Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до територіальної громади в особі Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області в якій просить визнати за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Великобурлуцький район, с. Вільхуватка, вул. Матросова, 26., який належав на праві приватної власності її матері [PERSON], померлій 24 липня 2001 року. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 24 липня 2001 року померла її мати [PERSON] 15 березня 2000 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла позивачу усе належне їй на момент смерті майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: вул. Матросова, буд.26, с. Вільхуватка Великобурлуцького району Харківської області. З заявою про прийняття спадщини позивач не зверталась, оскільки згідно чинного законодавства України на той час це не було обовязково і достатньо було лише протягом шести місяців фактично вступити в управління чи володіння спадковим майном. [PERSON] фактично вступила в управління та володіння вищевказаним житловим будинком, який належав її матері. У грудні 2016 року позивач, з метою оформлення своїх спадкових прав звернулась до Великобурлуцької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 20 грудня 2016 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав відсутності документу, що посвідчує право власності на вказаний житловий будинок. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом і просить захистити її право. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 01 серпня 2016 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач - представник Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області до суду не зявився, про час і місце судового засідання відповідача було повідомлено належним чином, судову повістку отримано 16.06.2017 року (а.с.54), на адресу суду сільський голова направив листа, в якому сільська рада визнає позовні вимоги, просять розглядати справу без їх участі (а.с.52). Суд вважає можливим розглянути даний позов без представника відповідача. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, воно підлягає прийняттю, а позов - задоволенню. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обємі, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] народилась 21 листопада 1951 року в с. Вільхуватка Великобурлуцького району Харківської області (а.с.07). Дівоче прізвище [PERSON] - «Лашина». Згідно свідоцтва про народження [PERSON], матірю даної особи є [PERSON] (а.с.09), яка померла 24 липня 2001 року у віці 74 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 26 липня 2001 року зроблено запис за № 120 та підтверджується копією свідоцтва про смерть серії I-ВЛ № 263510 (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на вищевказаний житловий будинок. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області від 15 березня 2000 року та зареєстрований в реєстрі за № 43, яким дана особа заповідала усе належне їй на момент смерті майно своїй доньці [PERSON] (а.с.11). Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її донька [PERSON], шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. Бажаючи отримати свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок за заповітом після смерті своєї матері, а в подальшому зареєструвати за собою право власності на дане житло в цілому, позивач у грудні 2016 року звернулась до Великобурлуцької державної нотаріальної контори з заявою про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 20 грудня 2016 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Свою постанову нотаріус мотивував тим, що документ, що посвідчує право власності на це спадкове майно відсутній, так як спадкодавця за життя його не отримувала (а.с.13). Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 08.06.2007 року „Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки нотаріус відмовив позивачеві в оформлені права на спадщину, остання на законних підставах звернулась до суду з даним позовом. В силу ч.1\~ст.5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до ч.3\~ст.5 ЦК України\~якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Положеннями п.4 Прикінцевих і\~Перехідних положень ЦК України\~передбачено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 8 відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК України\~якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами\~ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми\~ЦК Української РСР 1963 року. Оскільки спадщина після смерті матері позивача відкрилася та була фактично прийнята спадкоємцем до 01 січня 2004 року (липень 2001), при вирішенні даного спору щодо спадкових правовідносин належить керуватися нормами\~ЦК Української РСР\~(1963 року) Відповідно до ч.ч. 1,2\~ст.524 ЦК України 1963 року\~спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.535 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом … В силу п.1 ч.1\~ст.549 ЦК України 1963 року\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У\~листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити державну реєстрацію нерухомого майна. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. \~\~\~\~ Відповідно до\~статті 86 ЦК Української РСР 1963 року\~право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Судом встановлено, що житловий будинок, який розташований за адресою: вул. Матросова, буд. 26, с. Вільхуватка Великобурлуцького району Харківської області побудовано в 1972 році, головою даного домогосподарства була померла 24 липня 2001 року [PERSON], що підтверджується витягом з погосподарської книги № 1 Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області на 2001 -2005 роки (а.с. 16). Відповідно до довідки виконкому Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області від 12.10.2016 року за вих. № 1344 [PERSON] дійсно з 1994 року по день смерті 24 липня 2001 року, була зареєстрована за адресою: [INFO]. На день смерті за вказаною адресою була зареєстрована одна (а.с.18). Як вбачається з заповіту від 15 березня 2000 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, яким заповіла все своє майно своїй доньці [PERSON] (а.с.16). Згідно довідки за вих. № 1393 від 01 листопада 2016 року, виданої виконкомом Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області [PERSON] після смерті матері [PERSON] прийняла спадок фактично: розпорядилась особистими речами матері протягом 6 місяців з дня смерті (а.с.14), тобто позивач фактично вступила у володіння спадковим майном. Судом також встановлено, що у Великобурлуцькому МКТІ Харківської області був виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 26, розташований по вул. Матросова в с. Вільхуватка, Великобурлуцького району, Харківської області, в якому не зазначено, хто є власником вказаного будинку, а замовником технічної документації є [PERSON]І.(а.с.23-28). Відповідно до\~ст.67 Закону України "Про нотаріат"\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. 20 грудня 2016 року [PERSON] зверталася до Великобурлуцької державної нотаріальної контори з відповідною заявою про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 20 грудня 2016 року державним нотаріусом було відмовлено у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ч.1\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~ст.16 ЦК\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок розташованого за адресою: вул. Матросова, буд. 26, с. Вільхуватка Великобурлуцького району Харківської області та витягу з погосподарської книги № 1 Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області на 2001-2005 роки в 1972 році було побудовано будинок та інші господарські будівлі. На момент завершення будівництва житлового будинку та інших споруд чинним законодавством не була передбачена процедура введення завершеного будівництва приватного житлового будинку в експлуатацію. 12 березня 1981 року Радою Міністрів Української РСР була прийнята постанова № 125 «Про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів». Відповідно до п.п.«к» п.2 Постанови передбачалося прийняття в експлуатацію державними приймальними комісіями (призначеними виконкомами районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів) жилих будинків, гуртожитків, будинків дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, незалежно від їх відомчої належності, а також усіх об'єктів житлово-цивільного призначення, які збудовані на кошти міжгосподарських підприємств (організацій) у сільському господарстві, а також колгоспів, інших кооперативних та інших господарських організацій або замовниками (забудовниками) яких є виконкоми районних, міських або районних у містах Рад народних депутатів. Постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення»\~було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва». Таким чином, станом на момент закінчення будівництва житлового будинку, зокрема станом на 1972 рік та господарських будівель та споруд, чинним законодавством не була передбачена процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, що діяла на момент завершення будівництва, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ. Записи в погосподарських книгах сільських рад визнавалися в якості актів органів влади, що підтверджують право власності. Згідно витягу з погосподарської книги №1 Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області на 2001-2005 роки, особистий рахунок № 91 (а.с.16) за [PERSON] числиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с. Вільхуватка по вул. Матросова, буд. 26, Великобурлуцького району Харківської області. Слід врахувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту та застосовується лише якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Наявність вищевказаних записів у погосподарській книзі суд оцінює у сукупності з іншими доказами: - копією технічного паспорту на житловий будинок від 19 серпня 2016 року, із якого вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами знаходяться у задовільному стані (а.с.23-28); - довідками виконкому Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області про те, що [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка по день смерті проживала в будинку по вул. Матросова, 26 с. Вільхуватка Великобурлуцького району Харківської області і головою якого є померла, 24 липня 2001 року [PERSON] фактично прийняла спадщину (а.с.14-15). Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі вказаних доказів фактичні обставини спірних правовідносин в контексті викладених норм законодавства, чинних на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення в повному обсязі. Зі змісту досліджених в ході розгляду справи доказів з урахуванням на положення закону слідує, що мати позивача являлась єдиним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, не заважаючи на відсутність запису про реєстрацію права власності на таке житло за матір'ю позивача, бо чинне на той час законодавство не вимагало обов'язкової державної реєстрації як нерухомого майна, так і права власності на нього за набувачем як підстави для набуття права власності на це майно. Відтак, спірний житловий будинок увійшов до складу спадщини матері позивача, а оскільки спадщина на це житло відкрилась у зв'язку із смертю матерії позивача в період дії\~ЦК Української РСР\~(1963 року), і позивач після смерті матері вступила у фактичне володіння житловим будинком, то вона фактично прийняла у спадщину цей будинок. Отже, за викладених обставин та висновків суду, враховуючи, що позивач вчинила всі передбачені чинним на відповідний час законом дії з прийняття у спадщину після матері та набуття права власності на спірне житло, є єдиним спадкоємцем своєї матері, однак наразі не може в позасудовому порядку оформити та здійснити державну реєстрацію за собою такого права власності в порядку спадкування, а здійснення такої реєстрації вимагає новітнє цивільне законодавство як обов'язкову умову для офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття особою права власності на нерухоме майно, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для судового захисту майновим та спадкових прав позивача шляхом задоволення позову в повному обсязі. Таким чином, проаналізувавши всі обставини справи в сукупності, враховуючи позицію відповідача, який визнав позов, що не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає можливим, законним та справедливим визнати право власності позивача на вказаний будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 24 липня 2001 року.

Outcome: approved