Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] (надалі також-позивач) звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на утримання дитини, в якому зазначила, що 13 листопада 2010 року вона уклала шлюб з [PERSON] (надалі також-відповідач), який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області, про що зроблено актовий запис №79. Від даного шлюбу мають сина [PERSON]. Позов мотивувала тим, що з чоловіком не підтримують подружніх стосунків, втратили почуття любові один до одного. Спільне господарство з відповідачем не ведуть, проживають окремо з січня 2016 року, переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. На підставі вищезазначеного позивач просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина. Шлюб у сторін перший, спір про майно відсутній. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала письмову заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги уточнила та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 700 грн. щомісячно та розірвати шлюб між сторонами. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності, щодо задоволення позовних вимог про стягнення аліменти на утримання сина в розмірі 700 грн. щомісячно не заперечував. Позовні вимоги про розірвання шлюбу просив задовольнити та розірвати шлюб між сторонами. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 13 листопада 2010 року було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області, про що зроблено актовий запис №79. Під час проживання у шлюбі у позивача та відповідача народився син- [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області 12.05.2011 р. [NUMBER] (а.с. 7). З січня 2016 року позивач разом із сином пішла проживати до своїх батьків, у зв'язку з тим, що відповідач ображав її у присутності сина, зловживав спиртними напоями, влаштовував скандали, на прохання позивача змінити поведінку не реагував. Відповідач працює офіційно, отримує дохід. Жодної допомоги на утримання дитини не надає. Згідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина може бути розлучена з матірю тільки у винятковій ситуації, тобто перевага надається матері. Встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, подружжя не підтримує шлюбних стосунків, спільного господарства не веде, дитина проживає разом з матір'ю. Враховуючи, що спору в частині розірвання шлюбу та місця проживання дитини між сторонами немає, відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає, що укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати на підставі ст. 112 СК України, а дитину залишити на проживання разом з матір'ю. Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3ст. 181 СК, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 СК) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Положеннямист.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифiковано Постановою ВР N 789-12 вiд 27.02.91), дiти мають право на особливе пiклування i допомогу; першочергова увага повинна придiлятися якнайкращому забезпеченню iнтересiв дитини; дитинi необхідно забезпечити такий захист i пiклування, якi необхiднi для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батькiв, i з цiєю метою вживати всi вiдповiдні заходи; кожна дитина має право на рiвень життя, необхiдний для фiзичного, розумового, духовного, морального i соцiального розвитку. Батьки несуть основну вiдповiдальнiсть за забезпечення можливостей умов життя, необхiдних для розвитку дитини". А тому, враховуючи вище наведені норми закону, виходячи з принципу рівних обов'язків батьків щодо дітей, необхідності в придбанні продуктів харчування, одягу, лікуванні та розвитку дітей, та забезпечення мінімальних потреб дитини, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 700 грн. За змістом частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Крім того, відповідно до статті 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. в дохід держави, оскільки позивач в силу закону звільнена від їх сплати та судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп., що був понесений позивачем при подачі позову.

Outcome: approved