Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувсядо суду звказаним позовом мотивуючи тим, що 14 квітня 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 002651, предметом якого є транспортний засіб - автомобіль «Nissan Micra». На виконання умов договору [PERSON] внесені грошові кошти в сумі 31 200 грн. При зверненні позивача до товариства з вимогою про розірвання укладеного договору та повернення сплачених коштів, йому було роз'яснено в листі що сплачені кошти є адміністративним платежем який при розірванні договору не повертається. Посилаючись на ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», позивач вважає, що умови укладеного договору на момент його підписання є несправедливими. А саме умови договору про: виключення або обмеження прав споживча стосовно продавця або третьої особи у разі повного або частково невиконання чи неналежного виконання продавцем договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснення споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Крім того, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця, у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в ЗУ «Про фінансовий лізинг», таким чином повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. Також, позивач посилався на те, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг, яка відповідно до вимог ст. 4, 34 Закну України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є обов'язковою. Крім того, зазначив, що оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договіром, та містить елементи договору оренди, тому він має бути нотаріально посвідченим. Однак спірний договір в порушення вказаних норм нотаріально посвідчений не був. За вказаних обставин просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 14 квітня 2016 року № 002651 укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто»; стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 31 200 грн., а також понесені витрати на правову допомогу. В судове засідання представник позивача не з'явився надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, відповідно до змісту якої на задоволенні позову наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечував також додав розрахунок витраn, пов"язаних з наданням правової допомоги. Відповідач до суду повторно не з'явилася оповіщений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Письмових заперечень проти позову, будь-яких заяв та клопотань від нього не находило. Виходячи з наведеного та зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення за відсутності сторін, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (ст. 3 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статті 18, 19 Закону України від 12 тарвня 1991 року «Про захист прав споживачів» містять самостійні підстави визнання угоди недійсною або її умов. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 14 квітня 2016 року між [PERSON] та представником ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено в простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 002651, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати транспортний засіб - автомобіль «Nissan Micra»вартістю 312 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 6 - 14). Вказаний транспотринй засіб позивач повинен був викупляти платежами згідно додатку № 1 до Договору (а.с. 12). 14 квітня 2016 року [PERSON] сплатив адміністративний платіж у сумі 31 200 грн., згідно рахунку, наданого представником ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» (а.с. 15). Отже, як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу. Предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ст. 807 ЦК України). Закон України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями ст. 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета лізингу. Тобто адміністративний платіж - це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до ст. 10 Договору лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) - розмір такої комісії за організацію становить 31 200 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.15, 12.4, 12.5, 12.6 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін. Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. З, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно п. 12.13 Договору лізингу у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Суд вважає, що вказана стаття Договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративний платіж є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 31 200 грн., тому неповернення і цих коштів суперечить п. 4 та п. 5 ч. 3 вищевказаного Закону. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати у власність другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей та законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Вищезазначене узгоджується з правовою позицією ВСУ України № 6-2766цс15. Отже, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, суд вважає, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами без дотримання усіх передбачених умов, зокрема щодо нотаріального посвідчення, та містить несправедливі умови, а тому є підстави для договору - недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що договір фінансового лізингу визнаний судом недійсним, сума адміністративного платежу у розмірі 31 2000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Вимоги позивача про стягнення на його користь понесених витрат на правову допомогу, суд з урахуванням вимог п.2 ч.3ст. 79 ,ст.84,ч.1 ст.88 ЦПК України, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та наданого представником позивача розрахунку вважає обгрунтованим та таким що підлягажє до задоволення. Також, оскільки позивач на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору при подачі позову, тому на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України судові витрати - судовий збір по справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved