Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Дубенського міськрайонного\~відділу ДВС ГТУЮ в Рівненській області про визнання права власності на транспортний засіб, зняття арешту з автомобіля та скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що\~08 вересня 2010 між ним та [PERSON] було укладено договір дарування автомобіля марки «Peugeot», моделі Expert, 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] , без нотаріального посвідчення. Окрім того, того ж дня 08 вересня 2010 року [PERSON] довіреністю на керування та розпорядження автомобілем, уповноважив мене бути своїм представником з питань, пов`язаних із вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації (керування), продажу належного йому автомобіля. В свою чергу позивач передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 64 тисячі гривень, відповідно дол. вартості вказаного автомобіля, а [PERSON] транспортний засіб та документи на нього. 17 березня 2018 року керуючи даним автомобілем на автодорозі Київ-Чоп, поблизу міста Радивилів, позивач був зупинений працівником поліції, який повідомив, що цей автомобіль знаходиться в розшуку згідно постанови державного виконавця про розшук майна боржника. Після цього поліцейський вилучив вказаний автомобіль та помістив його на спец майданчик. В подальшому, у відділі ДВС він дізнався, що державним виконавцем накладено арешт на все майно [PERSON] , в тому числі і на вказаний транспортний засіб. Оскільки він є власником спірного автомобіля, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким визнати за ним право власності на автомобіль, а також звільнити з\~під арешту вказаний автомобіль та скасувати постанову постанову державного виконавця про арешт майна боржника.. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просять їх задоволити. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Представник Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області у судове не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відділу. 16.05.2018 року на адресу суду була надіслана відповідь з якої слідує, що станом на 16.05.2018 року в Дубенському міськрайонному відділ виконавче провадження про стягнення з [PERSON] боргу не перебуває. Виконавче провадження ВП №51834158 по виконанню виконавчого листа №2-в/235/16 виданого Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 26.04.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 95321,19 гривень передано до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби на підставі ч.4 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження». (а.с.38) Ухвалою суду від 04 жовтня 2018 року за клопотанням представника позивача до участі у справі було залучено в якості співвідповідача Рівненський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області. (а.с.62) 04 червня 2019 року до суду від Рівненського МВ ДВС надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання права власності на автомобіль, зняття арешту та скасування постанови про розшук майна боржника. Відповідно до ч. 4\~ст.174 ЦПК України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов`язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Відповідно до ч. ч. 5, 6\~ст.178 ЦПК України, до відзиву додаються:1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. До відзиву, підписаного представником відповідача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача. Згідно вимог ч. ч. 7, 8\~ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до\~ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. За нормативними положеннями ч. ч 4, 5\~ст. 127 ЦПК України, одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Відповідно до ч. 4\~ст. 183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. Зважаючи на ті обставини, що відзив подано з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про залучення до участі у справі в якості співвідповідача, не надано письмових доказів направлення відзиву та доданих до нього документів позивачу, відсутнє клопотання представника відповідача про поновлення пропущеного строку, відсутні в додатку до відзиву від пункту першого до пункту п`ятого копія довіреності або іншого документа, що підтверджує повноваження особи, яка подає відзив, враховуючи таку основну засаду цивільного судочинства як пропорційність, та імперативну норму ч. 5 ст. 127 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити відзив без розгляду. В судове засідання представника Рівненського МВ ДВС не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позовних вимог заперечує, просить в їх задоволені відмовити. 04 липня 2018 року до суду надійшла заява від [PERSON] про залучення його до участі в справі, оскільки на автомобіль «Peugeot», моделі Expert, 1999 року випуску, було накладено арешт для забезпечення виконання рішення Будьонівського районного суду м.Донецьк від 25.03.2013 року за його позовом до [PERSON] про стягнення боргу. (а.с.45) Ухвалою суду від 04 жовтня 2018 року заява [PERSON] задоволена, та його залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог на предмет позову. (а.с.63) В судовому засіданні представник третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечила, просила в позові відмовити, оскільки задоволення позову унеможливить виконання рішення про стягнення з [PERSON] боргу на користь [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені вКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Відповідно до частин 1-4 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто, у позивача є право власності на певне майно і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Таким чином, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права, на захист якого подано позов, останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно. Отже, умовами задоволення розглядуваного позову, перш за все, є надання позивачем належних доказів на підтвердження факту приналежності йому спірного транспортного засобу на праві власності. З матеріалів справи вбачається, що 08 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автотранспортного засобу, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає та оплачує транспортний засіб марки «Peugeot», моделі Expert, 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] , вартістю 64000,00 грн. (а.с.11) Оплата за товар здійснюється покупцем на умовах 100 відсоткової передоплати (п.2.2 Договору). Разом з товаром продавець передає покупцеві свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданого [NUMBER] ДАІ м.Дубно УДАІ УМВС України в Рівненській області 04.09.2010 року, два комплекти ключів та довіреність від 08.09.2010 року (п.п.4.2 Договору). Також в договорі вказано, що гроші в сумі 64\~000 гривень продавець отримав, а покупець отримав транспортний засіб. Автомобіль марки «Peugeot», моделі Expert, 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] , р/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.14). Відповідно до ст. 209 ЦК України\~правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Згідно\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 208 ЦК України\~визначено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до положень\~ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів (ст.11); цивільні права особа здійснює, а цивільні обов`язки - виконує у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ст.ст.13, 14); правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319); право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328). Разом з тим, слід зазначити, що згідно з Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженими\~постановою КМ України від 07.09.1998 р. № 1388\~(в реакції, що діяла на момент укладення договору): - державна реєстрація транспортних засобів за юридичними та фізичними особами є обов`язковою (п.п. 1-3); - власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Термін реєстрації може бути продовжено у разі неможливості власника транспортного засобу (хвороба, відрядження, інші поважні причини) вчасно її здійснити (п.7); - реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах (п. 8). Вимоги Правил щодо правовстановлюючих документів та реєстрації автомобіля кореспондуються із вимогами до документів, необхідних у випадку нотаріального посвідчення договору про відчуження транспортного засобу (п.п. 137-139 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~наказом Мінюсту України від 03.03.2004 р. № 20/5\~(реєстрація в Мінюсті від 03.03.2004 р. за № 283/8882). Отже, оформлення переходу права власності на автомобіль, здійснення новим власником права власності на автомобіль, включаючи його експлуатацію, пов`язуються із фактами, оскільки в даному випадку йдеться про договір купівлі-продажу, зняття транспортного засобу з обліку відчужувачем, наступною державною реєстрацією автомобіля, яка, у свою чергу, не може бути проведена за відсутності належних правовстановлюючих документів на транспортний засіб. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором купівлі-продажу, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої\~статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Як встановлено судом, сторонами не був дотриманий установлений законодавством порядок відчуження автомобіля, письмовий договір між ними укладався та не посвідчувався, автомобіль продавцем не був знятий з обліку. Щодо посилання представника позивача на видачу довіреності, як підтвердження набуття права власності, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3\~ст.244 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином, довіреність не є документом, що підтверджує перехід права власності на майно від однієї особи до іншої, це документ, на підставі якого довірена особа вчиняє юридично значимі дії не від власного імені, а від імені особи, яка видала її (фізичної або юридичної). Так звана «генеральна довіреність» - це доручення з широкими повноваженнями повіреного, аж до можливості розпоряджатися майном довірителя на свій розсуд, але від імені довірителя. «Генеральною» довіреністю може бути передбачено право продажу, однак, продаж буде здійснюватися від імені юридичного (закріпленого в документах, що підтверджують право власності) власника і він може зажадати отриману в результаті укладення цивільно-правових договорів грошову суму. Таким чином, оформляючи «генеральну» довіреність на те або інше майно, особа, яку уповноважують, виступаєте лише в якості посередника, який повинен здійснювати ті чи інші дії на користь юридичного власника майна. Законодавством заборонено здійснення повіреною особою дій за дорученням на свою користь (в своїх інтересах) або в інтересах іншої особи, представником якої він (повірений) одночасно є. Окрім того, на момент звернення позивача до суду термін дії довіреності сплив, так довіреність була видана терміном на п`ять років до 08.09.2015 року. Таким чином, на думку суду, доручення на керування та розпорядження автомобілем, договір купівлі-продажу, укладений між сторонами, із вказівкою про продаж продавцем автомобіля та отримання ним коштів, не потягли настання правового наслідку у вигляді переходу права власності на транспортний засіб від [PERSON] до [PERSON] . На даний час [PERSON] є законним володільцем зазначеного транспортного засобу. Також, судом встановлено, що постановою держвиконавця Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 31.03.2017р. у ВП №51834158 по виконанню в/листа №2-в/235/5/16 р., виданого 26.04.2016 р. Красноармійським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 95321,19 грн. боргу, оголошено у розшук майно боржника, в тому числі PEUGEOT EXPERT (1999) зелений ВК8870АВ САЕ013898 (а.с.13) Державним виконавцем Дубенського МРВ ДВС Бабич Л.В.23.03.2018 року винесено постанову про арешт та опис майна боржника, а саме PEUGEOT EXPERT державний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] (а.с.92) Статтями\~10,\~18 Закону України «Про виконавче провадження»\~встановлено заходи примусового виконання рішень, та виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Отже, зі змісту вказаних норм права вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику. Враховуючи, що даний автомобіль зареєстровано за громадянином [PERSON] та беручи до уваги існування виконавчого провадження №51834158 по виконанню в/листа №2-в/235/5/16 р., виданого 26.04.2016 р. Красноармійським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 95321,19 грн. боргу, постанови про розшук майна боржника на підставі якої 17.03.2018 року було складено акт огляду та тимчасового затримання вказаного транспортного засобу та 23.03.2018 року винесено постанову про опис та арешт майна боржника, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги про зняття арешту з спірного автомобіля та скасування постанови про розшук майна боржника в частині оголошення розшуку спірного автомобіля, оскільки такі заявлені безпідставно. На підставі ухвали суду від 18 квітня 2018 року, в порядку забезпечення позову, було зупинено продаж арештованого майна, а саме автомобіля марки PEUGEOT, моделі EXPERT, номер кузова [NUMBER] , 1999 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи вищевикладене, заходи забезпечення позову, вжиті відповідно до ухвали суду від 18.04.2018 року, підлягають скасуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed