Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

25 липня 2016 [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до ПАТ «Фідобанк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що при укладенні кредитного договору порушені його права, як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Працівники банку з умовами договору його належним чином не ознайомили, оформлення договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено копію кредитного договору з додатками до нього, які він, не читаючи через дрібний шрифт, підписав, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Вважає, що відповідач скориставшись його необізнаністю навмисно недотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів. Банк не надав йому повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту. Він не отримував у письмовому вигляді Правил надання банківських послуг та Умов надання споживчих кредитів, і з ними його не ознайомили. Таким чином відповідач ввів його в оману. Крім того, недотримання та невиконання відповідачем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним у зв'язку з недотриманням банком вимог Закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. При укладенні договору порушено ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки йому нав'язана страхова компанія, що є несправедливою умовою в розумінні пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки і страхування в спірних правовідносинах є добровільним. Договір містить третейське застереження, що є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки він набрав чинності 06 жовтня 2014 року, і на час його укладення Закон України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 1435658417601206 від 06 жовтня 2014 року, який складається з Заяви, Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПУАТ «Фідобанк», Умов функціонування банківських рахунків з використанням електронних платіжних засобів та здійснення операцій за цими рахунками, Тарифів та Правил користування платіжними картками, Умов надання споживчих кредитів. Сторона позивача в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що пред'явлений позов підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі (а.с. 8). Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 жовтня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Фідобанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 1435658417601206 (а.с. 12). Відповідно до п.п. 1.1-1.5 п. 1 договору сума кредиту - 20000 гривень, остаточний термін повернення кредиту - 05 жовтня 2017 року. Позивач просить визнати укладений договір недійсним, посилаючись на те, що при укладенні договору банк порушив вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки жодної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту він не отримував та був введений в оману щодо умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). У ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. З оспорюваного договору вбачається, що [PERSON] звернувся з заявою про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів, згідно якої він звертається до банку з пропозицією та просить надати йому банківські послуги відповідно до договору комплексного банківського обслуговування (а.с. 12-13). Вказане свідчить про те, що [PERSON] добровільно обрав саме ПАТ «Фідобанк» для отримання кредиту. У п. 1.14. договору зазначено, що перед складанням цієї заяви клієнт отримав у належному обсязі та вигляді всю інформацію про умови кредитування, ознайомився і зрозумів Умови надання споживчих кредитів, Тарифи та Правила користування платіжними картками та підтверджує, що вони прийняті для нього і сприяють задоволенню його потреб. За таких обставини, доводи позивача щодо відсутності окремого документу з інформацією, встановленою ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не свідчить про порушення банком п. 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки банки самостійно розробляють форму надання споживачу такої інформації, що не суперечить формі, викладеній у п. 1.14. договору. Також банком було надано позивачу додаток № 1 до договору, який підписаний сторонами, містить детальну інформацію про суму кредиту, валюту кредиту, процентну ставку, термін користування кредитом, у якому зазначений графік повернення кредиту, а також детально розраховано суму платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. ПАТ «Фідобанк» надав позивачу інформацію передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тому послання позивача на введення його в оману спростовуються матеріалами справи. У позовній заяві [PERSON] також вказує, що умова кредитного договору щодо послуг страхування є нав'язаною банком. Заява про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку є несправедливою, а ПАТ «Фідобанк» порушено ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 1.13. заяви про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку [PERSON] виявляє згоду бути застрахованою особою за договором добровільного страхування від нещасних випадків у ПрАТ «ДЕКА ІНШУРЕНС та у випадку прийняття банком його пропозиції, викладеної в цій заяві, доручає банку здійснити від його імені перерахування страхового платежу на користь страховика в сумі, зазначеній у п. 1.6. заяви та в строки, передбачені договором добровільного страхування від нещасних випадків. 06 жовтня 2014 року між ПрАТ «ДЕКА ІНШУРЕНС» та [PERSON] укладено договір № 14.3206.100.0201-00026 добровільного страхування від нещасних випадків (а.с. 17). Пунктом 2 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими позивач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. За нормами ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Стороною позивача не надано доказів, що при укладенні оспорюваного договору його було позбавлено можливості самостійно обрати страхову компанію та що обрана [PERSON] страхова компанія нав'язана банком. З п. 1.13. заяви про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку вбачається, що позивач самостійно виявив згоду на страхування. Позовна заява також містить посилання на те, що встановлені банком умови про щомісячну комісію за обслуговування кредиту та про третейське застереження є незаконними, а тому наявні підстави для визнання Кредитного договору недійсним у цілому. Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Разом з тим, зазначені обставини не є підставою для визнання недійсним всього кредитного договору як про те просить позивач. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. На час укладання кредитного договору (06 жовтня 2014 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Разом з тим, зазначені обставини також не є підставою для визнання недійсним всього кредитного договору як про те просить позивач. Частино 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що в разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed