Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив стягнути компенсацію вартості частки спільному майні. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він перебуває у шлюбі з 27 червня 2006р. з [PERSON], але позивачем поданий позов про розірвання шлюбу. За час шлюбу ними придбано майно на загальну суму 61300 грн. Також під час перебування у шлюбі ними як подружжям в інтересах сім'ї внесено кошти на депозитний рахунок, але договір укладений на відповідача, тому він може надати суду копію договору. Враховуючи, що спірне майно є спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, то частки майна є рівними, тому він просить стягнути грошову компенсацію, з урахуванням уточнених позовних вимог, 1/2 частки вартості спільно нажитого майна, до складу якого входить: автомобіль марки DAEWOO LANOS, валютний депозитний рахунок у розмірі 2000 доларів США, кондіционер Akira/4, морозильна камера марки НОРД 156/100, пральна машина Samsung, бойлер, мікрохвильова піч, скутер DIO, хлібопіч, обігрівач, у загальному розмірі 84995,00 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що сторони знаходились в шлюбі та за період шлюбу було придбане вищевказане майно і внесені кошти на депозитний рахунок на ім'я відповідача. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти виплати компенсації відмовляються, пояснивши суду, що позивачем не вірно проведена оцінка майна, оскільки майно придбано по іншій вартості та довгий час використовувалось, а частина майна: автомобіль та інше, придбані за власні кошти відповідача за кошти надані матір'ю. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який 27.06.2006р. зареєстрований відділом РАЦС по м. Чугуїву, на підтвердження чого надана копія свідоцтва про шлюб [NUMBER] (а.с. 7). Позивач в уточненому позові зазначив, що під час перебування у шлюбі ними придбане наступне майно: автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, вартістю 99810 грн., кондиціонер вартістю 3200грн., морозильна камера вартістю 2500 грн., пральна машинка вартістю 2500 грн., бойлер вартістю 1500 грн., мікрохвильова піч вартістю 900 грн., скутер вартістю 6000 грн., хлібопіч вартістю 800 грн., обігрівач вартістю 600 грн. Однак позивачем доказів щодо вартості майна не надано. Відповідачем наданий товарний чек на майно, за яке позивач просить стягнути компенсацію, а саме: вартість кондиціонеру - 2710 грн. Також відповідачем суду надано талон на скутер Honda Dio, згідно якого його власником є [PERSON] (а.с. 9). Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. В той же час, згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. У судовому засіданні встановлено, що між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна. Суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грошима, але питання щодо його поділу сторонами не ставилося. При цьому, відповідно до п. 22 зазначеної постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачем надана довідка суб'єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 23.11.2016р., згідно якої вартість автомобіля марки DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], становить 99810,00 грн. (а.с. 90). Але автомобіль належить [PERSON] і чи є він спільною сумісною власністю позивачем не доведено. Крім того, відповідачем надана нотаріально завірена заява матері позивача - [PERSON] від 27.07.2016р. про підтвердження факту дарування своїй дочці [PERSON] 51000,00 грн. для купівлі автомобіля марки DAEWOO LANOS, пральної машини Samsung, електроводонагрівача моделі Gorenie GBF80, електрорадіатора «Ясельда» (а.с. 46). Також позивачем надана довідка про вартість рухомого майна, компенсацію за яке позивач просить стягнути з відповідача, на підставі якої ним подана уточнена позовна заява (а.с. 93). Але чи перебуває це майно у спільній сумісній власності не доведено. Таким чином, оскільки позивачем не ставилося питання про поділ спільно нажитого у шлюбі майна та визнання права власності на нього, а лише стягнення компенсації за майно, суд вирішуючи позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини заявленого майна, не має права виходити за межі позовних вимог і вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed