Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом, який в подальшому уточнив, до [PERSON] про стягнення коштів, а саме, 12 324,25 грн. 30% річних та 8011,98 грн. інфляційних втрат по борговій розписці від 25.06.2012р., вимоги в основному мотивує тим, що 25.06.2012 року позичив відповідачу кошти в сумі 50 000 грн., що підтверджується розпискою, згідно якої останній зобов"язувався повернути отримані кошти до 01.08.2012р. та в разі неповернення боргу у вказаний строк, сплатити 30% річних. На неодноразові прохання та звернення про повернення боргу відповідач не реагував, тому позивач був змушений звернутись за захистом свого права до суду. Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 13.03.2014р. позов задоволено частково, з відповідача стягнуто основну суму боргу. Покликаючись на те, що позивач вже заявляв про стягнення 30% річних за кожен місяць прострочення за період з 02.08.2012р. по 02.12.2013р., а відповідач зобов'язання не виконав, зараз просить позов задоволити та стягнути 12 324,25 грн. 30% річних та 8011,98 грн. інфляційних втрат за період з 03.12.2013р. по 15.10.2014р. В суді представник позивача [PERSON] уточнений позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, вказав, що вже заявляв вимогу про стягнення 30% річних за кожен місяць прострочення за період з 02.08.2012р. по 01.12.2013р., відповідач зобов'язання не виконує, тому зараз просить стягнути з нього 30% річних та інфляційні втрати за період з 03.12.2013р. по 15.10.2014р., крім того, пояснив, що стягнення 30% річних та інфляційних втрат жодним чином не пов'язані із сплатою основного боргу, вони виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації за користування грошовими коштами. Покликаючись на ст.625 ЦК України та правову позицію Верховного Суду з цього приводу, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в суді та своїй письмовій заяві позов заперечили, крім того, відповідач пояснив, що нарахування 30% річних та інфляційних втрат є незаконним, оскільки Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 13.03.2014р. з нього постановлено стягнути лише 50 000 грн. основного боргу та 500 грн. судового збору, щодо суми нарахованих 30% та розміру інфляційних втрат заперечень не мали. Крім того, представник відповідача [PERSON] в суді зазначив, що сплата 30% річних за кожен місяць прострочення від отриманої суми позики є неустойкою за невиконання грошового зобов'язання та платою за весь час користування грошовими коштами, які не були своєчасно повернуті позикодавцю. З посиланням на норми ст.258 ЦК України, просить у задоволенні позову відмовити у зв'язку з закінченням строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Заслухавши пояснення представників, відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.509, 526 ЦК України, зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів законодавства України. За положеннями ст. 1046, ст. 1047 ЦК України, за договором позики, одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Із пояснень в суді представника позивача та долученої до матеріалів справи копії боргової розписки від 25.06.2012р. (а.с. 7) видно, що відповідач [PERSON] 25.06.2012р. позичив у позивача [PERSON] 50 000 грн., про що написав власноручно боргову розписку та взяв на себе зобов'язання повернути кошти до 01.08.2012 року. В разі неповернення суми у вказаний термін за кожен місяць нараховується процентна ставка в розмірі 30% річних. Оскільки строк виконання боргового зобов'язання сплив, на неодноразові прохання, звернення та претензії про повернення боргу, які долучені до справи (а.с. 8, 12), відповідач не реагував, тому позивач звернувся за захистом свого права до суду. Як вбачається з рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13.03.2014р. (а.с. 9 - 10) та додаткового рішення від 14.07.2014р. (а.с. 11), з [PERSON] стягнено в користь [PERSON] основний борг за договором позики в сумі 50 000 грн. та 500 грн. судового збору. Відповідно до листа - відповіді ВДВС Городоцького РУЮ № 09-15/5113 від 15.10.2014р. (а.с. 47), пояснень представників сторін в суді, дане рішення виконується частково, станом на 15.10.2014 р. заборгованість [PERSON] перед [PERSON] становить 35 000 грн. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Пленуму Верховного Суду України № 3-116гс11 від 14.11.2011р., наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. За копії боргової розписки (а.с. 7), вбачається, що сторонами в договорі самостійно було визначено розмір річних - 30%. З пояснень в суді представника позивача та заяви позивача про збільшення позовних вимог (а.с. 43 - 45) вбачається, що 30% річних за кожен місяць прострочення за період з 03.12.2013р. по 15.10.2014р. становить 12 324,25 грн. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 число місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Тому, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 число відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Тому, сума інфляційних втрат становить 8011,98 грн., що вбачається із розрахунку. (а.с. 45). Відповідно до ст.257, 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідач у своїй заяві про застосування строку позовної давності покликається на позовні вимоги про стягнення неустойки, відповідно до ст.549 ЦК України, до якої застосовується скорочений строк позовної давності та про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, відповідно до ст.536 ЦК України. Натомість, як вбачається з долученої до матеріалів справи копії розписки від 25.06.2012р., неустойка (штраф, пеня) сторонами не обумовлено. Позивач просить про стягнення відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в порядку ст.625 ЦК України, до якого скорочений строк позовної давності застосовується. За наведеного, підстав для відмови у позові з мотивів пропуску строку позовної давності, немає. Отже, суд дійшов висновку, що проценти, передбачені ст.625 ЦК України не є штрафними санкціями за невиконання умов договору позики, а носять компенсаційний характер та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, крім того, нарахування 30% річних та індексу інфляції за весь час прострочення нараховується незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Обставин, які б спростовували вищенаведене щодо суми заборгованості й долучених розрахунків судом не здобуто, відповідач та його представник заперечень щодо нарахованої заборгованості суду не надали, отже суд приходить до переконання про задоволення позову. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved