Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області про втрату права користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що має на праві приватної власності домоволодіння по [ADDRESS] . В даному будинковолодінні з 21 листопада 2011 року здійснена державна реєстрація місця проживання його сина [PERSON] , який фактично у 2016 році вибув у Луганську область та більше трьох років домоволодінням, як житлом, не користується, проте з реєстраційного обліку не знявся. Як людина похилого віку, має намір відчужити свій житловий будинок, проте реєстрація у будинку відповідача йому перешкоджає реалізувувати права як власника на продаж житла. Довідка органу місцевого самоврядування підтверджує, що відповідач маючи державну реєстрацію місця проживання у житловому будинку по [ADDRESS] , фактично в ньому не проживає. З метою захисту своїх житлових прав, прийняв рішення звернутися до суду. Позивач, будучи повідомленим вчасно та належним чином, у судове засідання не з`явився. Участь у розгляді цивільної справи взяла представник, яка позовну заяву підтримала та просила задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, будучи вчасно та належним чином повідомленим про розгляд справи, у судові засідання не з`явився, підтвердженням чому є надіслання судових повісток з рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №1950202164538 від 27 березня 2019 року, №1950202166018 від 26 березня 2019 року, №1950202181874 від 05 квітня 2019 року, №1950202204980 від 07 травня 2019 року, №1950202236270 від 06 червня 2019 року, №1950202256343 від 09 липня 2019 року, №1950202257188 від 05 липня 2019 року, №1950202265539 від 26 липня 2019 року та оголошення про виклик до суду на розгляд справи, яке було розміщено на офіційному веб-сайті Городищенського районного суду Черкаської області 30 вересня 2019 року, надіслав телефонограми від 22 квітня 2019 року та 30 липня 2019 року, в яких заперечив проти задоволення позовної заяви та вказав, що не має постійного місця проживання, власного житла, на даний час перебуває в Луганській області, в так званій «сірій зоні», де без реєстрації місця проживання знаходитися не можливо, та має наміри повернутися для проживати за місцем реєстрації. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Мліївська сільська рада Городищенського району Черкаської області, у судове засідання на розгляд справи не з`явився, надіслав лист до суду від 02 квітня 2019 року№2127/19 про розгляд справи у його відсутність із зазначенням про визнання позовних вимог і їх задоволення, ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження в порядку ст.200 ЦПК України. Неявка позивача, відповідача та представника третьої особи не перешкоджає розглядові справи по суті, так як сторони повідомлені вчасно та належним чином про виклик до суду і у справі достатньо доказів для об`єктивного розгляду справи у їх відсутності. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши зміст телефонограм відповідача та листа представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, дослідивши докази у справі вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов`язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з`ясувати обставини, які пов`язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини - ст. 265 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Як вбачається із наданих до суду доказів, які вивчені та досліджені судом, позивач [PERSON] , згідно Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок є власником домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.5). За даними довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 05 березня 2019 року №88, згідно із записами у Погосподарській Книзі №3 на 2016-2020 роки, [PERSON] , [INFO] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 11 квітня 2019 року №355, яка надійшла на запит суду, відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] по паспорту громадянина України Серії [NUMBER] виданий 27 січня 2011 року Ізяславським РВ УМВС України в Хмельницькій області, але за місцем реєстрації не проживає, місце проживання не відоме (а.с.27). Згідно довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 15 квітня 2019 року №649 до складу сім`ї позивача, а саме зареєстрованих членів сім`ї входить і відповідач по справі, як син позивача (а.с.35). Зазначена обставина вказує на те, що відповідач є членом сім`ї власника житла та не є особою, яка створює для позивача перешкоди у користуванні майном, не позбавляє права на допомогу з боку Держави для оформлення субсидії. Предметом позовних вимог позивача [PERSON] , слід розуміти, є захист порушених житлових прав як власника майна, права користування житловим приміщенням, як то визначено ст.ст.47,48 Конституції України, ст.9 Житлового Кодексу України, ст.ст.317,319 Цивільного Кодексу України. Для врегулювання спору суд застосовує наступні правові норми. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено, як в добровільному порядку так і в примусовому, тобто, в судовому порядку, на підставі рішення суду про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; виселення; визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об`єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень - остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров"я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод. У відповідності до п. 41 Рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Крицька та Крицький проти України № 30856\\03», втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідно п. 44 втручання заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Пунк 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23 рішення від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. За статтею 9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону - ст. 319 ЦК України. Згідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано роз`яснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Тобто в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи. Із зазначеного роз`яснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову. Як зазначено вище, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 405 Цивільного Кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Так, згідно ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року про відкриття провадження, суд вказав на необхідність позивачу [PERSON] надати до суду докази, які підтверджують: право користування [PERSON] житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців; довідку про склад сім`ї [PERSON] та осіб, які зареєстровані у житловому будинку за вказаною адресою із зазначенням ступеня споріднення, року народження, та з якого часу зареєстровані; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8). Вимоги ухвали суду позивачем виконано частково, а саме надано лише довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.35). Згідно зазначеної довідки виконавчого комітету Мліївської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 15 квітня 2019 року №649 до складу сім`ї, а саме зареєстрованих осіб входить відповідач по справі, але дані з якого часу особи зареєстровані, в тому числі і відповідач, відсутні (а.с.35). Відповідно до ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 04 червня 2019 року, цивільну справу призначено до судового розгляду та повторно повідомлено позивача [PERSON] щодо необхідності виконання ухвали Городищенського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року про відкриття провадження в частині надати суду докази, зазначених в ухвалі суду, тобто надано можливість вдруге стороні в обгрунтування заявлених вимог довести їх зміст та підстави для врегулювання спору (а.с.37). Ухвали суду про відкриття провадження та призначення цивільної справи до судового розгляду направлені позивачу для відому та виконання, що підтверджується супровідними листами та рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень №1950202165895 від 26 березня 2019 року, №1950202227971 від 06 червня 2019 року (а.с.14,40), але на день розгляду справи в суді залишились без виконання. Позивачем не надано в підтвердження своїх позовних вимог доказів, а саме: документ, який підтверджує, що він, як позивач є власником житла (договір купівлі-продажу, договір дарування, свідоцтво про право на спадщину та інші); довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб з повною інформацією; акт обстеження умов проживання; свідків, які могли б підтвердити у суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; інші докази, зокрема:утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк. Позивачем та його представником не доведено факту, що відповідач не проживає у будинковолодінні по [ADDRESS] без поважних причин належними та допустимими доказами, які є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування будинком, у зв`язку із наміром позивача продати будинковолодіння, як повідомив у судовому засіданні його представник. Під час судового розгляду цивільної справи, судом встановлено правовідносини, які виникають між власником житла і членом його сім`ї. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. З огляду на вище викладене, причини не проживання відповідача у будинковолодінні слід розуміти, є поважними, остільки тимчасово проживає в м.Горск Попаснянського району Луганської області та на даний час, як вказав у телефонограмі на території, яка формально підконтрольна Уряду України згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р (із змінами) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», у якому зазначено, що населені пункти Попаснянського району Луганської області віднесені до такого переліку. Загальними для населених пунктів такої зони проблемами є обмеження функціонування органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, відсутність регулярного та нерегулярного транспортного сполучення, не отримання в повному обсязі доступу до медичних та соціальних установ, і інше. Захист прав внутрішньо переміщених осіб реалізується Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Згідно ст.5 вказаного Закону, адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб. Як зазначив відповідач у змісті телефонограм, він має намір повернутися та проживати в будинку разом із батьком, тобто за місцем реєстрації, але тимчасові обставини унеможливлюють такі дії і суд, відповідно з врахуванням вище викладеного, оцінює їх як такі, що не залежать від його волевиявлення та можливості вчинення. Судові виклики здійснені шляхом направлення судових повісток відповідачу за вказаною у позовній заяві адресою ним отримані, а отже суд розуміє, що позивачу відоме місце знаходження відповідача і між ними дійсно існують родинні відносини, які можуть мати спільні права та обов`язки стосовно певного майна в даному випадку будинку у [ADDRESS] . Сторони у справі, є батьком і сином, тобто наявна беззаперечність родинних стосунків, що може викликати та створювати певні взаємні права та обов`язки для сторін при реалізації гарантованого конституційного права на житло. Наміри позивача вчинити дії по відчуженню будинку суд оцінює як такі, що можуть порушити законні права та інтереси члена сім`ї, відповідача у справі, як особи, яка зареєстрована у ньому. Встановлені обставини позивачем та його представником не спростовані. Суд, враховуючи вище наведене, вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити, оскільки судовим розглядом не встановлено, що відповідач відсутній за місцем проживання без поважних причин, як і не обґрунтовано позовні вимоги позивачем та його представником в цій частині для визнання сторони у справі такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed