Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, у якому зазначила, що 17.12.2018 між ПАТ «Альфа-Банк» та нею було укладено Угоду про надання кредиту №591048069. Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами даної угоди і договору отримала кредит у розмірі 30400 грн. на строк 18 місяців з фіксованою процентною ставкою 19,99% річних. Згідно акцепту, відносини між позичальником та банком, що не врегульовані Угодою, визначаються Договором. Договір визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, а його діюча редакція розміщена на сайті банку. Угода є невід`ємною частиною Договору. Вважає, що відповідачем порушено ряд її прав при укладанні договору, зокрема права, визначені ст. 11, ст. 18, ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо ненадання повної інформації про умови кредитування. Так, оформлення кредиту у відділенні банку відбувалось пів години, після чого їй було вручено кредитний договір, який вона підписала не читаючи (через дрібний шрифт), сподіваючись на добросовісність працівника банку. Всупереч вимогам ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» їй не було надано паспорта кредиту. Крім того, сам працівник банку не надав їй достатньо часу для ознайомлення з текстом договору і осмисленням його змісту; спонукав швидше поставити підпис. Всупереч ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до кредитного договору включено несправедливий пункт про обов`язок позичальника оплачувати банківське обслуговування кредиту в розмірі 2,75% від суми кредиту. Також, вважає нав`язаними і несправедливими умови договору про страхування життя, за якими банк надає позичальнику кредит у розмірі 5400 грн., для укладення договору страхування. Стверджує, що її примушували до укладання договору страхування як обов`язкової умови надання кредиту. На підставі перелічених порушень банком прав споживача просить визнати недійсним кредитний договір №591048069 від 17.12.2018 року. У судове засідання позивач не з`явилася, надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надіслав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки він є необґрунтованим. Так, позивачеві під час укладення договору було надано всі необхідні документи, які регулюють кредитні правовідносини між сторонами, зокрема паспорт кредиту, графік погашення кредиту, договір страхування, тарифи банку. До відзиву додані відповідні копії документів. Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено ч. 1 ч. 2 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Умови вчинення договорів визначені Главою 52 ЦК України. Так, за змістом ст.ст. 626-627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. (стаття 638 ЦК України). Стаття 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Таким чином, законодавець визначив, що для укладення кредитного договору між юридичною та фізичною особою сторони мають у письмовій формі (в тому числі за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем) досягти згоди щодо розміру кредиту, розміру і порядку нарахування процентів за його користування, строків користування кредитом та строків його повернення. Недосягнення такої згоди, як і недотримання вимог щодо форми, означає відсутність кредитного договору як повноцінного правочину. Судом досліджено надані банком документи: Анкету-заяву Про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування від 17.12.2018; оферту на укладення угоди про надання кредиту №591048069 від 17.12.2018; Додаток №1 до Угоди про надання кредиту №591048069 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з у рахуванням вартості всіх супутніх послуг»; договір добровільного страхування позичальника АТ «Альфа-банк» №006.591048069.111. Так, відповідно до згаданої Анкети-заяви, яка підписана позивачем [PERSON] , останній зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення всі умови Договору, в т.ч. умови отримання та обслуговування будь-яких Карток, тощо (п.п. 2.1.1-2.1.8). Далі в Анкеті-заяві вказано, що підписанням цієї Анкети-заяви про акцепт [PERSON] підтверджує своїм підписом, що вона ознайомлена зі змістом Публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк», яка оприлюднена на Інтернет-сторінці Банку, Правилами користування картою, Тарифами ПАТ «Альфа Банк», надає згоду на обробку персональних даних, тощо. Загалом, зі змісту анкети-заяви вбачається, що цей документ спрямований на надання клієнтом банкові своїх персональних даних та ознайомлення клієнта з умовами обслуговування у банківській установі, які регулюються відповідними правилами і тарифами. Натомість, у даній анкеті відсутні будь-які домовленості про кредитування. Разом з тим, 17.12.2018 року [PERSON] підписано Оферту на укладення угоди про надання кредиту №591048069. Згідно з абзацом першим зазначеної оферти, [PERSON] пропонує банкові укласти угоду про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Пропонує кредит надати готівкою у сумі 30400 грн. з процентною