Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

02.05.2019 року позивачка - [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] 27.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2171, недійсним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є онукою [PERSON] , померлої [INFO] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне за час життя останній нерухоме майно: садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] . 13.12.2018 року позивачка звернулась до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори м. Одеси Сальнікової З.В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі якої заведено спадкову справу №364/2018. Надалі, позивачка дізналась, що [PERSON] за життя 27.09.2013 року, склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрований в реєстрі за №2171, відповідно до умов якого заповіла усе належне їй за час життя майно - [PERSON] . Позивачка вважає, що зазначений заповіт підлягає визнанню недійсним з підстав того, що [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складення заповіту, через погіршення стану здоров`я, а заповіт склала під психологічним тиском з боку відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.05.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. Суд зазначає, що до подання цієї позовної заяви, позивачкою було подано до суду заяву про вжиття заходів забезпечення майбутнього позову до [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] 27.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2171, недійсним. За наслідком розгляду вказаної заяви, 03.05.2019 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/8713/19, а саме: - Накладено арешт на садовий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 145,40 кв.м., реєстраційний номер майна - 11819767, який належить на праві приватної власності [PERSON] ; - Накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 32501979, який належить на праві приватної власності [PERSON] . Зазначена ухвала суду від 03.05.2019 року залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12.06.2020 року. 07.06.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості. 05.11.2019 року Київським районним судом міс та Одеси постановлені ухвали суду, якими витребувано з Одеської філії Акціонерного товариства «Укрпошта» відомості про прізвище, ім`я та по батькові працівника Відділення поштового зв`язку №122 міста Одеси, який обслуговує поштову ділянку, на якій розташований будинок [ADDRESS] , а також витребувано у державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори міста Одеси Сальнікової Зої Василівни належним чином завірену копію спадкової справи №364/2018, заведеної до майна померлої [PERSON] , померлої [INFO] та у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Василенко Олени Вікторівни належним чином завірену копію заповіту від 27 вересня 2013 року, складеного від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрований в реєстрі за №2171. 16.12.2019 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли з Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №364/2018 до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 18.02.2020 року у підготовчому судовому засіданні, за участі представників сторін по справі, якими було повідомлено про відсутність будь-яких клопотань, судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 24.12.2020 року відповідач заперечував проти задоволення позову, з підстав необґрунтованості. Позивачка та її представник у судове засідання призначене на 24.12.2020 року не з`явились, однак 23.12.2020 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про відкладення судового засідання, з підстав перебування в іншому судовому засіданні. Стосовно клопотання представника позивача та неявки сторони позивача суд зазначає наступне. Предстанвиком позивача в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України до поданої заяви про відкладення судового засідання не надано жодного доказу на підтвердження посилань перебування в іншому судовому засіданні та обґрунтованого посилання щодо підстав неможливості з`явитись до судового засідання. За наслідком викладеного суд вважає клопотання представника позивача про відкладення судового засідання не підлягаючим до задоволення. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що провадження в цій справі відкрито 11.05.2019 року, справу призначено до розгляду по суті 18.02.2020 року. Починаючи з 18.02.2020 року сторона позивача з`явилась до судового засідання лише один раз, а саме в судове засідання призначене на 03.08.2020 року. До решти призначених судом судових засідань, стороною позивача систематично подаються заяви про відкладення судових засідань, без надання належних доказів на підтвердження причин неявки. Суд зазначає, що частинами 2,3 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки. Суд вважає поведінку сторони позивача спрямованою на затягування розгляду справи, що спричинено поданням систематичних клопотань про відкладення розгляду справи, не підтвердженими належними доказами, що призводить до неможливості розгляду справи у встановлені законом строки та може бути наслідком порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду упродовж розумного строку, оскільки стороною позивача не здійснено дій спрямованих на використання усіх можливих заходів спрямованих на прийняття участі під час розгляду справи. Так, 02.04.2020 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким було внесено зміни до ЦПК України та доповнено статю 212 частиною 4, яка регламентує, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України. Отже, законодавцем, з метою забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), було запроваджено і наділено учасників процесу процесуальними правами зокрема прийняття участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, що сприяє запобіганню поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Однак, стороною позивача відповідні клопотання про прийняття участі в судовому засіданні в режимі відео конференції не заявлялись, що свідчить про невикористання стороною позивача можливих заходів встановлених законом для прийняття участі в судовому засіданні. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі викладеного, з метою дотримання строків розгляду справи, забезпечення проведення судового засідання, з метою не допущення порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом було ухвалено відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання та ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника в судовому засіданні 24.12.2020 року, за наявними документами в матеріалах справи, з урахуванням перебування справи на стадії розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , 25 січня 2008 року одружилась з [PERSON] , про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис №45, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №00020127341 від 12.05.2018 року. З вказаного витягу також вбачається, що дошлюбне прізвища [PERSON] було « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , батьками якої вказані особи: матір - [PERSON] , батьком - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] про народження батька позивачки - [PERSON] , вбачається, що останній [INFO] , батьками якого є: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . Отже, вбачається, що позивачка [PERSON] є онучкою [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина (ч.1 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Під час розгляду справи, судом було витребувано з Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №364/2018, заведену до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи, до державного нотаріуса звернулись з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , дві особи: [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що [PERSON] здійснювалось прийняття спадщини за заповітом. Так, 27 вересня 2013 року [PERSON] складено заповіт на ім`я [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрований в реєстрі за №2171, серія та номер бланку ВТМ №249054. Відповідно до заповіту, [PERSON] на випадок своєї смерті здійснила розпорядження, відповідно до якого все майно, де б воно не було та з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що, вона, згідно з законом буде мати право, заповіла [PERSON] . Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру за №54466516 від 13.12.23018 року за №54466516 від 13.12.2018 року вбачається, що станом на 13.12.2018 року в Спадковому реєстрі наявний запис про чинність дії заповіту від 27.09.2013 року, серія та номер бланку ВТМ №249054, номер у спадковому реєстрі №55074546. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин, вчинений під впливом насильства, може визнаватися недійсним внаслідок відсутності волі самої особи на вчинення правочину, а волевиявлення, яке має місце, відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Як на підставу визнання заповіту недійсним, позивач посилалась на те, що такий правочин вчинено всупереч волі спадкодавця внаслідок психологічного тиску з боку відповідача. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт по формі та порядку його посвідчення відображає дійсне волевиявлення заповідача, тому має виконуватися з урахуванням норм матеріального права, зокрема, визначених главою 85 ЦК України. Положеннями частини другої статті 1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях.. Під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним підлягають доведенню наступні обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надала до суду жодного доказу на підтвердження того, що з боку відповідача вчинялись будь-які дії спрямовані на спонукання [PERSON] скласти заповіт на його ім`я, за наслідком чого доводи про те, що померлою складено заповіт під психологічним тиском є безпідставними. Разом з тим, суд зазначає, що оспорюваний заповіт, було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., який засвідчено, що заповіт складено зі слів [PERSON] , до його підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. Позивачем жодним чином не оспорювались дії приватного нотаріуса стосовно посвідчених обставин. Також позивачка стверджувала, що померла [PERSON] складаючи спірний заповіт не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стосовно посилань про те, що померла [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати під час складення заповіту, суд також вважає безпідставними з огляду на те, що позивачем не підтверджено такі обставини жодним доказом. Так, позивачка стверджувала, що померла [PERSON] за станом здоров`я перебувала у стані, який не дозволяв їй усвідомлювати значення дій зі складення заповіту на користь відповідача, натомість позивачем в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження цих обставин, як і не заявлялось відповідних клопотань про витребування доказів під усього часу розгляду справи. Стосовно встановлення психічного стану померлої [PERSON] під час складення оспорюваного заповіту, суд зазначає, що у відповідності до відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України, якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи. Натомість, позивачем під час розгляду справи не заявлялось відповідних клопотань про призначення судової посмертно-психологічної експертизи. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачка у відповідності до ст. 81 ЦПК України, не довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] 27.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2171, недійсним, необґрунтованим, безпідставним та не підлягаючим задоволенню. Оскільки позов задоволенню не підлягаю, судові витрати на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. Згідно з ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням повної відмови у задоволенні позову [PERSON] , суд вважає, що вжиті ухвалою суду від 03.05.2019 року заходи забезпечення позову, підлягають одночасному скасуванню. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed