Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та про зобов`язання до вчинення дій. Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . 03 березня 2008 року він зареєстрував відповідача у вказаній квартирі, а 28 серпня 2009 року зареєстрував шлюб з відповідачем, який рішенням Ковельського міськрайонного суду від 04 квітня 2012 року було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжувала декілька років проживати в спірній квартирі, при цьому оплати за житлово-комунальні послуги не вносила взагалі. В травні 2016 року відповідач виселилась із спірної квартири, забрала всі свої речі і переселилась до свого співмешканця в смт. Ратне, а згодом - у квартиру [ADDRESS] , де проживає по даний час. Приблизно через місяць після виселення з квартири, відповідач, скориставшись тим, що замок на вхідних дверях ще не був замінений та маючи ключі, проникла до квартири і викрала у позивача оригінали документів на квартиру, в тому числі й правовстановлюючих, що підтверджується, на думку позивача, постановою старшого слідчого СВ Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Виндюк К.В. від 30.06.2017 року. До теперішнього часу відповідач зареєстрована у вказаній квартирі, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, вищевказані документи незаконно утримує в себе. Позивач вказує, що відповідно до рішення Апеляційного суду Волинської області від 19.05.2017 року та постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2018 року, відповідач не є співвласником спірної квартири. Таким чином, відповідач з травня 2016 року по час звернення до суду не проживає в квартирі позивача, її особистих речей в квартирі не має, в оплаті житлово-комунальних послуг вона участі не приймає, не є його членом сім`ї, позивач одружився вдруге. За вказаних обставин позивач вважає, що відповідач втратила право користування спірним житловим приміщенням, а тому просить суд: визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача [PERSON] повернути позивачу оригінали належних йому документів; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі сплаченого судового збору. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28.10.2019 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 28.11.2019 року відповідачем подано відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги позивача не визнає у повному обсязі та просить відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач вказувала на те, що дійсно після розірвання шлюбу з відповідачем вона ще декілька років проживала у спірній квартирі разом зі спільною дитиною - [PERSON] , яка також зареєстрована в цій квартирі. Однак, у 2016 році [PERSON] вчинив насильство відносно відповідача, наніс побої т а вигнав зі спірної квартири, а тому позивач разом з малолітньою дитиною була змушена проживати у своїх батьків. При цьому в квартирі залишилась частина її особистих речей та речей дитини. Відповідач неодноразово намагалась зайти в квартиру, проте позивачем було замінено дверний замок на новий, дублікат ключа якого позивач їй не надав. При чергових спробах зайти у своє зареєстроване у встановленому порядку місце проживання, щоразу вона та дитина отримували фізичний опір з боку позивача та відверте ігнорування їх прав. З цих причин вона неодноразово зверталась в правоохоронні органи. З метою відновлення своїх прав, відповідач 30.09.2019 року звернулась до Ковельського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням шляхом вселення. Розгляд даної справи триває. Відповідачем стверджується, що на даний час, крім зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі, іншого житла у власності не має, внаслідок чого вона та малолітня дитина змушені проживати у батьків відповідача, що створює відповідні незручності. Таким чином відповідач вважає, що вищевказані нею обставини та положення відповідних правових норм свідчать про відсутність будь-яких правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. Позовну вимогу позивача про зобов`язання повернути документи на дану квартиру відповідач вважає повністю безпідставною, оскільки жодних документів, перелік яких вказаний у позовній заяві, в неї немає, а тому повернути їх вона не має фізичної можливості. За вказаних обставин відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю. Скориставшись своїм правом на подання відповіді на відзив, 09.12.2019 року позивач подав таку відповідь, в якій виклав свої спростування обставин, викладених відповідачем у відзиві на позов. Зокрема, у відповіді на відзив позивач вказує, що факти, викладені відповідачем, є неправдивими, такими, що вводять суд в оману та не підтверджені будь-якими доказами. Додатково позивач зазначив, що 03.09.2019 року він уклав шлюб з [PERSON] , зареєстрував її в спірній квартирі. Новостворена сім`я проживає в цій квартирі, на даний час його дружина вагітна. За таких обставин позивач вважає, що двохкімнатна квартира не розрахована на проживання двох сімей, а справжніми намірами відповідача є незаконне заволодіння цією квартирою. Просив позов задовольнити повністю. 13.01.2020 року до суду надійшло письмове клопотання [PERSON] про залучення її до участі в даній справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 20.01.2020 року в задоволенні даного клопотання було відмовлено. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Дана обставина визнається сторонами та додатково підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 28.08.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 04 квітня 2012 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області було розірвано. Відповідач [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі з добровільної згоди позивача, однак з 2016 року не проживає в ній. Дані обставини визнаються сторонами, а тому не підлягають додатковому доказуванню. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.11.2017 року відмовлено повністю у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Волинської області від 25.01.2018 року зазначене рішення суду залишено без змін. Як вбачається із вказаного рішення, однією з підстав для відмови в позові стало те, що позивач [PERSON] чинив перешкоди відповідачу [PERSON] в користуванні спірною квартирою (змінив замки, проте дублікат відповідачу не надав; відповідач виселилась через неправомірну поведінку позивача (нанесення побоїв). Таким чином, той факт, що позивач чинив перешкоди в користуванні квартирою в період з 2016 року до 25.01.2018 року, тобто по день набрання рішенням суду від 20.11.2017 року законної сили, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому додатковому доказуванню не підлягає. Поряд з цим судом встановлено, що в період з 25.01.2018 року по 25.09.2019 року (по день звернення позивача до суду з даним позовом), обставини в справі не зазнали жодних змін, оскільки позивач продовжує чинити відповідачу перешкоди в користуванні цим житлом, а відповідач залишила житло не з власної волі. Позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач у вказаний період була вселена в квартиру, а потім з власної волі її залишила та протягом встановленого строку не проживала в ній без поважних причин. Не надано суду доказів й того, що позивач надав відповідачу ключі від нових замків квартири. Крім цього, та обставина, що позивач продовжує чинити відповідачу перешкоди в користуванні житлом, підтверджується повідомленнями Ковельського відділу поліції Польчук Н. від 15.06.2019 року та від 22.08.2019 року. Той факт, що відповідач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення (що не спростовано позивачем), підтверджує те, що відповідач не втратила інтересу до проживання в спірній квартирі. Згідно положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] , тобто колишнім членом його сім`ї. Відповідач [PERSON] вселилась і зареєстрована у квартирі, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] , з його згоди, а тому припинення сімейних відносин між сторонами не дає підстав для її виселення. Доводи позивача про відсутність відповідача у спірній квартирі понад один рік та добровільне виселення з житла є безпідставними, оскільки ним самим створено перешкоди відповідачу [PERSON] у доступі до квартири. Непроживання відповідача у вказаній квартирі більше року зумовлена об`єктивними причинами, які не залежать від її волі. Виходячи з положень ст.ст. 9, 41 Конституції України, відповідачем [PERSON] , яка вселена у квартиру за згодою позивача, будучи членом його сім"ї і має право на користування спірною квартирою, не порушуються гарантовані статтями 316, 319 ЦК України права позивача, як власника квартири. Крім цього, згідно з положеннями ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, а тому відмовляє позивачу у задоволенні цієї позовної вимоги. Не знаходить суд підстав і для задоволення позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути йому оригінали належних йому документів. Так, на підтвердження цієї вимоги позивач покликається на те, що ці документи були в розпорядженні відповідача в ході розгляду попередніх цивільних справ та на постанову про закриття кримінального провадження від 30.06.2017 року, якою було встановлено факт викрадення відповідачем цих документів. В той же час, як вбачається з вказаної постанови старшого слідчого Ковельського ВП ГУНП у Волинській області Виндюк К.В., кримінальне провадження № 12017030110001210 від 25.05.2017 року, відкрите за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Як вбачається з матеріалів зазначеного кримінального провадження, зазначена постанова була оскаржена [PERSON]. до слідчого судді, однак ухвалою слідчого судді від 17.08.2017 року в задоволенні його скарги було відмовлено. Таким чином, зазначеною ухвалою слідчого судді підтверджено висновок слідчого про відсутність в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а відтак - твердження позивача про викрадення відповідачем оригіналів документів є повністю безпідставними та голослівними. Крім цього, як стверджується відповідачем у відзиві на позов, на даний час вона не володіє цими документами, а тому фізично не має змоги їх повернути позивачу. Позивач не надав суду доказів того, що на даний час вказані ним документи перебувають у володінні відповідача, а тому суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача до вчинення відповідних дій. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його цивільних прав саме відповідачем, а тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, а відтак - про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed