Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

21.04.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Волгодонська,25 в м. Лиман Донецької області. В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю і суду показала, що її діду [PERSON] на підставі договору договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом, з 1981 року належить жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул.. Волгодонська, 25 в м. Лиман([PERSON]) Донецької області. 12.03.2013 року [PERSON] помер і єдиним спадкоємцем після його смерті залишився її батько [PERSON], який своєчасно з заявою звернувся до нотаріальної контори. 23.03.2015 року помер і її батько [PERSON], так і не отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] Вона як єдиний спадкоємець [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріальної контори, але їй відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини у зв»язку з тим, що спадкодавець не зареєстрував своє право на спадкове майно у встановленому порядку. Але вона вважає, що право власності зі смертю власника та його спадкоємця не припиняється, тому просить визнати за нею право власності на вказане майно, позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився , про час та місце розгляду справи був попереджений у встановлений спосіб, просив справу розглянути у його відсутності на розсуд суду. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що 12.03.2013 року помер [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з жилого будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.. Волгодонська, 25 в м. Лиман([PERSON]) Донецької області, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Краснолиманської державної нотаріальної контори 09.10.1981 року по реєстру № 2110(а.с.13,18-19). Після смерті [PERSON] залишився єдиний спадкоємиць на його майно його син [PERSON], який своєчасно звернуся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, інші спадкоємці відсутні. Родинні стосунки між [PERSON] та [PERSON] підтверджено копією свідоцтва про народження [PERSON] серії ЯК № 260806, виданого бюро ЗАГС м. Красний Лиман Донецької області 20.08.1953 року та копією рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26.02.2016 року (а.с.15,17,46-47,56). 23.03.2015 року помер [PERSON] так і не отримавши свідоцтво про право на спадщину після смерті батька [PERSON]П.(а.с.15). Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] являється позивач дочка спадкодавця, яка також своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але постановою приватного нотаріуса Краснолиманського міського нотаріального округу від 04.01.2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину жилий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул.. Волгодонська, 25 в м. Лиман([PERSON]) Донецької області, яку [PERSON] прийняв у спадщину після смерті [PERSON], не оформив своїх спадкових прав та помер 23.03.2015 року, тобто у зв»язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Родинні стосунки між [PERSON] та позивачем підтверджено копією свідоцтва про народження [PERSON] серії Ш-НО № 315258, виданого Краснолиманським районним ЗАГС Донецької області 07.12.1976 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-НО № 284594, виданого Краснолиманським відділом реєстрації актів цивільного стану 30.07.1994 року (а.с.15,16,23). Досліджуючи, надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що приватним нотаріусом обґрунтовано на підставі п.4.15 гл.10, п.1 гл.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 відмовлено позивачу у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на спірну спадщину, бо відповідно до п.4 ст.334 ЦК України(в редакції 2003 року) спірне майно підлягає реєстрації, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. В такому разі на підстав ст.5 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року нотаріус зобов»язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Поряд с цим судом також встановлено, що нотаріус і не міг посвідчити свідоцтво про право на спадщину [PERSON] після смерті [PERSON] з тих підстав, що незважаючи на укладення у встановленому законом порядку договору купівлі-продажу житлового будинку, до теперішнього часу право власності на нього зареєстровано за продавцями, у зв»язку з тим, що договір не було зареєстровано в КП «БТІ»(а.с.48). Але відповідно до ст.128 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), яка діяла відповідно до ст.525 вказаного Кодексу, на момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] спірного житлового будинку, право власності у набувача майна виникало з моменту передачі речі, тобто з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] з 09.10.1981 року в порядку ст. 227 ЦК УРСР(в редакції 1963 року). Статею 227 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) було передбачено реєстрацію посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу житлового будинку, але така реєстрація не обмежувалася жодними строками. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, будівлі регулювалася підзаконними нормативники актами, у тому числі, Інстрцукрцією про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комінального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка вратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України віж 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстрованим в МЮ України 18.02.2002 року за № 157/6445(з наступними змінами та доповненнями). Зазначені нормативні акти діймно передбачали державну реєстрацію споруд та будівель, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, однак не пов»язували виникнення права на вказане майно з такою реєстрацією, як і не передбачали правові наслідки невиконання вимог про реєстрацію до моменту набрання законної сили Цивільним кодексом України(в редакції 2003 року) та Закону України «Про дерожєавну реєстраціє речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Тому з 01.01.2004 року на підставі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. А право власності на вказане майно, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на ерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, виникає з моменту його реєстрації. В той же час відповідно до ст.5 ЦК України(в редакції 2003 року) яка діє на момент звернення позивача до суду, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Тому суд приходить до висновку про те, що [PERSON] згідно законної правової підстави - договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 09.10.1981 року державним нотаріусом, - являвся власником житлового будинку № 25 по вул.. Волгодонська в м. Лиман([PERSON]) Донецької області від дня посвідчення вказаного договору бо володів, користувався і розпоряджався ним по день власної смерті 12.03.2013 року. Вказана обставина також підтверджена актом органу місцевого самоврядування від 19.01.2016 року(а.с.20). [PERSON] у встановлений законом спосіб (шляхом подачі заяви нотаріусу) прийняв спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] - будинок № 25 по вул.. Волгодонська в м. Лиман([PERSON]) Донецької області, але не встиг до дня власної смерті отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно. Відповідно до ст.ст.1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тому суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, тобто зникла можливість зареєструвати у встановленому порядку право власності на майно, яке належло спадкодавцю. В той же час, Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] прийняв спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, звернувшись з заявою про це до нотаріуса, від прийняття спадщини не відмовлялася (а.с.15). Незважаючи на те, що з 01.01.2004 року статтею 1297 ЦК України передбачений обовязок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст.1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Тобто в діючому законодавстві існують прогалини і невідповідності щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд також враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Наразі надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у спадщину, а тому на підставі ст. 328,1268 ЦК України і у власність, у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини та набуття спадкодавцем права власності в судовому порядку не встановлено. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач, як єдиний спадкоємець на спірне майно, в результаті прогалин законодавства, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Так відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-164цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, що і було зроблено позивачем шляхом звернення до суду з вказаним позовом. Крім того, суд звертає увагу на те, що при укладенні у 09.10.1981 році договору купівлі-продажу житлового будинку, який є предметом спору, у правовстановлюючому документі назва міста у поштовій адресі спірного будинку в договорі зазначена як м. Красний Лиман. Однак на підставі Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» постановою Верховної Ради України від 18.02.2016 року № 984-УШ м. Красний Лиман перейменовано у м. Лиман. Тому при реєстрації права власності позивача на спірний житловий будинок його поштову адресу слід вказувати так вул. Волгодонська,25 м. Лиман Донецької області. У зв»язку з цим суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved