Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві (надалі за текстом - відповідач 1), Київської місцевої прокуратури № 7 (надалі за текстом - відповідач 2), Управління державної казначейської служби України у Подільському районі Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (надалі за текстом - відповідач 3), про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позову зазначив, що 19.11.2014 року він подав до Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 129 КК України. Оскільки, на думку позивача, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні не проводилося належним чином, йому довелося писати скарги, брати участь у судових засіданнях, що забрало у нього час, вплинуло на стосунки між ним та дружиною, вплинуло на фізичний, духовний розвиток його малолітніх дітей та спричинило значні фізичні та душевні страждання, у зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 88 100 гривень. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.08.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Головним управлінням Національної поліції у м. Києві було подано клопотання про заміну відповідача - Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві на Головне управління Національної поліції у місті Києві, у зв`язку з відсутністю статусу юридичної особи у Подільського управління поліції та відповідно процесуальної дієздатності. Протокольною ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.12.2018 року відповідача 1 (Подільське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві) було замінено на Головне управління Національної поліції у місті Києві. Відповідач 2 подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів завдання йому моральної шкоди діями відповідача 2, а також відповідач 2 зазначив, що він не може бути відповідачем у цій справі, оскільки при розгляді позовів про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідачем має бути Державна казначейська служба України. Відповідач 3 подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обгрунтування своїх доводів відповідач 3 зазначив, що всі співвідповідачі є неналежними відповідачами, оскільки не знаходяться на розрахунково-касовому обслуговуванні в управлінні казначейства та не мають в управлінні казначейства відкритих рахунків, а завдана шкода повинна відшкодовуватися не безпосередньо органами державної влади або місцевого самоврядування з рахунків, відкритих для забезпечення їх діяльності, як юридичної особи, а за рахунок коштів державного бюджету Державною казначейською службою України в порядку, встановленому чинним законодавством. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.02.2015 року слідчим СВ Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві Міським І.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015100070000234 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, за заявою позивача (а.с. 6). 25.05.2016 року позивач звернувся до слідчого судді Подільського районного суду м. Києва зі скаргою про визнання дій слідчого незаконними, скасування постанови про закриття кримінального провадження, зобов`язання органу поліції провести досудове розслідування у кримінальному провадженні (а.с. 7-9). 31.05.2016 року слідчим суддею Подільського районного суду м. Києва постановлено Ухвалу, якою скаргу задоволено частково. А саме, постанову про закриття кримінального провадження скасовано, орган поліції зобов`язано провести досудове розслідування. Зазначено, що скарга в частині визнання дій/бездіяльності слідчого незаконними задоволенню не підлягає, оскільки не грунтується на нормах чинного законодавства (а.с. 10). 06.12.2016 року, 31.01.2017 року, 04.08.2017 року позивач звертався до Подільського УП ГУНП України в м. Києві із запитом щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні (а.с. 11). 11.08.2017 року слідчим відділом Подільського УП ГУНП України в м. Києві надано відповідь, про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, з метою встановлення фактичних обставин у кримінальному провадженні щодо вчинення злочину надано доручення оперативним працівникам Подільського УП ГУНП України в м. Києві (а.с. 21). Відповідачем 2 також надавалася відповідь на скарги щодо бездіяльності Подільського УП ГУНП України в м. Києві (лист від 14.06.2017 року 3 10-57/3050вих17), яким позивача було повідомлено про вжиті заходи щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні ( а.с. 65). У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зокрема, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства». Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто, чинним законодавством чітко визначено перелік підстав відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частиною третьою статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що діями органу досудового розслідування йому були заподіяні моральні страждання, а також не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується вказаний розмір. Крім того, позивач не довів наявність підстав для відшкодування шкоди, визначених статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed