Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

11.06.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , 23.07.2020 з уточненою позовною заявою, в якій просила визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з нею. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вона разом з сином почала проживати у батьків, з цього часу почалися непорозуміння з відповідачем з приводу місця проживання дитини. Вважає, що дитина не повинна розлучатися з матір`ю, син більш прихильний до неї, тривалий час проводить разом з нею. Має належні умови проживання, приймає активну участь у житті та вихованні сина. Просила позов задовольнити. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 19.06.2020 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 26.11.2020 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Учасники справи у судове засідання не з"явилися. Від позивача [PERSON] надійшла заява, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, на позовних вимогах наполягала з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Представник третьої особи Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11.02.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 12-13) Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції (а.с. 7) З акту обстеження умов проживання від 22.05.2020 вбачається, що [PERSON] мешкає разом з сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У дитини є окрема кімната, ліжко для відпочинку, місце для навчання, іграшки та книжки. Стосунки між матір`ю та сином доброзичливі, мати виконує батьківські обов`язки (а.с. 9) З довідки № 01-29/16 від 20.05.2020 вбачається, що [PERSON] виховується в середній групі Зміївського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 1 Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області. Мати приймає активну участь у вихованні сина (а.с. 10) З довідки № 01-29/5 від 10.02.2020 вбачається, що [PERSON] бере активну участь у вихованні сина, відвідує батьківські збори, спілкується з вихователем, забирає дитину додому, допомагав під час ремонту у дитячому садку (а.с. 49) З довідки головного лікаря КНП "Зміївський РЦ ПМСД" від 28.05.2020 за № 555 вбачається, що декларацію з сімейним лікарем АЗПСМ м. Зміїв щодо [PERSON] , [INFO] , уклала мати (а.с. 11) З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Зміївського районного управління юстиції Харківської області, вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 54) З акту обстеження умов проживання від 03.12.2019 вбачається, що [PERSON] проживає у будинку, що належить йому на праві власності, за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні. Створені умови для проживання дитини, є місце для відпочинку та навчання (а.с. 55-57) Відповідачем надано товарні чеки на придбання дитячих речей (а.с. 58-61) З повідомлення від 18.05.2020 № б/н вбачається, що відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 18.05.2020 внесено запис № 24580060002034842 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] (а.с. 69) З висновку Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області від 15.04.2021 за № 01-32/1425 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини Зміївської ради дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 98-99) Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батькипроживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Виходячи із обставин даної справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, суд виходить з найкращих інтересів дитини, враховує, що вже досить тривалий час малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, більш прихильний до неї, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матрі`ю [PERSON] . Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан його розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Outcome: approved