Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

11 червня 2018 року на адресу Приморського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариство з обмеженою відповідальністю по якій, відповідно до останньої редакції позовних вимог він просив: -визнати незаконним наказ директора Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю від 16 листопада 2017 року №27-К «Про звільнення [PERSON].», згідно з яким [PERSON] звільнено з посади керівника групи постачання з 16 листопада 2017 року згідно з п.4 ст.40 КЗпП України у зв язку з прогулом без поважних причин. -поновити позивача на роботі на посаді керівника групи постачання Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю з 17 листопада 17 року. -зобов'язати Науково-виробничу фірму «Екофарм» товариство з обмеженою відповідальністю нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу працівника з 17 листопада 2017 року до дня ухвалення судом рішення у справі -стягнути з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок). -розподілити судові витрати між сторонами, стягнувши з Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариства з обмеженою відповідальністю на користь [PERSON] судові витрати, а саме, судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката. Вимоги за позовом обґрунтував тим, що на підставі наказу директора Науково-виробничої фірми «Екофарм» товариство з обмеженою відповідальністю від 16.01.2017р. №2-К позивача прийнято на роботу на посаду керівника групи постачання. Наказом директора НВФ «Екофарм» від 21.03.2017р. №6-К позивача звільнено з посади керівника групи постачання з 21 березня 2017року згідно з п.п.З, 4 ст.40 КЗпП. Проте, роботодавець НВФ Екофарм» добровільно поновив позивача на попередньому місці роботи, видавши наказ від 31.07.2017р. №16-К «Про скасування наказу від 21 березня 2017 року №6-К "Про звільнення [PERSON]."», згідно з яким: скасовано наказ НВФ «Екофарм» від 21.03.2017р. №6-К «Про звільнення [PERSON].»; поновлено [PERSON] на посаді керівника групи постачання з дня видачі скасованого наказу, а саме, з 21 березня 2017 року; допущено [PERSON] до роботи з 01 серпня 2017 року; прийнято рішення про внесення відповідних змін до трудової книжки [PERSON]; нараховано та виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за ггріод з 21 березня 2017 року до дня поновлення на роботі - 31 липня 2017 року; запропоновано [PERSON] приступити до виконання посадових обов'язків (керівник групи постачання) у місці розташування офісу та виробництва НВФ «Екофарм», а саме, у м. Болграді Одеської області, вул,25-ї Чапаєвської дивізії, буд.77-А, кабінет №204; встановлено: робочий день з 8-00 до 17-00 год., обідня перерва з 13-00 до 14-00 год., вихідні дні - субота та неділя; зобов'язано [PERSON] приступити до виконання своїх обов'язків на робочому місці з 01 серпня 2017 року. Однак, позивач стверджує, що про існування зазначеного наказу НВФ «Екофарм» від 31.07.2017р. №16-К він дізнався лише у першій половині листопада 2017 року у ході телефонної розмови з адвокатом [PERSON], якому він доручив ведення справ у судах під час вирішення трудового спору, що виник між позивачем та НВФ «Екофарм». Між тим, у період з 01 до 16 листопада 2017 року позивач хворів, у зв'язку з чим перебував на амбулаторному лікуванні в Першому хірургічному відділенні Комунальної установи «Міська клінічна лікарня №11» (м.Одеса). Уже після одужання та після новорічних свят позивач подзвонив керівнику НВФ «Екофарм» для зясування питання про те, коли саме йому слід з'явитись до місця розташування адміністративного підрозділу НВФ «Екофарм» для того щоб ознайомитись з наказом НВФ «Екофарм» від 31.07.2017р. №16-К про поновлення на роботі під підпис. 16.01.2018 року, позивач з'явився до місця розташування офісу НВФ «Екофарм» для вирішення необхідних організаційних та інших пов'язаних з ними питань щодо поновлення на роботі. Цього дня, а саме, 16.01.2018 року позивачу було надано копію наказу НВФ «Екофарм» від 31.07.2017р. №16-К про поновлення на роботі для ознайомлення під підпис. За результатами невдало проведеної процедури «поновлення на роботі» НВФ -Екофарм» надіслало позивачу листа від 23.01.2018р. №212-01-18, де викладена позиція НВФ «Екофарм» щодо причин недопущення до виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Вважаючи вищеописані дії керівництва НВФ «Екофарм» незаконними, у березні 2018 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом. У зв'язку з цим у провадженні Приморського районного суду м.Одеси знаходиться цивільна справа №522/5056/18 за позовом [PERSON] до НВФ Екофарм» про стягнення заробітної плати та захист трудових прав. У ході судового розгляду вказаної цивільної справи №522/5056/18 30.05.2018 року позивачем отримано відзив на позовну заяву, з якого він дізнався про те, що наказом НВФ «Екофарм» від 16.11.2017р. №27-К його звільнено з посади керівника групи постачання з 16.11.2017 року згідно з п.4 ст.40 КЗпП у зв'язку з прогулом без поважних причин. Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, у зв'язку з чим був змушений звернутися до суду. Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити та розглядати справу за його відсутністю. Представник відповідача за довіреністю позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, також надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю. Також надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на необґрунтованість, а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Судом встановлено, що наказом директора НВФ «Екофарм» від 21.03.2017р. №6-К позивача звільнено з посади керівника групи постачання з 21 березня 2017року згідно з п.п.3, 4 ст.40 КЗпП. Наказом від 31.07.2017р. №16-К «Про скасування наказу від 21 березня 2017 року №6-К "Про звільнення [PERSON].» було: скасовано наказ НВФ «Екофарм» від 21.03.2017р. №6-К «Про звільнення [PERSON].»; поновлено [PERSON] на посаді керівника групи постачання з дня видачі скасованого наказу, а саме, з 21 березня 2017 року; допущено [PERSON] до роботи з 01 серпня 2017 року; прийнято рішення про внесення відповідних змін до трудової книжки [PERSON]; нараховано та виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за ггріод з 21 березня 2017 року до дня поновлення на роботі - 31 липня 2017 року; запропоновано [PERSON] приступити до виконання посадових обов'язків (керівник групи постачання) у місці розташування офісу та виробництва НВФ «Екофарм», а саме, у м. Болграді Одеської області, вул,25-ї Чапаєвської дивізії, буд.77-А, кабінет №204; встановлено: робочий день з 8-00 до 17-00 год., обідня перерва з 13-00 до 14-00 год., вихідні дні - субота та неділя; зобов'язано [PERSON] приступити до виконання своїх обов'язків на робочому місці з 01 серпня 2017 року. Наказом НВФ «Екофарм» від 16.11.2017р. №27-К його звільнено з посади керівника групи постачання з 16.11.2017 року згідно з п.4 ст.40 КЗпП у зв'язку з прогулом без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями) зазначено, що прогул - це відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно впродовж робочого дня без поважних причин. Згідно з практикою порядку звільнення за прогули, відсутність Позивача на роботі повинна підтверджуватися відповідними документами, зокрема: актами про відсутність працівника на робочому місці; табелем обліку використання робочого часу працівників. поясненнями працівника про причини відсутності. Позивач стверджує, що про існування вказаного наказу дізнався лише в листопаді 2017 року. Так, починаючи з 31.07.2017 р. керівництвом НВФ «Екофарм» вжито усі способи для сповіщення Позивача про поновлення на роботі, а саме: Наказ від 31.07.2017 р. №16-К «Про скасування наказу від 21 березня 2017 р. №6-К про звільнення [PERSON].» надіслано позивачу 01.08.2017 р.: по електронній пошті на його адреси, на його особистий телефон, ПАТ «Укрпошта». Починаючи з 14,08.2017 р. Відповідач неодноразово направляв Позивачу через ПАТ «Укрпошта» листи з проханням надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місті з 01.08.2017 р. Окрім цього, 23.10.2017 р. Відповідачем було направлено відповідь на адвокатський запит [PERSON] (лист №9-10-17), у якому зазначалось, що Позивача було поновлено на посаді з 01.08.2017 р., нараховано заробітну плату за час вимушеного прогулу, про сплату податків на нараховану заробітну плату. 02.08.2017 р. головним інженером [PERSON] на ім'я директора НВФ «Екофарм» була подана службова записка, в якій зазначається про дзвінок позивача, у якому позивач повідомив [PERSON] що його поновлено на роботі. Таким чином, НВФ «Екофарм» вжила усі можливі заходи для повідомлення Позивача про його відновлення на роботі і факт повідомлення Позивача з 31.07.2017 р. про його поновлення на роботі. Так як жодного пояснення, на численні звернення НВФ «Екофарм», від Позивача НВФ «Екофарм» не отримала, Відповідачем було прийнято рішення про звільнення Позивача на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак, ознайомити Позивача з наказом про звільнення не було можливим, тому Відповідач 16.11.2017 р. надіслав Позивачу повідомлення про звільнення за прогул рекомендованим листом разом із копією наказу про звільнення Позивач в п. 6.2. позову зазначає, що про існування наказу про звільнення він дізнався 30.05.2018 р. у ході судового розгляду справи №522/5056/18. Однак дане твердження є необгрунтованим, та спростовується наступними доказами: Копію наказу про звільнення було направлено позивачу 16.11.2017 р.: поштове відправлення № 6870201074963, яке Позивач відмовився отримати. Відповіддю від 26.02.2018 р. на заяву Позивача до Державної фіскальної служби України ГУ ДФС в Одеській області з приводу трудових відносин між Позивачем та Відповідачем. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Як роз'яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилаються, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Звертаючись з цим позовом до суду та заперечуючи наявність підстав для його звільнення, позивач не скористався процесуальним правом надати докази, які мали підтвердити дотримання позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та виконання своїх трудових обов'язків, та не спростував наведені відповідачем обставини, які підтверджуються письмовими доказами про відсутність позивача на роботі в період з 01 серпня 2017 року по 16 листопада 2017 року. Оскільки, позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що його було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про поновлення [PERSON] на роботі. Враховуючи вищезазначене, доводи про незаконність наказу про звільнення відповідачем спростовані, а отже у позивача не має підстав вимагати поновлення на роботі. В п. 3 позовної заяви Позивач зазначає, що у період з 01 по 16 листопада 2017 р. перебував на амбулаторному лікуванні в Першому хірургічному відділенні Комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 11» м. Одеса. Як доказ було надано копію довідки КУ «Міська клінічна лікарня №11» від 05.01.2018 р. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до п.1.1. Наказу Міністерства охорони здоров'я України №455 від 13.11.2001 р. в ред. від 17.02.2012 р. «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Пунктом 1.2. цього наказу передбачено, що видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4,3.16, 6.6 Згідно з п. 2.1. наказу МОЗ №445 у разі захворювання чи травми на весь період тимчасової непрацездатності до відновлення працездатності або до встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) видається листок непрацездатності, що обраховується в календарних днях. При втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів. Якщо непрацездатність триває понад 10 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК, В окремих випадках, коли захворювання вимагає тривалого лікування, наприклад у разі важких травм та туберкульозу періодичність оглядів ЛКК з продовженням листка непрацездатності може бути не рідше 1 разу на 20 днів залежно від тяжкості перебігу захворювання (п.2.2. вищезазначеного наказу). 22.05.2018 р. Відповідачем було направлено запит головному лікарю Комунальної установи «Міська клінічна лікапня №11» щодо достовірності даної довідки. З відповіді від 22.05.2017 р. вбачається, що цю довідку видав лікар-хірург Карлюга В.А. Однак довідка щодо амбулаторного лікування не зареєстрована, засідання ЖК не проводилось, картка амбулаторного хворого не заводилась. А отже довідка про хворобу, на яку посилається Позивач була отримана з порушенням вимог чинного законодавства України, а отже є неналежним та недопустимим доказом. З приводу вимог Позивача про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.11.2017 р. до дня ухвалення судом рішення. В позовній заяві Позивач посилається на норми ст. 235 КЗпП України. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Однак, як вже зазначалось підстав для поновлення Позивача на роботі немає, так як наказ про звільнення був виданий з урахуванням діючих положень та нормативно-правових актів України. В пункті 8 позовної заяви Позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення йому завдано моральну шкоду. З приводу цього хотілось би зазначити наступне: Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Постанова пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положення п. 13 вищезазначеної постанови визначає, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника в сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пунктом 16 цієї ж постанови передбачено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП). У зв'язку з тим, що відповідачем не було порушено трудових прав позивача, вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необгрунтованими та не підтвердженими жодним належним доказом. Підсумовуючи вищевикладені обставини, можна зробити висновок, що позовні вимоги Позивача ґрунтуються на безпідставних твердженнях, які спростовані Відповідачем, а саме, як зазначено в позовній заяві. Щодо клопотання відповідача щодо застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захшцати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який Позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той Факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обоє 'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.». Згідно правової позиції у справі за № 6-409 цс 16: «...Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків. а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.» Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed