Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

20 листопада 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Фольцваген Т4 державний номер [NUMBER] недійсним.. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 09.09.2007 року позивач перебувала у шлюбі з [PERSON] 24.04.2014р. шлюб іж ними розірвано. Під час перебування у шлюбі ними був придбаний за спільні кошти автомобіль Фольцваген Т4 державний номер [NUMBER], який зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON] Позивач вказує, що [PERSON] грубо порушив вимоги Сімейного Кодексу України та без її згоди, всупереч її волі, незаконно відчужив вищевказане майно (автомобіль було відчужено [PERSON].), фактично незаконно позбавивши її передбаченого законом права на володіння, користування і розпорядження майном. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явились, надали заяви, в яких позов не визнали та просили справу розглянути за їх відсутності, їх інтереси за дорученням представляє адвокат [PERSON] Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, про що надав письмові заперечення, вказавши, що аналогічна справа про поділ майна вже розглядалась в суді. Крім того зазначив, що позивачем не надано доказів в підтвердження позовних вимог, а тому у позові слід відмовити та вважав недоведеною ту обставину, що між сторонами було укладено саме договір купівлі продажу автомобіля. Окрім того автомобіль вибув з власності відповідача [PERSON] і перебував у власності гр-на [PERSON], на теперішній час спірний автомобіль перебуває у власності іншої осби, що унеможливлює виконання заявлених позовних вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину та зобовязання відповідача [PERSON] повернути автомобіль. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом об'єктивно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2007 року, який рішенням Балаклійського районного суду від 24.04.2014 року було розірвано. /а.с.7-8/ Під час шлюбу. а саме 24.09.2009р. [PERSON] було придбано автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. /а.с.75/. Після розірвання шлюбу позивачу [PERSON] стало відомо, що данний автомобіль проданий сторонній особі [PERSON] Як вбачається з листа УДАІ ГУМВСУ в Харківській області від 23.12.2014р. автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], 13.02.2013р. знятий з обліку [PERSON], для реалізації /а.с.70-74/ . Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ч. 1 ст. 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, укладений між [PERSON] та [PERSON], оскільки вона не надавала згоди на його укладення. Проте, у відповідності до ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Позивачем [PERSON] не надано суду доказів того, що вона не погоджувалась на продаж спірного автомобіля, також не надано суду копії оскаржуваного договору купівлі-продажу, не доведено, що кошти, отриманні [PERSON] від продажу автомобіля були витраченні не в інтересах сім'ї, оскільки станом на 13.02.2013р. сторони перебували ще в зареєстрованому шлюбі. Також, заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач не довела жодної з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України недійсності правочину. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Виходячи з того, що сам факт придбання автомобіля одним з подружжя під час шлюбу не є беззаперечним доказом того, що це рухоме майно набуло статусу спільного сумісного майна подружжя, а будь яких інших доказів, які б підтвердили цю обставину суду не надано, а також з того, що автомобіль перебуває у власності третьої особи до якої позовні вимоги не заявлялися, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed