Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з даною позовною заявою, мотивуючи тим, що протягом 2013-2016 року вона проживала разом з [PERSON] У 2014 році, в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій вона завагітніла, і [INFO] вона народила сина [PERSON]. Однак спільне життя у неї з [PERSON] не склалося, оскільки вони втратили один до одного почуття поваги, вони люди різних характерів та поглядів на життя, на даний час вони проживають окремо один від одного. Після припинення відносин з [PERSON], їхній син [PERSON], [INFO] залишився проживати з нею. У зв'язку з чим тільки її власними зусиллями забезпечується його духовний, фізичний розвиток та матеріальна стан сина та турбота. Усі питання щодо виховання та матеріальної підтримки сина, вона змушена вирішувати самостійно, а також за допомогою своїх рідних. Останнім часом у їхнього сина [PERSON], [INFO], виникла дуже велика прив'язаність до неї та тривожність внаслідок розлуки з нею. Оскільки на даний час між нею та [PERSON] виник спір, щодо визначення місця проживання сина [PERSON], позивачка просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з нею. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, однак на адресу суду надали заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задоволити та розглянути справу у їх відсутні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з"явилися, однак на адресу суду надали заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнають повністю, просять справу розглянути у їх відсутні. Представник органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з'явився, однак на адресу суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з їх належності, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] з 2013р. по 2016 р. періодично проживала з відповідачем [PERSON] За час їх спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Позивачка [PERSON] в позовній заяві посилається на те, що спільне життя з [PERSON] не склалося, оскільки вони втратили один до одного почуття поваги, вони люди різних характерів та поглядів на життя, на даний час вони проживають окремо один від одного. Після припинення відносин з [PERSON], їхній син [PERSON], [INFO] залишився проживати з нею. Син знаходиться на повному утриманні позивачки [PERSON], матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає, в житті дитини участі не приймає. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди що до того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З наданого висновку служби у справах дітей Ужгородської міської ради Виконавчого комітету №604/34-34 від 10.12.2018 р. вбачається, що ними було вивчено питання визначення місця проживання малолітнього [PERSON] 23.01.2015р.н., який на даний час проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON] Мати [PERSON] є матеріально забезпеченою, працює на посаді менеджера з постачання, позитивно характеризується по місцю роботи, що підтверджується характеристикою ТОВ «Стінг». Наразі перебував у відпустці по догляду за дитиною [PERSON], 23.01.2015р.н., який згідно рішення ЛКК (комунальний заклад Ужгородська районна лікарня) потребує догляду до досягнення ним чотирирічного віку. Крім того, [PERSON] на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками № 268 від 11.09.2018 р. та №60 від 13.09.2018 р. До обов'язків по вихованню дитини [PERSON] ставиться сумлінно, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 29.11.2018 року. У своєму висновку орган опіки та піклування Ужгородської міської ради Виконавчого комітету дійшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] З акту обстеження умов проживання [PERSON] вбачається, що умови проживання знаходяться у доброму стані, є необхідні комунальні зручності, наявне автономне опалення. Умови малолітньої дитини знаходяться на достатньому рівні. Для дитини є окрема кімната в якій наявне дитяче ліжко, комод, телевізор, дитячі розвиваючі ігри, дитячі книжки. Стосунки між сином і матір'ю доброзичливі, традиційні. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. З матеріалів справи суд вбачає, що позивач має постійне місце проживання, вона створила всі умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дитини, позитивно характеризується. Враховуючи вищенаведене, позицію сторін щодо предмету спору, зокрема те, що відповідач позов визнав та приймаючи до уваги той факт, що позивач [PERSON] має належні умови для проживання дитини, постійний дохід, позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, піклується про дитину, виконує свої батьківські обов'язки, тому суд вважає, що позов слід задовольнити та визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з матір'ю. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 704,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved