Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила виселити відповідача з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] на праві приватної власності у порядку спадкування належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрований та проживає у вказаному будинку, але жодних дій по утриманню будинку не здійснює. Крім того, відповідач постійно вчиняє сварки, бійки, створив нестерпні умови для проживання позивача та їх повнолітніх доньок. Просить виселити відповідача із займаного будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що відповідач постійно вчиняє сварки та бійки, а тому повинен бути виселений із займаного приміщення. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Суду пояснили, що дійсно будинок, у якому на даний час проживає відповідач належить позивачу. Між сторонами дійсно виникають сварки, але їх провокує донька - [PERSON] Відповідач вважає, що не заважає позивачу проживати у її будинку, не руйнує і не псує житлове приміщення. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Генічеської міської ради, записаний у реєстрову книгу за реєстровим № 354 від 03 січня 1995 року, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить померлій [PERSON], яка є матір'ю позивача. Після смерті матері, позивач прийняла спадщину, у тому числі і вказаний будинок, проте оформити свої спадкові права ще не встигла. У зазначеному будинку прописані та проживають її донька з чоловіком та її чоловік - [PERSON] Зі слів [PERSON] встановлено, що чоловік протягом тривалого проміжку часу створив нестерпні умови співжиття, зловживає алкогольними напоями, піднімає на неї та дітей руку, місце проживання привів у антисанітарний стан. На підставі цього між нею, донькою та відповідачем часто виникають конфлікти, які не рідко закінчуються спричиненням тілесних ушкоджень. Також, їх донька декілька разів викликали працівників поліції, у зв'язку з протиправними діями відповідача, та як наслідок останній був притягнутий до адміністративної відповідальності. Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 22 травня 2017р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач зазначає, що оскільки відповідач перестав бути членом її сім'ї, створює нестерпні умови співжиття, тому останнього слід виселити із займаного житла. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказані норми передбачають усунення будь-яких порушень права власності. У відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Суд погоджується з позивачем в тому, що право власності є непорушним і що вона вправі вимагати від будь-кого усунення перешкод у здійсненні користування і розпорядження своєю власністю. Відповідно до вимог ст. 157 Житлового кодексу УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 ст. 116 Житлового кодексу УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, які застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім"ї на підставі ст. 116 Житлового кодексу без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. У матеріалах справи даних про те, що до відповідача, систематично, тобто не менше двох разів, застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, немає. Надані позивачем з Єдиного державного реєстру судових рішень копії постанов Генічеського районного суду Херсонської області щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності суд не приймає до уваги, оскільки вони належним чином не завірені та з наданих копій не можливо встановити відносно кого винесено постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, з наданих висновку та думки експерта вбачається, що медичне освідування проводилось відносно [PERSON] - доньки позивача, яка не є власником житлового будинку, а тому вказані висновок та думку експерта суд не приймає до уваги. Відповідно до правил ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, позивачем вказаних вимог закону не виконано і не надано доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або систематичного порушення правил співжиття, як це передбачено ст. 116 Житлового кодексу України. Твердження позивача про невиконання відповідачем обов'язків по оплаті житлово-комунальних послуг як про підставу задоволення позову є необґрунтованим, оскільки обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг є солідарним, тому у випадку сплати одним членом сім'ї наймача коштів дає підстави для виникнення у нього права регресної вимоги до інших членів сім'ї. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у зв'язку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed