Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

В вересні 2016 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], згідно з яким просив суд визнати його таким, що не є біологічним батьком [PERSON], [INFO]. 14.02.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], який ухвалою від 13.02.2017 року було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. При цьому зустрічні позовні вимоги обґрунтовано наявністю у [PERSON] заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, зверненням до суду з позовами про зменшення розміру аліментів, ухиленням від виконання обов'язків батька по вихованню та забезпеченню дитини, а також самим фактом звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства. Ухвалою суду від 13.02.2017 року було задоволено клопотання представника позивача про призначення у справі судово-медичної експертизи ДНК. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 22.05.2017 року до суду надійшов Висновок експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №76 від 15.05.2017 року, згідно з яким вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величину не менш ніж 99,99%. Ухвалою від 24.05.2017 року було відновлено провадження у справі. 19.09.2017 року до суду надійшла заява [PERSON] про відмову від позову до [PERSON] про оспорювання батьківства. Ухвалою від 19.09.2017 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, в частині позовних вимог за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства. 20.04.2018 року до суду надійшов Висновок Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.09.2017 року №109/03/40-8682 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON] Ухвалою від 08.08.2018 року розгляд справи вирішено продовжити за правилами загального позовної провадження. Ухвалою від 08.10.2018 року виправлено допущену описку в тексті ухвали суду від 08.08.2018 року. Ухвалою від 18.10.2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Позивачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, 18.10.2018 року до суду надійшла заява представника позивачки [PERSON], в якій вона просила позов задовольнити, а розгляд справи проводити за її відсутністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, 17.10.2018 року до суду надійшла заява представника відповідача, в якій він просив розгляд справи проводити за його відсутністю, а в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав фактичного здійснення [PERSON] дій по піклуванню та матеріальному забезпеченню дитини. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила. Разом з тим, в матеріалах справи міститься лист третьої особи, в якому вона просить суд ухвалити рішення, яке не буде суперечити чинному законодавству та інтересам малолітньої дитини [PERSON] Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.09.2009 року по 28.09.2011 року, мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, звертаючись з зустрічним позовом до суду, позивачка, в якості обґрунтування своїх позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON], посилалася на ухилення останнього від виконання обов'язків батька по вихованню та забезпеченню дитини, звернення до суду з позовними заяви про зменшення розміру аліментів, заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини та сам факт звернення до суду з позовом про оспорювання свого батьківства. Так, вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Водночас, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено в п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу, батьки (один з батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Так, як вже зазначалось вище, на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, позивачка посилається, серед іншого, на наявність в останнього заборгованості по сплаті аліментів, характеристику [PERSON] зі Скандинавської гімназії та довідку Дошкільного навчального закладу №429. Разом з тим, оцінивши вказані докази в сукупності з доказами, наданими відповідачем в обґрунтування своїх заперечень щодо зустрічного позову, зокрема: довідку-розрахунок заборгованості по аліментам, з якої вбачається відсутність станом на день розгляду справи такої заборгованості, суд вважає, що позивачем не доведено саме винної поведінки або свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов'язками по утриманню своєї малолітньої доньки. Також, з наявного в матеріалах справи Висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.09.2017 року №109/03/40-8682 щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої доньки [PERSON], вбачається, що [PERSON] надав позивачці нотаріально посвідчену заяву про надання дозволу на виїзд за кордон донці на період з 02.09.2017 року по 02.09.2020 року. При цьому, в даній конкретній ситуації суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Також, при оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги право дитини мати обох батьків і підтримувати з ними постійний зв'язок, суд приходить до висновку про те, що хоча відповідач і не в достатній мірі опікується своєю дитиною, не в повній мірі виконуючи свій батьківський обов'язок по її утриманню та вихованню, його поведінка, в тому числі і звернення до суду з позовами про оспорювання батьківства та зменшення розміру аліментів, не свідчить про наявність безумовних підстав для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed