Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, до відповідача про поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві посилається на те, що 05 червня 1993 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Володимир-Волинським міськвідділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 139 від 05 червня 1993 року. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: дочка - [PERSON], [INFO] та дочка - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось. Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 01.03.2016 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі ними був придбаний автомобіль TOYOTA марки AVENSIS, рік випуску - 2007 р., реєстраційний номер [NUMBER] та відкриті рахунки у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на які були внесенні спільні кошти. Посилаючись на викладене, та відсутність домовленості про поділ спільного сумісного майна подружжя, позивачка просила визнати грошові кошти, які знаходяться на депозитних рахунках відкритих на ім'я [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» на момент розірвання шлюбу та автомобіль марки TOYOTA марки AVENSIS, рік випуску - 2007 р., реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути з відповідача в її користь ? частину грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, а саме 290663, 51 грн. та 1/2 частину вартості автомобіля та судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, які знаходяться на депозитних рахунках відкритих на ім"я відповідача та автомобіль, та стягнути в її користь ? їх частину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що грошові вклади були ним внесені після припинення подружніх відносин, автомобіль було продано в 2011 році зі згоди позивача, а виручені від продажу кошти вкладені в будівництво. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] суду пояснила, що спірний автомобіль вона придбала в сторін в 2011 році і він є її особистою власністю. Заслухавши пояснення та доводи сторін, їх представників, дослідивши зібрані по справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі зареєстрованому 05 червня 1993 року Володимир-Волинським міськвідділом ЗАГС Волинської області, актовий запис № 139. Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01 березня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 12.03.2016 року (а.с. 12). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до правового висновку, який Верховний Суд України зробив в постанові від 11.03.2015 року, ухваленої у справі № 6-21цс15, під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою ( ч.1 ст. 65 СК України). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 22, 23, 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи сторони не дійшли згоди щодо часу фактичного припинення ними спільного ведення господарства та припинення подружніх відносин: за твердженням відповідача це сталося в кінці літа 2015 року, тоді як позивач наполягала на тому, що спільне подружнє життя вони припинили в січні 2016 року. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], та третя особа на стороні відповідача [PERSON] також дали суперечливі пояснення з даного питання. З матеріалів цивільної справи №154/472/16 (№ провадження 2/154/260/16) судом встановлено, що 16.02.2016 року до суду надійшла позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яка була позивачем датована 12.02.2016 року. З даної заяви вбачається, що між ними фактичні шлюбні відносини припинено. Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду від 01.03.2016 року шлюб між ними розірвано. Також з матеріалів цивільної справи № 154/546/16 ( № провадження 2/154/282/16) за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, датованої 12.02.2016 року також вбачається, що на час подання даної заяви фактичні шлюбні відносини між ними припинено. З метою виявлення спільного подружнього майна, судом, на підтвердження наявності рахунків відкритих на ім'я [PERSON] та грошових коштів на цих рахунках було винесено ухвали від 03.10.2016 року та від 12.10.2016 року про забезпечення доказів та направлено до ПАТ «Приватбанк», філії Волинського обласного управління ВАТ «Ощадбанк», Володимир-Волинського відділення АБ«Укргазбанк», Володимир-Волинського відділення ПАТ «КРЕДІАГРІКОЛЬ банк»». З відповіді ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що 06.03.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було укладено договір № SAMDN25000734796667, відповідно до якого на ім'я [PERSON] було відкрито депозитний рахунок [NUMBER], на який ним було внесено грошові кошти в сумі 5100 доларів США.( а.с.140). Згідно Виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з особистого рахунку, останній 28.04.2016 року достроково розірвав депозитний договір зі зняттям грошових коштів в сумі 4970, 66 доларів США та процентів в сумі 141,67 доларів США . ( а.с.142). Як вбачається із виписки по особовому рахунку № [NUMBER] за договором SAMDNWFD0070960735701 від 21.12.2015 року (референс договору SAMDNWFD0070960735700) [PERSON] 22.06.2016 року розірвав договір та зняв грошові кошти в сумі 5000 EUR та 23.06.2016 року зняв грошові кошти в сумі 3100 EUR. (а.с. 143). 24.04.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було укладено договір № AMDNWFD0070591212900, відповідно до якого на ім'я [PERSON] було відкрито депозитний рахунок [NUMBER], на який ним було внесено грошові кошти в сумі 4000 EUR ( а.с.144). Як вбачається з Виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з особистого рахунку, останній 25.04.2016 року зняв грошові кошти в сумі 4500 EUR та проценти в сумі 47,77 EUR ( а.с.145). 25.12.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було укладено договір № SAMDNWFD0070968760601, відповідно до якого на ім'я [PERSON] було відкрито депозитний рахунок [NUMBER], на який ним було внесено грошові кошти в сумі 1500 EUR.( а.с.146). Як вбачається з Виписки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з особистого рахунку, останній 29.06.2016 року зняв грошові кошти в сумі 1500 EUR та проценти в сумі 10, 74 EUR ( а.с.146). Суд вважає, що грошові кошти, які знаходяться на вказаних рахунках є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони були внесені за час подружнього життя до припинення шлюбних відносин, а отже позивач має право на визнання за нею ? їх частини. Оскільки на даний час відповідачем зазначені грошові кошти з рахунків знято, позивач просить присудити їй грошову компенсацію в гривневому еквіваленті. Дана вимога підлягає до задоволення виходячи з курсу відповідної валюти Національного Банку України на момент винесення рішення суду. Станом на момент ухвалення рішення суду курс доллара США за ставкою Національного банку України становить 2711,9249 грн. за 100 доларів США, курс Євро за ставкою Національного банку України становить 2865,1487 грн. за 100 EUR. Щодо коштів, внесених відповідачем 19.02.2016 року згідно договору № SAMDNWFD0071046985500, відповідно до якого на ім'я [PERSON] було відкрито депозитний рахунок [NUMBER], на який ним було внесено грошові кошти в сумі 3000 EUR суд не відносить їх до об'єкту спільної сумісної власності оскільки вони були внесені , хоча і під час шлюбу, але після припинення ведення з позивачкою спільного господарства. Щодо вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного автомобіля суд виходить з наступного. Сторонами не оспорюється той факт, що ними під час шлюбу було придбано автомобіль марки TOYOTA марки AVENSIS, рік випуску - 2007 р., реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 26.06.2007 року на імя [PERSON] Згідно відомостей, наданих суду Територіальним сервісним центром 0744 МВС у Волинській області № 31/3/4-1379 від 04.11.2016 року спірний автомобіль 25.11.2011 року відчужений і зареєстрований за [PERSON]. Заначена обставина підтверджується свідоцтвом про реєстрацію даного транспортного засобу. Як пояснила в судовому засіданні залучена до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача [PERSON], що даний автомобіль вона придбала у свого брата зі згоди на це його бувшої дружини. Про обізнаність позивача продаж автомобіля, свідчить і той факт, що у неї з позивачем мав місце конфлікт з приводу передачі ключів від автомобіля. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 28.11.2011 року ( на слідуючий день після відчуження автомобіля) стверджується, що дійсно [PERSON] приходила на роботу до позивача та вимагала ключі від свого автомобіля, однак остання пояснила, що ключів при собі немає, так як вони вдома. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. ч. 2, 3ст. 65 СК України). Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст.61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби. Вказане узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Крім того, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку вбачається, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15. Позивачем не доведено, що укладаючи договір щодо спільного майна, відповідач та третя особа діяли не добросовісно. Також позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності її згоди на відчуження автомобіля. Крім того, на даний час договір купівлі-продажу автомобіля не оспорюється. Виходячи з вищенаведених обставин суд не включає спірний автомобіль до поділу. Відповідно до ч.1ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тому слід стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 2280 грн. 77 коп. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Позивач просить стягнути з відповідача 1000 грн. за надання правової допомоги на підставі договору від 07.09.2016 року, укладеного між позивачем та адвокатом Савюк К.О. Підставність витрат на правову допомогу підтверджена відповідним розрахунком та квитанцією до прибуткового касового ордеру.

Outcome: partial