Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

[PERSON] 21 листопада 2013 року звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом про визнання за нею право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи позов тим, що в березні 2006 року, за згодою своєї рідної тітки [PERSON], [INFO], яка була рідною сестрою матері позивачки - [PERSON], яка була наймачем квартири [ADDRESS], а також за згодою інших мешканців вказаної квартири, а саме своєї двоюрідної сестри [PERSON], [INFO], позивачка почала постійно проживати у вищезгаданому помешканні. 25.03.2006 року спільною заявою мешканців квартири [ADDRESS] подано заяву до ЖЕО № 807, підтвердивши свою згоду на постійне місце проживання разом з ними в якості їхнього члена сім'ї. За весь час проживання позивачки в спірній квартирі, вона здійснювала оплату за комунальні послуги, спожиту електроенергію та послуги зв'язку, за ініціативи позивача в квартирі [ADDRESS] здійснювався «косметичний ремонт», ремонтувалась техніка. В спірній квартирі проживав онук [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Після смерті [PERSON], стан здоров'я [PERSON] погіршився, вона тривалий час перебувала на постійному лікуванні в медичних центрах, незначні витрати на лікування [PERSON] сплачувала позивачка. Після смерті [PERSON], [INFO] року, яка була останньою офіційно зареєстрованою в квартирі [ADDRESS], [PERSON] неодноразово зверталась до відповідних органів щодо реєстрації в квартирі [ADDRESS], однак їй відмовляли. В зв'язку з чим остання звернулась до суду з даним позовом. 10 лютого 2014 року в судовому засіданні позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, якою просить визнати недійсним Розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 12 від 17 січня 2014 року, визнати недійсним ордер № 411 на право зайняття службового приміщення, виданий на підставі Розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 12 від 17 січня 2014 року, визнати за нею право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Комунальне підприємство «Дирекція з у тримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» укласти з [PERSON] договір найму на квартиру [ADDRESS]. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Пояснили суду, що неправомірними діями було упереджено порушено право позивачки на право користування житлом, а тому Розпорядження Святошинської районної м. Києві державної адміністрації №12 від 17.01.2014 року та ордер №411, виданий на підставі вказаного Розпорядження підлягають визнанню недійсним. В судовому засіданні представники відповідачів, треті особи та представники третіх осіб заперечували проти позовних вимог в повному обсязі, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Представник Комунального підприємтсва "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" - Комісарова Т.А., зазначила що у спірній квартирі перебували на обліку двоє осіб: доросла особа та неповнолітній. Враховуючи, що неповнолітній [PERSON] перебував на повному забезпеченні дитячого будинку, нарахування комунальних послуг здійснювалися лише на одну особу - [PERSON], заяв про нарахування комунальних послуг додатково ще на одну людину в якості члена сім'ї до КП "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" не надходило. Третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації надіслала лист, яким просила провести слухання справи у відсутність їх представника (а.с. 120). Суд заслухавши думку учасників судового розгляду справи, покази свідків, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, бере до уваги наступне. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 65 ЖК України квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що довіреністю від 30.11.2009 року [PERSON], проживаюча за адресою: [ADDRESS], уповноважила [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], представляти свої інтереси та діяти від її імені з питань приватизації, на ім'я [PERSON], квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). 02.12.2009 року [PERSON] звернулась до Начальника філії № 807 Билим Т.Б. з заявою про видачу бланку Ф-3 на [PERSON] проживаючої за адресою: [ADDRESS], вказавши місце свого проживання: [ADDRESS] (а.с. 12). З довідки форми № 3 від 22 березня 2010 року № 321 вбачається, що в квартирі [ADDRESS], станом на 22.03.2010 року, зареєстровані дві особи: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 17). Головою Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації листом № 1073 с від 30.04.2010 року повідомлено позивачку про те, що Службою у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації квартира [ADDRESS] взята під контроль і без дозволу опікунської ради проводити будь-які дії заборонено, так, як за даною адресою зареєстрований неповнолітній [PERSON], у якого в даний час ніхто не виконує повноваження опікуна (а.с. 18). [INFO] року померла [PERSON], згідно свідоцтва про смерть від 15.10.2013 року серія [NUMBER] (а.с. 74), питанням поховання тіла померлої займалась [PERSON], що підтверджується відповідними накладними та квитанціями (а.с. 68-71). З довідки форми 3 виданою Комунальним підприємством «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду м. Києва» ЄРРЦ філія № 807, в квартирі [ADDRESS] станом на 04.12.2013 року зареєстрованих осіб не значиться (а.с. 158). Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 грудня 2013 року № 760 до числа службових включено двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 154). 17 січня 2014 року Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 12 про затвердження наказу щодо надання службових жилих приміщень та видачу ордерів, відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення», на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», враховуючи клопотання Святошинського районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 19.12.2013 № 51/7066 та пропозиції громадської комісії з житлових питань Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 26.12.2013 (протокол № 23), [PERSON] на період роботи в Святошинському районному управлінні ГУ МВС України в м. Києві на родину з 3 осіб надано двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 155-156). Судом встановлено, що 20 січня 2014 року Головою Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації Ю.Бондар видано ордер № 411 [PERSON], який працює страшим дільничим інспектором міліції, ордер виданий на підставі Розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 січня 2014 року № 12. З відповіді Печерської районної в м. Києві державної від 11.01.2014 року стало відомо, те, що [PERSON] дійсно була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.02.2002 року та зняття з реєстраційного обліку 10.12.2013 року (а.с. 100). Так, позивачка обґрунтовувала свої основні позовні вимоги в частині визнання права користування жилим приміщенням і скасування розпорядження тим, що, на її думку, вона постійно проживала в спірній квартири, хоча і не була зареєстрованою, вона являлась членом сім'ї. Але, суд з такою правовою позицією позивачки погодитись не може. Відповідно до частини 1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Офіційне тлумачення поняття «член сім'ї» у різних галузях діючого законодавства здійснив Конституційний Суд України в рішення №5-рп/99 від 03.06.1999р. Аналізуючи вказані вище норми права, підзаконні акти і позицію Конституційного Суду України, можливо прийти до висновку, що юридичним критерієм члена сімї наймача і доказом збереження за ним житлової площі в житловому приміщенні при реалізації права громадянина України на приватизацію державного житлового фонду є виключно державна реєстрація (прописка) громадянина в житловому приміщенні, яке приватизується і при цьому державна реєстрація згідно діючого законодавства можлива лише за одним місцем. Тобто, лише державна реєстрація (прописка) особи в житловому приміщенні є підставою виникнення у нього прав і обовязків щодо цього приміщення, в тому числі права на придбання у власність такого житла. Свідок [PERSON] надала суду наступні покази, а саме, що є сусідкою померлої [PERSON], позивачку в під'їзді бачила досить рідко, останній раз на похоронах [PERSON], тобто в 2007 році. Через деякий час, після смерті [PERSON], в квартиру поселились квартиранти, зі слів сусідів [PERSON] знала, що [PERSON] проживає на Печерську. Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] оплачувала хостес в якому знаходилась [PERSON], купувала їй продукти, засоби особистої гігієни, разом з [PERSON], [PERSON] відвідувала її в медичному закладі кожний тиждень. [PERSON] відомо, що члени квартири, не були проти проживання в квартирі [PERSON] Після смерті [PERSON], [PERSON] займалась питаннями поховання тіла померлої. В квартирі, після смерті [PERSON], [PERSON] здійснювала ремонтні роботи, зі слів позивача, [PERSON] знала, що в квартирі замінювались вхідні двері. [PERSON] розповідала [PERSON], що в спірній квартирі знаходиться молода людина, знайомий її сина, який там проживає. Суд оцінюючи покази свідків в їх сукупності та співставленні надає їм критичну оцінку, оскільки покази свідків мають суперечливості, які полягають в тому, що [PERSON] зазначила, що [PERSON] не проживала в спірній квартирі, адже вона її не бачила, а постійно спостерігала за квартирантами, які проживали в квартирі [ADDRESS], останній раз бачила позивача в 2007 році, свідок [PERSON] зазначила, що постійним місцем проживання [PERSON] була квартира [ADDRESS], адже проживати з своїм чоловіком [PERSON] не могла. На запит адвоката [PERSON] (представника третьої особи [PERSON]) Святошинським РВ ГУ МВС в м. Києві надано відповідь № 51/вх.2117 від 21.03.2014 року, в якій зазначено, що в ході перевірки проживаючих без реєстрації за адресою: [ADDRESS], було встанолено - за вищевказаною адресою проживає родина з трьох осіб громадянки [PERSON] [INFO], яка пояснила, що з осені 2010р. вона разом зі своєю сім'єю на підставі усної домовленості з громаданкою [PERSON], орендує в неї окрему двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Також [PERSON] зазначила, що під час усної домовленості з [PERSON] про оренду квартири [ADDRESS], остання назвалась власницею даного житла (а.с. 123). Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Згідно ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сімї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Згідно положень частини першої та четвертої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Однією з підстав виникнення суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним жилим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (статті 64,65, 145, 156 Житлового кодексу України). Крім того, Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: „Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України)" Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки такий спосіб захисту житлових прав позивача не ґрунтується на нормах чинного законодавства, тому не підлягає судовому захисту. Крім того, заявлені вимоги про визнання недійними Розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №12 від 17.01.2014 року та ордеру №411 на право зайняття службового приміщення є безпідставними, оскільки Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією при винесенні Розпорядження №12 від 17.01.21014 року та видачу ордеру № 411 від 20.01.2014р. дотримано порядок, який передбачений ст. ст. 58-59 ЖК України, відповідно до якого ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян і організації на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Підсумовуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, та приймаючи до уваги, що факт постійного проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не знайшов свого підтвердження належними доказами, суд дійшов до висновку, що правові підстави для задоволення позову позивача відсутні, в зв'язку з чим суд вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а тому в позові слід відмовити в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed