Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

26.07.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частинку житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд та будівель, розташованих по провул.. Гутченка,33 в с. Шандриголове Лиманського району Донецької області, що залищилися після смерті [PERSON], яка померла 29.03.2012 року. В судовому засідання позивач свої вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив(а.с.54). З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Перевіривши надані позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що 30.05.1997 року у с. Шандриголове Краснолиманського району Донецької області помер [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з житлового юудинку з господарськими спорудами, розташованого по провул. Гутченка,33 в с. Шандриголове Краснолиманського району, Донецької області, та належало йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку, розташованого у сільській місцевості, посвідченого 19.11.1962 року виконавчим комітетом Шандриголівської сільської тради Донецької області по реєстру № 32(а.с.13). Єдиними спадкоємцями на вказане майно, які прийняли спадщину, являються відповідно до ст.529 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) в рівних частках його син(позивач) та дружина померлого та мітар позивача [PERSON], бо вказане майно прийняли відповідно до ст.549 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), у зв»язку з тим, що [PERSON] з 1964 року і по день власної смерті, а позивач з 1980 року і до теперішнього часу постійно та безвиїзно проживали у вказаному будинку та були в ньому зареєстровані(а.с.9-10,42). Однак свідоцтво про право на спадщину не отримували. 26.03.2012 року по реєстру № 26 секретарем виконавчого комітеті Шандриголівської сільської ради Краснолиманського району Донецької області було посвідчено заповіт, відповідно до якого на випадок власної смерті [PERSON] все своє майно, яке їй належить на день смерті, вона заповідала позивачу(а.с.12). 29.03.2012 року померла [PERSON], матір позивача, після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованих по провулку Гутченка,33 в с. Шандриголове Краснолиманського району Донецької області(а.с.11,42). Єдиним спадкоємцем за законом та заповітом на майно [PERSON] являється позивач її син, який своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини(а.с.14,-17,19-20,22,55). Але у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку № 33 по провул. Гутченка в с. Шандриголове Лиманського (на підставі постанови Верховної Ради України про перейменування від 19.05.2016 року) району, Донецької області, яка залишилася після смерті матері, постановою державного нотаріусу від 22.04.2016 року йому було відмовлено з тих підстав, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно(а.с.44). Досліджуючи, надані позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що державним нотаріусом обґрунтовано на підставі п.4.15 гл.10, п.1 гл.8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5 відмовлено позивачу у посвідченні свідоцтва про право на спадщину на спірну спадщину, бо відповідно до п.4 ст.334 ЦК України(в редакції 2003 року) спірне майно підлягає реєстрації, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.и не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства та інше. В такому разі на підстав ст.5 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року нотаріус зобов»язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії. Однак відповідно до ст.128 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), яка діяла відповідно до ст.525 вказаного Кодексу, на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], право власності у набувача майна виникало з моменту передачі речі, тобто з моменту смерті спадкодавця і прийняття спадкоємцем спадкового майна в порядку ст. 549 ЦК УРСР(в редакції 1963 року). Статтями 560-561 ЦК УРСР(в редакції 1963 року) одержання свідоцтва в державній нотаріальній конторі після смерті спадкоємця не обмежувалося жодними строками, а тому і не обмежувалося строками його реєстрації. Але з 01.01.2004 року на підставі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. А право власності на вказане майно, відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, виникає з моменту його реєстрації. Однак відповідно до ст.5 ЦК України(в редакції 2003 року) яка діє на момент звернення позивача до суду, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, за конституційним принципом, викладеним у ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. При вирішенні спору суд враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] відповідно до ч.1 ст.549 ЦК Української РСР(в редакції 1963 року) прийняла спадщину після смерті [PERSON] у встановленому порядку, бо фактично вступила в управління та володіння спадковим майном(а.с.42). Незважаючи на те, що статтею 1297 ЦК України передбачений обов»язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст.1298 ЦК України лише передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Крім того статтею 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. А право власності на нерухоме майно при прийнятті спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно(ст.19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження». Тобто в діючому законодавстві існують прогалини і протиріччя щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно на підставі ч.4 ст.25 ЦК України. Надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у спадщину у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини в судовому порядку не встановлено. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті прогалин і протиріч законодавства, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Тобто судом встановлено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло як до спадкодавця так і до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved