) затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України №184 від 18.04.2014 року начальник філії користується право звурджувати штатний розпис за погодженням з головою підприємства в частині керівного складу. Як встановлено в судовому засіданні, організаційна структура Миколаївської філії ДП АМПУ і розподіл окремих функцій управління діяльністю філії між начальником адміністрації та його заступниками протягом 2014-2016 років неодноразово змінювалась. Так. згідно наказу начальника Адміністрації ММП №604 від 11.09.2015 року затверджено організаційну структуру МФ ДП «АМПУ» згідно якої було передбачено наявність чотирьох посад заступників начальника адміністрації МФ ДП АМПУ, а саме: головний інженер, заступник начальника з фінансів та економіки, заступник начальника з операційної діяльності та заступник начальника з морської безпеки. 25 липня 2016 року наказом №518 начальника Адміністрації ММП затверджено нову організаційну структуру МФ ДП «АМПУ», згідно якої замість посади головного інженера, введено посаду заступника начальника з передачею останньому всіх підпорядкованих підрозділів, а також вводиться нова посада керівного складу - заступник начальника з логістики, якому передаються підрозділи, що підпорядкувались раніше заступнику начальника з операційної діяльності, та у останнього залишається у підпорядкуванні лише сектор моб роботи та ЦЗ. Отже вказаним наказом передбачено наявність п'яти посад заступників начальника адміністрації МФ ДП «АМПУ», а саме: заступник начальника з фінансів та економіки, заступника начальника, заступник начальника з операційної діяльності, заступника начальника з логістики та заступник начальника з морської безпеки. В подальшому 19.08.2016 року, начальник адміністрації звернувся до В.о. Голови ДП «АМПУ» з листом відповідно до змісту якого просив погодити зміни до штатного розпису МФ ДП «АМПУ», зокрема, щодо скорочення зі штатного розпису 1 одиниці заступника начальника з операційної діяльності. 22.08.2016 року від В.о. Голови ДП «АМПУ» було отримано відповідне погодження. В той же день, а саме 22.08.2016 року, начальником адміністрації МФ ДП «АМПУ» видано наказ №602 про скасування п.1 наказу адміністрації від 25 липня 2016 року №518 та затвердження нової організаційної структури, згідно якої не передбачено посади заступника начальника з операційної діяльност, яку займав позивач. 23.08.2016 року наказом № 605 скорочено зі штатного розпису з 23.08.2016 року 1 одиницю заступника начальника з операційної діяльності. В національному законодавстві під поняттям штат працівників розуміється сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату представляє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Таким чином, збільшуючи кількість заступників начальника з 4 до 5 в липні 2016 року начальник адміністрації МФ ДП «АМПУ» фактично створив штучні умови для скорочення штатної одиниці заступника начальника з операційної діяльності, оскільки після видання наказу від 22.08.2016 року фактична кількість заступників знову стала дорівнювати 4, що свідчить про відсутність скорочення штату працівників керівного складу. Крім того, суд дійшов переконання також про порушення процедури звільнення позивача, виходячи за наступних обставин. 15.09.2016 року заступнику начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» [PERSON] направлено попередження щодо скорочення зі шатного розпису посади заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «АМПУ» та про наступне вивільнення (розірвання трудового договору) 15.11.2016 року з п п.1. ч.1 ст. 40 КЗпП України, яке отримано позивачем 15.09.2016 року, про що свідчить його підпис. 15.09.2016 року [PERSON] була надана пропозиція роботи згідно з переліком всіх наявних вакантних посад в адміністрації та вакантних постійних посад філй ДП «АМПУ» на 12.09.2016 року, від яких позивач відмовився. Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бутити розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. при цьому звільнення з підставі зазначених у п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено та підтверджується відповідними письмовими доказами, що за період з 15.09 до 15.11.2016 року відповідачем видано накази № 387/о від 25.10.2016 року про переведення [PERSON] з посади заступника головного диспетчера на посаду радника адміністрації, яка позивачу не була запропонована; наказ № 408/о від 11.11.2016 року про призначення [PERSON] на посаду інженера служби - комплекс соціально побутового обслуговування, яка також позивачу запропонована не була; наказ № 387/о від 25.10.2016 року про переведення [PERSON], начальника комплексу соціально-побутового обслуговування інженерної службі з 25.10.2016 року на посаду заступника головного диспетчера головної диспетчерської, вказані посади як та, що була звільнена так і та на яку переведено [PERSON]А, позивачу також не пропонувалися. Наказом №378/о від 19.10.2016 року [PERSON], прийнято на роботу на посаду служби організації договірної роботи та матеріально технічного забезпечення, на посаду інженера, яка позивачу також у вказаний період запропонована не була. Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення. Такий самий висновок зробив Верховний Суд України у справі за № 6-40цс15, Постанова ВСУ від 01.04.2015 року, вказавши, що згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обовязком роботодавця. Тому, порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом скасування наказу №413/о від 15.11. 2016 року про звільнення [PERSON] та поновленням його на роботі в займаній посаді з дня його звільнення, тобто з 15.11.2016 року. Відповідно до\~ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення\~без законної підстави\~або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.\~\~ Крім того, поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 16.11. 2016 року по день ухвалення судом рішення 27.04.2017 року, що становить 113 днів. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Як вбачається з довідки відповідача (розрахунок Таб №909 [PERSON]В.) за два останніх місяця роботи позивача до звільнення (вересень і жовтень 2016 року) середньоденна заробітна плата дорівнює 1927,41 грн., а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 217797,33 грн. (1927,41 грн.х113 днів). При цьому, при визначені розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд виходив з правового висновку Верховного Суду України у постанові від 25.05.2016 року (6-511цс15), що законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за певних обставин. Таким чином, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 217797,33 грн. При цьому, суд вважає, що вимога позивача щодо зобовязання відповідача поновити у штатному розписі посаду заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки право визначати численність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не може обговорюватися, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства і не є предметом доказування судових спорах, така позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 28.01.2009 року №6-14292св08. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково. Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 2817,97грн.

Outcome: partial