Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом, в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом по [ADDRESS] та зобов'язати сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку та вписати, як не проживаючих по [ADDRESS]. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що оскільки відповідачі фактично проживають в квартирі № 1, а кімнатою № 1-5 користувались ще до дати прийняття рішення, то суд невірно встановивши обставини по справі, постановив незаконне рішення. На думку апелянта суд не здійснив захист права позивача на безперешкодне користування її власністю через факт реєстрації проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS], в чужій власності. Також, суд не взяв до уваги ст.41 Конституції України та безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про допит свідків по справі. В судовому засіданні апелянт підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Відповідачі послалися на безпідставність апеляційної скарги, просили в її задоволенні відмовити, надавши відповідні пояснення. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд встановив наявність двох поштових адрес частин житлового будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідач [PERSON] є власницею частини будинку, яка становить частину квартири за [ADDRESS], яка виділена їй у власність в натурі та відокремлене користування, як є такою ж власницею частини цього ж будинку, яка становить частину цієї ж квартири і позивач [PERSON], коли відповідач [PERSON] є членом сім'ї відповідачки [PERSON].», тому суд визнав, що в такому випадку відповідачів неможливо визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] відповідно до положень статей 71, 72, 150, 163 ЖК України та статей 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України. Апеляційний суд, погоджуючись з висновком районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог, не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Суд першої інстанції на підставі пояснень сторін встановив обставини - юридичну наявність квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , чим порушив приписи ст.59 ч.2 ЦПК України. Судом по справі встановлено, що відповідно до довідки КП «Прилуцьке МБТІ» від 26.12.2014 № 2219, право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (спадкоємицею після смерті [PERSON].) - 7/12 частки та за [PERSON] 1/12 частки, а з 2009 року - 37/100 частки ( а.с.62). Вказане підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно на а.с.60 Рішеннями Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 березня 2013 року (а.с.37-39) та від 01 липня 2014 року (а.с.64-65) проведено розподіл 63/100 частини житлового будинку та надвірних будівель, що розташовані в [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON] Після смерті [INFO] [PERSON] позивач [PERSON] як спадкоємець отримала у власність 7/12 частки будинку з належною часткою господарсько-побутових будівель і споруд за [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2015 року (а.с.6). В спірному домоволодіння відповідачі [PERSON] користуються виділеними їм судом приміщеннями та надвірними будівлями. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що після проведення за рішеннями судів реального розподілу спірного житлового будинку, виділеним сторонам [PERSON] і [PERSON] часткам будинку рішенням компетентного органу були присвоєні окремі поштові адреси. На підтвердження відсутності такого рішення є лист Прилуцького МБТІ від 26.05.2016 №903 та відповідь Державного архіву Чернігівської області від 27.05.2016 №Г-1219 (а.с.86). Так, з листа БТІ вбачається, що позначки про нумерацію квартир в спірному будинку, які були внесені в домову книгу, носять виключно умовний характер, оскільки слугує технічною термінологією для позначення приміщень, що знаходяться у фактичному користуванні співвласників будинку. Крім того, як встановлено в судовому засіданні і цього не заперечує позивач по справі, на даний час питання про присвоєння нової поштової адреси її частині будинку [ADDRESS], знаходиться на стадії вирішення. З огляду на відсутність юридично визначеної компетентним органом як такої квартири [ADDRESS], підстави для захисту права власності позивача у обраний нею спосіб - відсутні. Згідно з ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Позивач, заявляючи вимогу про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою не навела підстав та обґрунтування цих вимог в розумінні ст.405 ч.2 ЦК України. Як вказувалося вище, відповідач [PERSON] разом з членом своєї сім"ї - відповідачем у справі [PERSON] законно проживає у виділеній їй за рішенням суду частині домоволодіння, власниками якого є як позивач так і відповідач [PERSON] Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право у особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти дії щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Дані норми права кореспондуються зі ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене вище слід зазначити, що сторони по справі є власниками відповідних часток в спірному будинку [ADDRESS], поштові адреси квартирам не присвоєні, що позбавляє можливості задовольнити позов та визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині викладення мотивів відмови в задоволенні позову.

Outcome: partial