Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ, [PERSON] про зняття арешту та припинення розшуку, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить автомобіль Mazda 3, державний номерний знак [NUMBER]. Позивач бажав продати даний автомобіль, однак під час його зняття з реєстраційного обліку він дізнався, що на автомобіль накладений арешт державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Пуркар Я.К.. Даний арешт та оголошення розшуку були накладені на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2-3827/10, згідно якого з позивача на користь [PERSON] було стягнуто 1 000 000 грн. та судові витрати 1857 грн. Позивач вважає, що вищевказаний арешт був накладений неправомірно та він повинний бути знятий з наступних підстав. Так, 01.06.2011р. було відкрите виконавче провадження за заявою [PERSON] щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2-3827/10. Однак вже 03.06.2011 р. сторони звернулись до державного виконавця із заявою про затвердження мирової угоди. В процесі виконавчого провадження була укладена мирова угода, згідно якої позивач передав права власності на приміщення, що розташоване у [ADDRESS], а [PERSON] відмовився від будь-яких претензій до нього. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2011 p. мирова угода визнана судом. Позивачу стало відомо, що 01.03.2013 р. повторно з невідомих підстав відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом № 2-3827/10 від 31.05.2010р.. У постанові зазначено, що підставою для відкриття виконавчого провадження була заява про примусове виконання, яка подана 28.02.2013р. Однак, за твердженням позивача, стягувач [PERSON] не звертався повторно із заявою про відкриття виконавчого провадження. 23.07.2014 р. позивач звернувся до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції м. Одеса зі скаргою, однак відповіді та необхідні документи не отримав. Позивач вважає, що у відповідності до ч. 1 п. ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження повинно бути закінчено у разі: визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання. Крім того, на підставі ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження арешт повинний бути знятий. На підставі викладеного, позивач просив звільнити з-під арешту та припинити розшук автомобіля MAZDA 3, 2007 р/в, д/н [NUMBER], а також скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.03.2013 р.. В судовому засіданні представниця позивача підтримала позовні вимоги, а також обставини заявлених вимог. Вона також пояснила, що будь-якого спору між [PERSON] та [PERSON] щодо боргових зобов'язань не має. Представник ДВС позовні вимоги не визнала та пояснила, що на теперішній час є незавершеним провадження щодо стягнення виконавчого збору із боржника - [PERSON], у зв'язку з чим, арешт не був знятий з автомобіля. Відповідач [PERSON] у надісланому листі просив задовольнити позовні вимоги, оскільки він не має жодних претензій до позивача. Крім того, він повідомив що повторно не звертався до Першого Суворовського відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2-3827/10. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції - Пуркар Ярослава Кириловича від 01.03.2013 р. було відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом № 2-3827/10 від 31.05.2010р. У постанові зазначено, що підставою для відкриття виконавчого провадження була заява про примусове виконання, яка подана 28.02.2013р. В межах даного виконавчого провадження постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції - Пуркар Ярослава Кириловича про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 10 квітня 2013р., був накладений арешт на автомобіль Mazda 3, державний номерний знак [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON]. Постановою державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції - Пуркар Ярослава Кириловича від 30 серпня 2013р. був оголошений розшук автомобіля Mazda 3, державний номерний знак [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON]. Суд вважає, що арешт та оголошення в розшук автомобіля повинні бути знятими за наступних підстав. Так судом встановлено, що згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2-3827/10, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 1000 000 грн. та судові витрати 1857 грн.. 01.06.2011р. постановою державного виконавця було відкрите виконавче провадження за заявою [PERSON] щодо виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі № 2-3827/10. При цьому, боржнику пропонувалось в семиденний строк добровільно виконати рішення суду. Однак вже 03.06.2011 р. сторони звернулись до державного виконавця із заявою про затвердження мирової угоди. В процесі виконавчого провадження була укладена мирова угода, згідно якої позивач передав права власності на приміщення, що розташоване у [ADDRESS], а [PERSON] відмовився від будь-яких претензій до нього. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2011 p. мирова угода визнана судом. В момент укладення даної мирової угоди була чинною редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 04.06.2011р. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 04.06.2011р. (далі «Закону») сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом, оспорювати належність майна і результати його оцінки, подавати письмові заперечення проти розрахунку державного виконавця щодо розподілу коштів між стягувачами. Згідно ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання. Частиною 1 ст. 50 Закону встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. В судовому засіданні представник ДВС пояснила, що фактично існувало ще додаткове виконавче провадження про стягнення з боржника виконавчого збору. Необхідно відзначити, що згідно п. 1 п. 2 ст. 25 Закону встановлено, що у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Частиною 1 ст. 28 Закону було встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Відповідно до ч. 7 ст. 28 Закону у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Однак з матеріалів справи вбачається, ще до закінчення семиденного строку на добровільне виконання рішення, який був встановлений постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 01.06.2011р., сторони 03.06.2011 р. звернулись до державного виконавця із заявою про затвердження мирової угоди. При цьому, листом від 03.06.2011р. за № 15499 державний виконавець направив мирову угоду на визнання судом. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2011 p. мирова угода визнана судом. Таким чином, в даному випадку боржник, в передбачені Законом строки на самостійне виконання рішення, добровільно здійснив дії на його виконання, тобто передав майно в рахунок погашення заборгованості. При цьому, суд сам факт визнання мирової угоди судом пізніше, аніж закінчився строк на самостійне виконання рішення не може бути підставою для стягнення виконавчого збору, оскільки державний виконавець фактично не здійснював виконавчі дії щодо виконання виконавчого листа. Необхідно також зазначити, що постановою від 16 жовтня 2014р. старшого державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції - Пуркар Ярослава Кириловича було закінчено виконавче провадження ВП № 36821163, у зв'язку з визнанням ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.06.2014р.. Однак ухвала була прийнята 22.06.2011р., а не 22.06.2014р. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюдненняповідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. В той же час, старший державний виконавець Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Пуркар Ярослав Кирилович, не зняв арешт та оголошення в розшук автомобіля Mazda 3, державний номерний знак [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], які були застосовані в даному виконавчому провадженні. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження " № 606-XIV від 21.04.1999р. встановлено, що «у … випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, оскільки була змінена редакція статті з «звільнення майна з-під арешт» на «зняття арешту», в то в даних правовідносин необхідно застосувати Закон, який чинний на час розгляду справи, тобто застосувати термінологію «зняття арешту». На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині зняття арешту та припинення оголошення розшуку підлягають задоволенню. В той же час, суд вважає, що відсутні підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки зняття арешту на майно не перешкоджає проведенню виконавчих дій. Крім того, позивач має можливість оскаржити вищевказану постанову в судовому порядку, згідно вимог ст.ст. 383-387 ЦПК України.

Outcome: partial