Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

05 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи тим, що 15 червня 2003 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів, про що свідчить складена відповідачем розписка. Відповідно до умов договору позики, [PERSON] позичив у нього грошові кошти у сумі 36 300 гривень, що станом на момент укладання даного договору складало еквівалент 4 530, 00 доларів США. Фактично предметом позики були грошові кошти у доларах США у розмірі 4 530 доларів США, але враховуючи, що чинним законодавством розрахунки в іноземній валюті заборонені, він позичив відповідачу грошові кошти у національній валюті України гривні. Відповідно до умов договору позики, строк виконання зобовязання становить до 01 січня 2014 року. Але, станом на 02 грудня 2016 року [PERSON] не виконав свої зобовязання щодо повернення грошових коштів. Сума 4 530 доларів США, яка зазначена у договорі від 15 червня 2013 року станом на 02 грудня 2016 року у гривневому еквіваленті, з урахуванням округлення складає 116 141,00 гривень. Відповідно до вимог чинного законодавства, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки розмір відсотків договором позики, укладеним між ними не передбачений, просить стягнути з відповідача суму боргу 116 141 гривню та 3% річних від неї за період з 01 січня 2014 року по 02 грудня 2016 року у сумі 10 453 гривні. 15 березня 2017 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики у сумі 36 300 гривень, 3% річних від простроченої суми 2 398,78 гривень, а всього 38 698,78 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 551,20 гривня. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріально права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, суд першої інстанції не прийняв до уваги що договору позики не було, позивач ніяких грошей йому не давав у 2003 році. Позивач колишній цивільний чоловік його доньки, який жив з нею і за власним бажанням, зі своєї зарплатної картки деякий час сплачував кредит апелянта, в подальшому сплачені грошові кошти позивачем відповідач повернув, але розписки не брав. Суд також не звернув уваги на його доводи, що розписку він написав на вимогу [PERSON] у 2013 році, щоб не було непорозумінь за гроші у сімї доньки, а не 15 червня 2003 року. Позивач та його представник ввели в оману суд поясняючи, що розписка була написана у 2003 році. Крім того, рішенням суду з нього стягнуто судові витрати, але він є інвалідом 2 групи і за діючим законодавством звільняється від сплати судового збору. У судове засідання сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма в матеріалах справи №2632-2633, яка зареєстрована у журналі телефонограм (а.с.88). Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому, апеляційний суд розглядає справу у відсутність сторін. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині судових витрат скасувати, в інший частині рішення суду залишити без змін. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами цього договору [PERSON] передав, а позичальник [PERSON] прийняв в позику грошові кошти у сумі 36 300 гривень, що за курсом НБУ складає 4 530 доларів США, зі строком повернення до 01 січня 2014 року, що підтверджується розпискою (а.с.43). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання грошових коштів у борг 36 300 гривень підтверджується оригіналом розписки та зазначає, що саме ця сума у гривнях була передана позивачем, а відповідачем прийнята. Крім того, оскільки боржник прострочив строк виконання зобовязання за договором позики відповідно до вимог ст.625 ЦК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст.1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до вимог частини 2 статті 1047 ЦК України позивачем на підтвердження укладення між ним і відповідачем договору позики був наданий договір, який підписали обидві сторони. Розписка була написана відповідачем власноручно, що було підтверджено ним під час розгляду справи у суді. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідач, заперечуючи проти позову, пояснив що факт підписання договору без передачі коштів не породжує у майбутньому у позичальника обовязків повернути борг. Виходячи із вимог закону, заперечення щодо безгрошовості договору позики показами свідків не допускається, за винятком кримінально караних дій. Умови договору позики, у відповідності до вимог статті 1051 ЦК України, оспорені не були. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити - відповідні правові висновки. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Виходячи із встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку що відповідачем не було доведено у відповідності з вимогами статей 11 і 60 ЦПК України безгрошовість договору позики. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів і вимог матеріального закону, апеляційний суд приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову зроблений відповідно до норм процесуального права та норм матеріального права. Оскільки під час розгляду справи відповідач не довів безгрошовість договору позики і вказаний договір не був визнаний незаконним, у встановленому законом, порядку, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача боргу. Оскільки [PERSON] своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. Звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми, яка складає 2 398,78 гривень, а саме: 36 300 гривень х 3 (% річних)х 804 період прострочки/365/100 = 2398,78 гривень. Апеляційний суд погоджується із вказаним розрахунком. Відповідно до ч.1, 2 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.35 Постанови, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10, від 17жовтня 2014, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у сумі 551,20 гривня необхідно скасувати, оскільки відповідач є інвалідом 2 групи, а тому він звільнений від оплати судових витрат(а.с.58).

Outcome: partial