Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

В липні 2011 року [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі також відповідачі) і в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.12.2009 року його дід [PERSON] заповів йому 2/3 житлового будинку 40 по вул.І.Гонти в м.Житомирі та 2/3 земельної ділянки за тією ж адресою. Після смерті діда позивач дізнався про наявність ще одного заповіту від 11.06.2011 року, який [PERSON] склав на сина та дочку відповідачів по справі. Перший заповіт від 24.12.2009 року у звязку з похилим віком та хворобою очей за діда прочитали та підписали свідки, а тому вважає, що при посвідченні заповіту від 11.06.2010 року, приватним нотаріусом житомирського міського нотаріального округу [PERSON], було порушено вимоги законодавства щодо його форми та посвідчення, так як [PERSON] не міг ні прочитати ні підписати заповіт. Просив визнати заповіт від 11.06.2011 року нікчемним. В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі, посилаючись на відсутність обєктивних доказів, достовірно підтверджуючих неможливість заповідача прочитати заповіт від 11.06.2010 року, про що зазначили в письмових поясненнях (т.2 а.с.58-63). Приватний нотаріус [PERSON] подала суду письмові заперечення (т.1 а.с.60) які підтримала в судовому засіданні, вказавши, що під час посвідчення оспорюваного заповіту діяла у відповідності до чинного Цивільного Кодексу України та Закону України «Про нотаріат», справу просила розглядати без її участі (т.1 а.с.127). Відповідач [PERSON] під час розгляду справи подала заяву, в якій визнала позовні вимоги [PERSON], просила розгляд справи проводити за її відсутності (т.1 а.с.187). Суд, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України вважає, що визнання відповідачем [PERSON] позову порушує права та інтереси іншого відповідача [PERSON] у звязку з чим відмовляє в прийнятті визнання відповідачем позову і розглядає справу по суті. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.06.2010 року [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому рухоме та нерухоме майно, яке на день смерті буде йому належати, з чого б таке не складалося та де б воно не знаходилося, а також те, на що він за законом матиме право заповів своїм дітям синові [PERSON] та доньці [PERSON] в рівних частках кожному (т.1 а.с.14). 30.12.2010 року [PERSON] помер (т.1 а.с.13) За заявою його ина та доньки - відповідачів [PERSON] та [PERSON] 19.01.2011 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] заведено спадкову справу до майна померлого 30.12.2010 року [PERSON] (т.1 а.с.151-168). Також 10.06.2011 року з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся онук [PERSON], який є позивачем по справі. В заяві вказав, що є спадкоємцем [PERSON] за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 24.12.2009 року, реєстраційний № 2038 (т.1,а.с.167). Звертаючись з позовом до суду свої позовні вимоги щодо нікчемності заповіту [PERSON] від 11.06.2010 року позивач обґрунтовував статтями 1257 ч.1 та 1247 ЦК України, а саме тим, що заповідач не міг самостійно ні прочитати ні підписати заповіт, а тому заповіт мав посвідчуватися в присутності двох свідків. Крім того, посилався на недійсність заповіту за ч.1 ст.225 ЦК України, оскільки [PERSON] страждав на віковий склероз та у нього почастішали випадки несприйняття дійсних подій внаслідок поранення (контузії), отриманого під час Великої Вітчизняної війни. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Однак за змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Також відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» в якості заінтересованих осіб, повноважних пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб'єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв'язку із вчиненням заповіту (ухвала колегії суддів ВССУ від 28 вересня 2011 року (справа № 6-27855св11)). У разі складання кількох заповітів щодо розпорядження одним і тим же майном (множинність заповітів) судам слід враховувати норми частин 3, 4 ст. 1254 ЦК. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225, 231 ЦК. Частиною 1 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Як вбачається з копії наданого суду спірного заповіту від 11.06.2010 року, він складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час складання, заповіт підписаний заповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (т.1 а.с.14). Крім того, в заповіті зазначено, що він написаний власноручно нотаріусом, прочитаний [PERSON] вголос та підписаний ним у присутності нотаріуса. В обгрунтування заперечень проти позову приватний нотаріус надала суду письмові пояснення (т.1 а.с.60,61 зворот), які підтримала під час розгляду справи, вказавши, що ще у січні 2010 року посвідчувала від імені [PERSON] довіреність на отримання сином [PERSON] пенсії, оскільки взимку йому важко ходити на пошту (т.1 а.с.28). При посвідченні вказаної довіреності [PERSON] підтвердив, що довіреність підпише та прочитає сам, оскільки ще читає газети. Після посвідчення довіреності [PERSON] повідомив про своє бажання скласти заповіт на своїх дітей ([PERSON] та [PERSON]Ф.) в рівних частках. При цьому нотаріус зауважила, що складання заповіту не є обовязковим, оскільки діти і так є його спадкоємцями в рівних частках, однак в червні 2010 року була запрошена для посвідчення заповіту [PERSON] на дому. У судовому засіданні 22.06.2012 року нотаріус пояснила, що 11.06.2010 року під час спілкування з [PERSON] у нього вдома та перед складанням заповіту розяснила заповідачу зміст статей, зазначений в тексті заповіту та можливість посвідчення заповіту при свідках, однак заповідач не погодився складати заповіт зі свідками, оскільки вартість послуг нотаріуса в цьому випадку буде дорожчою для нього. На прохання заповідача вона власноручно написала текст заповіту, а [PERSON], взявши окуляри читав заповіт та самостійно підписав його у присутності нотаріуса. В підтвердження викладених обставин висновком експерта відділу криміналістичних експертиз науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 18.12.2012 року №1/945 встановлено, що підписи в обох примірниках заповіту від 11.06.2010 року та в журналі реєстрації заповітів приватного нотаріуса [PERSON] виконані самим [PERSON] (т.1 а.