ставкою 19,99% річних на строк 18 місяців. Крім того, пунктом (б) статті 1 Оферти передбачено комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 2,75%. Дата повернення кредиту 17.06.2020. Для власних потреб надається кредит в сумі 25000 грн., для оплати страхового платежу надається кредит в сумі 5400 грн. (за договором добровільного страхування життя №006.591048069. від 17.12.2018). Оферта підписана [PERSON] . В нижній частині оферти міститься відмітка з підписом [PERSON] про отримання нею від банку акцепту пропозиції на укладання угоди №591048069 від 17.12.2018. Графіком платежів (Додаток 1 до Угоди) встановлено розмір платежів, які мають бути внесені позичальником на користь банку протягом строку кредитування для погашення заборгованості за кредитним договором. Графік підписаний [PERSON] . Відповідачем до відзиву надано договір добровільного страхування життя позичальника АТ «Альфа-Банк» №006.591048069 від 17.12.2018, відповідно до якого [PERSON] добровільно застрахувала життя, сплативши страховий внесок у розмірі 5400 грн. Страховиком є ТДВ "Страхова компанія «Арсенал лайф», від імені якої діє АТ «Альфа-Банк» на підставі договору доручення від 27.10.2014 №27102014-1/д. Також до відзиву відповідачем додано копію паспорту споживчого кредиту, який підписано [PERSON] , та у якому зазначено суму кредитних коштів, відсоткову ставку, порядок погашення кредиту, загальні витрати по кредиту та інші відомості, що мають значення для позичальника. Будь-яких положень, що спонукають позичальника до укладення договору страхування, у вищевказаних документах не міститься. Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що сторони у належній формі (письмовій) 17.12.2018 досягли домовленості про всі істотні умови кредитного договору, а саме: про розмір і цільове призначення кредиту, строк кредитування, про відсоткову ставку за користування кредитом, порядок внесення коштів на погашення кредиту та нарахованих відсотків (інших супутніх сум), про розмір комісії за обслуговування кредитного рахунку. На примірниках документів, які надані відповідачем, міститься підпис [PERSON] в позначення її добровільної згоди про прийняття умов, які відображені у цих документах. Позивачем не доведено факт обману з боку працівника банку (надання недостовірної інформації про кредитні умови договору); не доведено факт примушування до укладання договору добровільного страхування як обов`язкової умови для надання кредиту; не доведено того факту, що представник банку квапив її з вивченням змісту договору, не надавав його для детального ознайомлення і створював психологічний тиск. Крім того, посилання [PERSON] на порушення законодавства про захист прав споживачів спростовуються наступним. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», а тому станом на 17.12.2018 року (дата укладення кредитного договору) зазначена позивачем стаття 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» викладена у новій редакції, в якій зазначено, що закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Так, статтею 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. За змістом ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Таким чином, норми Законодавства, які регулюють кредитні правовідносини, станом на дату укладення сторонами договору, не містили жодних заборон щодо встановлення кредитодавцем комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги, натомість зобов`язує кредитодавця повідомляти позичальника про умови кредитування, зокрема шляхом надання паспорта кредиту. Відповідно до ст. 4 Закону, законодавство про споживче кредитування в Україні ґрунтується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів щодо надання послуг споживачам. Так Національний банк України своїми листами (від 16 червня 2007 року № 40-117/2093-6134, від 16 липня 2007 року №40-110/2429-7199) підтвердив правомірність запровадження банками комісії та включення її до переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема зазначено, що переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема, можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов`язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо. Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже, банком за надання послуг обслуговування цілком законно встановлено комісійну винагороду, з урахуванням також і того, що пропозиція укласти кредитний договір на даних умовах (оферта) надійшла від [PERSON] . Як вбачається з досліджених письмових доказів, позивачеві перед укладання договору було надано паспорт кредиту, у якому відображено інформацію про умови кредитування. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, у зв`язку відсутністю доказів недотримання у момент укладення вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, суд вважає твердження [PERSON] про порушення її прав споживача необґрунтованими і, відповідно, не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Outcome: dismissed