с.107-110). Разом з тим, відповідно до висновку експерта від 29.05.2013 року №78 за результатами проведення судово-медичної експертизи, яка проводилась за матеріалами цивільної справи можливість прочитати текст заповіту з такою гостротою зору станом на 11.06.2010 року навіть за допомогою окуляр чи лупи виключається (т.1,а.с.189-191) Слід зазначити, що за правилами частин 2, 3 статті 147 ЦПК України, експерт дає у письмовій формі свій мотивований висновок, який приєднується до справи. Суд має право за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи запропонувати експерту дати усне пояснення свого висновку. Усне пояснення заноситься до журналу судового засідання. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім'я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. Так, з дослідної частини висновку експерта №78 вбачається, що при проведенні медичної експертизи досліджувалася лише медична карта амбулаторного хворого [PERSON] з 10.10.1981 по 15.11.2010 роки та відповідь на запит від 16.06.2011 року №1321 Житомирської обласної консультативно-діагностичної поліклініки від 01.06.2006 року (т.1,а.с.17). Судом встановлено, що інші документи, підтверджуючі стан здоровя та зору [PERSON], зокрема довідка Обласної клінічної лікарні імені О.Ф Гербачевського від 18.04.2013 року №833, експертами не досліджувалися, з чим погодилася та підтвердила дану обставину в судовому засіданні завідувач центру мікрохірургії ока Обласної клінічної лікарні імені О.Ф Гербачевського, яка проводила таке дослідження. Слід звернути увагу, що у висновку експерта №78 причиною неможливості [PERSON] прочитати текст заповіту від 11.06.2010 року вказано на гостроту зору 0.17, а в довідці №833 зазначено, що встановлена гострота зору 0,17 на обидва ока означає, що збережено близько 20 відсотків від нормальної гостроти зору, пересуватися [PERSON] в звязку із встановленими захворюваннями по вулиці та будинку міг самостійно, читати та підписувати документи міг, якщо вони не були друковані дрібним шрифтом (т.1,а.с.170). Так, позивач [PERSON], відповідач [PERSON], яка є дочкою [PERSON] та його сестра під час розгляду справи не заперечували, а висновком експерта НДЕКЦ від 19.11.2014 року №1/1848 (т.1 а.с.243-250) підтверджено, що померлий [PERSON] вів рукописні щоденники та особисто писав листи до брата саме в період з 2006 по 2008 роки, тобто в той період, що слідує після відвідування [PERSON] лікаря-окуліста Житомирської обласної консультативно-діагностичної поліклініки 01.06.2006 року, на підставі виданої довідки якого проведено посмертну судово-медичну експертизу від 11.06.2013 року №78. Крім того, у даному висновку встановлено, що рукописний текст заповіту від 11.06.2010 року має малий розмір (т.1 а.с.230), а не дрібний, що підтверджується і роз"ясненнями Обласної клінічної лікарні ім.О.Ф. Гербачевського від 20.04.2015 року №845 (т.2 а.с.52,53). Будь-яких інших належних доказів про погіршення зору [PERSON] після 2006 року за клопотаннями сторін судом не отримано і позивачем суду не надано. Медична карта [PERSON] з поліклініки за місцем його проживання також не містить таких даних до 15.11.2010 року. Під час дачі пояснень до висновку №78, які занесено до журналу судового засідання, завідувач центру мікрохірургії ока Обласної клінічної лікарні імені О.Ф Гербачевського, зазначила, що оскільки експертиза посмертна і проведена без огляду особи, то вона не може з достовірністю стверджувати, що з урахуванням інших матеріалів справи [PERSON] не міг прочитати текст заповіту 11.06.2010 року. Оскільки частиною 6 статті 147 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим суд оцінює його за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Таким чином, відповідно до вимог ч.3 ст.147 ЦПК України, при перевірці й оцінці експертного висновку посмертної судово-медичної експертизи від 11.06.2013 року №78, судом з'ясовано, що вказаний висновок не узгоджується з іншими матеріалами цивільної справи, його підсумки здійснені без врахування обставин справи, хоча у висновку зазначено протилежне. Суд також не приймає до уваги доводи позивача та його представника, що доказом, неможливості [PERSON] прочитати оспорюваний заповіт від 11.06.2010 року є та обставина, що попередній заповіт від 24.12.2009 року укладався у присутності двох свідків, які прочитали та підписали заповіт у звязку з похилим віком та хворобою очей [PERSON], оскільки відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач мав право у будь-який час скласти новий заповіт і заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Навіть якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Суд зазначає, що під час розгляду справи позивачем не доведено факту недієздатності [PERSON] (ч.1 ст.225 ЦК України), а також вчинення насильства або тиску на заповідача під час укладення заповіту (ч.1 ст.231 ЦК України), а тому приходить до висновку, що оспорюваний позивачем заповіт від 11.06.2010 року складений з дотриманням вимог ст.1247 ЦК України, за наявності беззаперечного доказу підписання заповіту особисто [PERSON] за своєю волею. З огляду на викладене, у відповідності до положень ст.212 ЦПК України, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з урахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання нікчемним заповіту [PERSON] від 11.06.2010 року, а тому відмовляє [PERSON] у задоволенні його позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed