Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

26.10.2016р. позивачка [PERSON] (у зв'язку з реєстрацією шлюбу 22 квітня 2017р. прізвище «[PERSON]» змінено на «[PERSON]») звернулася з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В ході розгляду справи 17.05.2017р. надала уточнений позов (т.2 а.с.48-51). В позові зазначила, що [INFO] у них з відповідачем, з яким шлюб не був зареєстрований, народилася донька [PERSON]. Народження доньки підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 березня 2012 року, виданим Жовтневим відділом РАЦС Луганського МУЮ у Луганській області, актовий запис №326. З квітня 2012 року відповідач залишив її та їх доньку і з того часу по теперішній час вона самостійно утримує, виховує та піклується про дитину. У зв'язку із подіями в зоні проведення АТО позивачка виїхала до інших міст України з місця постійного проживання. В подальшому з дитиною мала місце проживання у м.Харкові, у м.Запоріжжі, а в подальшому у м. Києві, за адресою нинішнього чоловіка позивачки [PERSON] Після настійливих вимог позивачки відповідач декілька разів у 2013 році надав кошти на утримання доньки. Інших коштів за всі роки надано не було. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків та не реалізував своїх батьківських прав, незважаючи на її неодноразові звернення щодо необхідності участі в утриманні та вихованні доньки. Відповідач має постійне місце роботи та сталий заробіток. На теперішній час позивачем створено сім'ю з іншим чоловіком - [PERSON], якого донька сприймає в якості батька, оскільки свого біологічного батька - відповідача, дитина не знає. Посилаючись на викладене позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO] та стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду. Допустити негайне виконання рішення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вказаний позов підтримали та надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просили позов задовольнити. Також надала суду письмові пояснення по суті спору з аналогічними фактами (т.1 а.с.186-192). Також [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] забрав її з роддому у 2012 році, та з самого початку не допомагав, останній раз бачила його у 2012 році. В 2013 року було кілька платежів на утримання доньки. З [PERSON] останній раз спілкувалась по телефону у 2014 році. На аліменти не подавала, оскільки офіційного місця роботи та стабільного заробітку приватним нотаріусом відповідач не мав. Місто Луганськ з дитиною вона покинула в останньому поїзді, який виїжджав з території бойових дій. Незважаючи на те, що це були загрозливі для життя обставини, відповідач потім жодного разу не поцікавився у неї про долю дитини, як вони виїхали, де проживали та що їли, хоча її номер мобільного телефону був відомий відповідачу. Номер картки в Приватбанку в неї також не змінився, карта приймала платежі, але відповідач не виявляв жодного інтересу до дитини та допомоги не надавав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що він ніколи не ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко не поводився з донькою, не є алкоголіком або наркоманом, не засуджувався за вчинення кримінального правопорушення. Тривалий час він у м.Луганську розшукував позивача та дитину, забезпечував сплату аліментів та вчиняв інші дії щодо матеріального забезпечення дитини. Позивач в м.Луганську перешкоджала йому в участі у вихованні та спілкуванні з донькою, через що він звертався до Служби у справах дітей при виконавчому комітеті Жовтневої районної адміністрації у м. Луганську для встановлення графіку спілкування. Департаментом у справах дітей Луганської міської ради 09 вересня 2013 року надано висновок про визначення його участі у вихованні та порядку побачень, який позивачем не виконувався. Позивач змінювала місце проживання та чинила інші перешкоди у спілкуванні з дитиною. Телефон позивачки йому відомий, бачив також її в соціальних мережах, але сплачувати аліментів не бачив сенсу, оскільки платежі могли повернутись. Заяву про розшук дитини він подав після пред'явлення до нього першого позову про позбавлення його батьківських прав у м.Луганську. На даний час він бажає займатися вихованням і утриманням доньки. Але після грудня 2013 року він не подав жодної заяви до органів поліції, прокуратури, суду, СБУ чи служби у справах дітей про розшук своєї дитини. Також відповідач зазначив, що на його утриманні знаходиться мати [PERSON], 1953 року народження, яка хворіє і якій він надає значну матеріальну допомогу. Просив в задоволенні позову відмовити. Аналогічні пояснення надали представники відповідача [PERSON] та [PERSON] Також відповідач надав суду письмові заперечення, де викладена аналогічна правова позиція (т.1 а.с.136-138, т.2 а.с.2-3). Представник третьої особи Шиян Н.В. в судовому засіданні пояснила, що орган опіки та піклування не вбачає за доцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно його доньки [PERSON], [INFO], про що суду було надано відповідний висновок, але при цьому з вказаною дитиною та з [PERSON] в установленому порядку на комісії ані представники органу опіки, ані психологи чи педагоги не спілкувались, тому обґрунтування такого висновку вона надати не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він на протязі останніх двох років проживає однією сім'єю з [PERSON] Спочатку вони познайомились в Харкові, потім разом проживали в м.Запоріжжі, потім він отримав роботу в Києві. Його батьки знають позивачку як дружину [PERSON], а до доньки [PERSON] відносяться як до своєї внучки. Сам свідок також знає маму позивачки. [PERSON] також пояснив, що він бажає вдочерити [PERSON], яка відноситься до нього як до батька. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є рідним братом позивачки. Його сестра [PERSON] в 2011 році зустрічалась з [PERSON], потім в 2012 року у його сестри народилась донька [PERSON]. Після цього він [PERSON] не бачив ні разу. Сусіди в Луганську сказали йому, що після початку бойових дій [PERSON] поїхав з міста, тобто не турбуючись про доньку. Наразі його сестра [PERSON] живе з іншим чоловіком, [PERSON] їй не допомогає. Рідного батька донька сестри [PERSON] не знає взагалі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є близькою подругою позивачки. У [PERSON] є донька [PERSON] від цивільного чоловіка, але він не спілкується з донькою та [PERSON] з 2012 року. Останні два роки [PERSON] проживає з іншим чоловіком, якого донька [PERSON] вважає своїм батьком. Допитана в якості фахівця [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що вона є кандидатом психологічних наук, працює доцентом на кафедрі практичної психології Запорізького національного університету. Нею проводилось відповідне психологічне дослідження з малолітньою дитиною - [PERSON], 2012 року народження. За допомогою проективних та інших відповідних психологічних методів було встановлено, що [PERSON] по наданим фотоматеріалам розпізнає [PERSON] як свого рідного батька. [PERSON] також розповідала в ході дослідження, як вони разом грають, спілкуються, як [PERSON] їй розповідає казни. Біологічного батька [PERSON] в ході дослідження [PERSON] не впізнала взагалі та назвала його «чужим дядей». Отже [PERSON] є біологічним, але не соціально-психологічним батьком, наявність саме якого потребує дитина. [PERSON] сприймає [PERSON] як свого батька. Якщо наразі змінити цю ситуацію у дитини може розвинутись негативні психологічні наслідки та комплекс провини за принципом: «раз папа мене покинув, отже я погана». Порушення сімейної гармонії, яка наразі склалася в сім'ї [PERSON] та її доньки [PERSON], буде травматичним для дитини, що може призвести до порушень формування жіночості, оскільки у [PERSON] емоційний відклик на [PERSON] як на свого батька. При цьому позиція відповідача у такій ситуації це фактично задоволення своїх амбіцій. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з нижченаведених підстав. Відповідно до п.2 ч.1.ст. 164 СК України мати, батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце , коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя ,зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності ,можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомо нехтування ними своїми обов'язками. " Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 березня 2012 року, виданим Жовтневим відділом РАЦС Луганського МУЮ у Луганській області, актовий запис №326 (т.1 а.с.9). Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували. Малолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає з позивачем, нею утримується з грудня 2013 року матеріально та виховується без участі відповідача. Відповідач працює на посаді державного нотаріуса Дев'ятої київської державної нотаріальної контори, що підтверджується наказами №84/03 від 15.01.2015р., №1149/03 від 25.05.2015р. (т.1 а.с.150-151). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що позивачка наразі з 2015 року створила сім'ю та проживає з іншим чоловіком - [PERSON], якого її малолітня дитина [PERSON], 2012 року народження, сприймає як свого рідного батька. При цьому відповідач [PERSON] останні декілька років, а саме після 2013 року, матеріальну та будь-яку іншу допомогу дитині не надає, у вихованні участі не приймає, з дитиною не спілкується та її долею не переймається. Згідно довідки внутрішньо переміщеної особи на момент пред'явлення позову позивачка проживала за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.8), та на території цієї ж адміністративно-територіальної одиниці отримала паспорт (т.2 а.с.106). Згідно деталізованої роздруківки руху коштів по картковому рахунку в ПАТ «КБ «Приватбанк» позивачки [PERSON] відповідач [PERSON] за період з грудня 2013 року по листопад 2016 року аліменти на утримання дитини не сплачував (т.1 а.с.54-85). При цьому суд відкидає як необґрунтовані твердження відповідача про те, що він не міг сплатити аліменти на цю карту, бо вона була заблокована, оскільки рух коштів по ній свідчить про протилежне. Окрім того, згідно довідки ПАТ «КБ «Приватбанк» картковий рахунок у вказаному банку позивачкою було закрито тільки у травні 2017 році (т.2 а.с.145). Згідно медичної довідки Харківської дитячої поліклініки [PERSON] перебувала на обліку з 01.07.2015р. по 21.01.2016р. перебувала на обліку, батько дитини до поліклініки не з'являвся (т.1 а.с.119). Згідно характеристики дитини з ДНЗ № 345 м.Харкові дитина відвідувала дитячий садок з 13.07.15р. до 21.01.16р., і за цей час батько дитини участі у її виховання не приймав (т.1 а.с.53). Згідно медичної довідки від 25.10.16р. про медичний огляд дитини у медичному закладі у м.Харкові, який проводився лікарем у присутності матері та без батька (т.1 а.с.86). Згідно медичної довідки від 23.12.16р. та від 19.12.16р. медичні огляди дитини у медичному закладі у м.Запоріжжі, проводився лікарем у присутності матері та без батька (т.1 а.с.101-103). Вказані обставини встановлені на підставі наданих сторонами та досліджених доказів, у відповідності до вимог ст. ст. 57 - 63, 212 ЦПК України. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, та допустимими, тобто отриманими з дотриманням встановленого порядку. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В якості письмового доказу, який відповідає вимогам ст. ст. 57-59,64 ЦПК України, та підтверджує позовні вимоги, суд приймає висновок фахівця, кандидата психологічних наук [PERSON] Згідно вказаного висновку психологічне обстеження проводилося 06 березня 2017 року на кафедрі психології Запорізького національного університету без присутності батьків. При цьому фахівець зазначив наступне. Дитина [PERSON] має власне бачення сім'ї, яка складається з матері (позивача) та батька [PERSON] Аналіз процесу взаємодії з [PERSON] вказує, що у неї існує усталений образ сім'ї - це та сім'я в якій вона проживає разом з мамою та татом [PERSON], яку вона сприймає та відчуває себе в ній спокійно та певно. Будь-які зміни в структурі сім'ї можуть призвести до дезорганізації психіки дитини, оскільки складні для її сприйняття. С ім'я дає [PERSON] відчуття спокою і впевненості, а також відчуття стабільності і любові, які так необхідні будь-якій дитині. Але особливо дитині переселенцю із зони АТО, у якої в силу її участі в екстремальних, кризисних ситуаціях руйнується картина світосприйняття. Аналізуючи ситуацію розвитку [PERSON] варто відмітити, що кризисна ситуація АТО, у часником якої вона стала, вимушений переїзд та міграція з міста до міста (в липні 2014 виїхали з Луганську, потім Полтава, потім Харків і Запоріжжя) фрустрували дитину, викликали у неї страх та тривогу, як за себе так і за близьких. В цій екстремальній, кризисній ситуації вона отримувала емоціональну підтримку, турботу, увагу і ласку тільки з боку матер [PERSON] не впізнала біологічного батька на фотографії. Образ батька асоціюється тільки з [PERSON] Казати [PERSON] про те, що у неї є інший батько дуже проблематично з психологічної точки зору, адже перед дитиною постануть питання: «…де він був до цього, чому його не було з нами, чого він нас покинув, чому він нас не любить». Відповіді на ці запитання частіш за все травмують дитячу психіку, формують комплекс провини у дитини, що несе шкоду психологічному благополуччю дитини. (т.1 а.с.193-196). При допиті фахівця [PERSON] судом були досліджені та долучені до справи відповідні фотографії, які були використані психологом при психологічному дослідженні дитини (т.2 а.с.31-34). Правомірність застосування подібних висновків стосовно психологічних досліджень по роботі з дитиною підтверджена постановою Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року по справі № 760/18209/15-ц. Статтею ст. 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправомірною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Зокрема окремою підставою є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Суд бере до уваги також роз'яснення п.п.15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», де сказано: позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних т інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Обставини свідомого невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків підтверджується також іншими доказами, наданими позивачем, дослідженими та оціненими судом окремо та у сукупності з іншими доказами у справі, та сам відповідач по справі підтвердив у судовому засіданні, що не бачив дитину більше 4 років, та не здійснював ніяких дій з пошуку дитини. В характеристиці Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад ясла-садок комбінованого типу Харківської міської ради» №60/01-70 наявні такі фактичні дані: дитина [PERSON] відвідувала садок з 13.07.2015р. по 21.01.2016р. За цей час батько [PERSON] дитиною не займався, за дитиною в садок не приходив, свята не відвідував, не приймав участі у вихованні дитини і не цікавився дитиною. Плату здійснювала мати самостійно. В характеристиці Дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №346 Шевченківського району м. Києва № 01-14/41 від 04.07.2017р. містяться такі фактичні дані. [PERSON] відвідує дитячий заклад з 15.01.2016р. Протягом цього часу приводять та забирають дитину її мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] Крім них ніхто дитину не приводить і не забирає (т.2 а.с.107). За дитячи садок сплачує [PERSON], що підтверджується вказаними квитанціями (т.2 а.с.109-113). В довідці цього ж закладу № 01-1440 від 04.07.2017р. вказано, що до червня 2017р. біологічний батько [PERSON] не з'являвся (т.2 а.с.114). Згідно акту обстеження умов проживання від 09.11.2016р., проведеного спеціалістами відділу по Заводському району служби у справах дітей Запорізької міської ради, [PERSON] проживала за місцем свого фактичного мешкання разом з дитиною [PERSON] без батька дитини, тобто у відсутність [PERSON] (т.1 а.с.38). Також судом досліджений доказ щодо проживання дитини, в яких умовах та саме де проживає дитина та з ким на теперішній час. Під час розгляду справи [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] придбали за спільні кошти 3 - кімнатну квартиру в м. Києві по 1/2 частині кожному, де на теперішній час мешкає дитина зі своєю сім'єю [PERSON] ([PERSON]), [PERSON] та [PERSON] (т.2 а.с.146-148). [PERSON] не приймав участі, щодо придбання квартири дитині або іншого житла. Також судом досліджений доказ, що [PERSON] є чоловіком [PERSON] ([PERSON]) та фактичним батьком для [PERSON]. Згідно висновку Святошинського району м. Києва служби у справах дітей, [PERSON] має статус кандидата в усиновлювачі малолітньої дитини віком від 5 років, де зазначено, що він має усі якості, гарний фінансовий стан, повністю здоровий та перебуває на обліку, що в подальшому має можливість та бажання усиновити [PERSON] (т.2 а.с.115-117). 17 квітня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали офіційний шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] (т.2 а.с.52). Судом досліджені та оцінені кожен окремо та у сукупності докази на заперечення проти позову, надані відповідачем. Висновок перевірки від 02.10.2013р. Ленінського РВ ЛМУ ГУМВС України у Луганській області щодо перевірки звернення [PERSON] про факт перешкоджання [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] не містить відомостей на підтвердження вказаного заявником факту, а тому не підтверджує його заперечень проти позову у вказаній частині та не спростовують, що відповідач після 2013 року не виконував своїх батьківських обов'язків (т.1 а.с.139). Медичні документи: довідка про проходження психіатричного огляду від 29.07.2015р., сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду від 29.07.2015р., довідка Луганської обласної клінічної психоневрологічної лікарні від 02.08.2013р. №2/3/3722, довідка Луганського обласного наркологічного диспансеру від 02.08.2013р. стосуються стану здоров'я відповідача і не містять будь-яких фактичних даних на спростування позовних вимог, не містять відомостей щодо належного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків відносно дитини (т.1 а.с.140-141). Відповідно, вказані докази оцінюються судом як такі, що не підтверджують заперечень відповідача проти позову. Квитанції № LG29001АЕ ПАТ КБ Приватбанк від 01.08.2013р., ЛД УДППЗ «Укрпошта» від 03.12.2013р., якими позивачу перерахована грошова сума в загальному розмірі 1500грн. не доводить заперечення відповідача проти позову в тій частині, що він не ухилявся від утримання дитини після 2013 року (т.1 а.с.142). Суд бере до уваги та оцінює вказані квитанції як такі, що підтверджують вказані позивачем обставини ухилення відповідача від утримання дитини. Вказане відповідає ст.61 ЦПК України, якою звільнені від доказування обставини, визнані судом загальновідомими. Суд визнає загальновідомою та такою, що не потребує окремого доказування ту обставину, що малолітню дитину неможливо матеріально утримувати на загальну суму 1500 грн. протягом з 2013 по 2017 роки. Вказаний висновок суду ґрунтується на нормах матеріального права. Згідно ст.182 ч.2 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В редакції закону до 17.05.2017р. мінімальний розмір становив 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Розміри прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку встановлюються щорічними Законами України Про державний бюджет на відповідний рік. Прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років складав за період з 2013р. по 2016р. від 972грн. на місяць до 1689грн. на місяць. Відповідно, слідує висновок, що виплачена відповідачем сума вочевидь не відповідає встановленому законом мінімуму сплати аліментів на дітей віком до 6 років, а тому такі сплати доводять обставину ухилення відповідача від належного виконання обов'язку з утримання доньки [PERSON]. Наданий відповідачем висновок Департаменту Луганської міської ради у справах дітей та сім'ї від 09 вересня 2013р. віх.№24-24/855/49-13 про визначення [PERSON] участі у вихованні та порядку побачення з малолітньою дочкою [PERSON], [INFO]. не може довести заперечення відповідача проти позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON], оскільки не містить відомостей про виконання ним встановлених ст. ст. 150, 155 СК України батьківських обов'язків (т.2 а.с.5). Крім того, наданий відповідачем вищевказаний висновок не узгоджується з вимогами ст. ст. 58, 179 ЦПК України, за якими суд бере до розгляду докази, які стосуються предмету доказування, до якого входять факти, які обґрунтовують заявлені вимоги та заперечення і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У даній справі до предмету доказування входять обставини щодо належного або неналежного виконання відповідачем батьківських обов'язків, а наданий ним доказ виходить за межі розгляду справи, встановлені ст.11 ЦПК України. Надані відповідачем копії процесуальних судових ухвал Жовтневого районного суду м. Луганська та Апеляційного суду Луганської області містять відомості про звернення у період 2013-2014рр відповідача з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (т.2 а.с.8-13). Вказані документи не можуть довести заперечення відповідача проти позовних вимог у цій справі, оскільки відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України спірні обставини не встановлюються судом, що розглядає справу, якщо наявне встановлене судовим рішенням у цивільній справі рішення, що набрало законної сили, яким такі обставини встановлено. Надані відповідачем копії процесуальних ухвал щодо руху в інших цивільних справах не відповідають вимогам вказаної норми процесуального права, оскільки не є рішеннями по суті, які набрали законної сили. Виходячи з вищевикладеного та на підстави вказаних доказів, суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовані позовні вимоги та відсутні факти на обґрунтування заперечень. Судом досліджено висновок Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради №01-14/1186 від 06.12.2016р. щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] з підстав недостатності доказів щодо ступеню участі батька у вихованні та утриманні малолітньої дитини (т.1 а.с.88). Суд виходить із вимог ст.19 ч.5, ч.6 СК України, в яких зазначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи; суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З наданого висновку видно, що він не відповідає вимогам ч.5 ст.19 СК України, зокрема не містить відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, він є необґрунтованим, у ньому не відображено, як цей висновок захищає саме права малолітньої дитини, чи не суперечить така ситуація інтересам дитини. Суд, крім вищенаведених норм матеріального права вбачає, що підлягають застосуванню й такі норми матеріального права. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Виходячи з викладеного суд вбачає наявність передбачених вказаними нормами матеріального права підстав для того, щоб не погодитися з отриманим висновком, оскільки він не підтверджує, що регулювання сімейного спору у цій справі відповідає вимозі закону щодо максимально можливого урахування інтересів дитини. Статтею 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У даній справі відповідач, заперечуючи проти позову, діючи всупереч ст. ст. 10, 60 ЦПК України не довів своїх заперечень. Також суд дійшов висновку, що відповідач не ґрунтує свої заперечення на повазі до прав та інтересів дитини, діє всупереч інтересам дитини. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Позов є обґрунтованим та доведеним та підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітньої доньки [PERSON], суд також вбачає наявність передбачених законом підстав для задоволення позову. Згідно ч.ч.2, 3 ст. 166 СК особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини; при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст.ст.180-182 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів, який просить стягнути позивач відповідає приписам ч.5 ст.183 СК України щодо стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, суд вбачає передбачені вищевказаними нормами матеріального права підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх доходів (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду (мінімальний розмір аліментів суд вважає за необхідне застосувати в редакції ст.182 СК України на момент ухвалення цього рішення). При ухваленні цього рішення суд керувався інтересами дитини та враховував поведінку відповідача, який фактично втратив інтерес до дитини. В Узагальненнях Верховного Суду України від 11.12.2008р., що має назву «Практика розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми», зазначено, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з матеріалів справи, орган опіки та піклування надав суду висновок від 06.12.2016р. про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, який взагалі фактично ні чим не обґрунтований і мотивований однією фразою: недостатньо доказів щодо ступеню участі батька у вихованні та утриманні дитини та неможливості з'ясування його думки (т.1 а.с.88). Але в ході судового розгляду такі докази були надані позивачем та досліджені в судовому засіданні за участю представника органу опіки та піклування. В судовому засіданні 27.12.2016р. суд поновив судовий розгляд справи та своєю ухвалою (т.1 а.с.106) зобов'язав орган опіки надати повторний висновок, але із зазначенням мотивів прийняття свого висновку та з урахуванням показань допитаних в суді свідків, які підтвердили, що відповідач протягом останніх чотирьох років не надає допомогу дитині, і з урахуванням конкретних доказів, які були досліджені в судовому засіданні та зазначені в ухвалі, а саме: - характеристики дитини з ДНЗ № 345 м.Харкові, в якій зазначено, що дитина відвідувала дитячий садок з 13.07.15р. до 21.01.16р., і за цей час батько дитини участі у її виховання не приймав (т.1 а.с.53), - витягу з банківського рахунку позивачки в ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01.03.2012р. по 28.11.2016р., в якому відсутні відомості про перерахування коштів з боку відповідача на користь позивача та про надання матеріальної допомоги на утримання дитини (т.1 а.с.54-85), - медичної довідки від 25.10.16р. про медичний огляд дитини у медичному закладі у м.Харкові, який проводився лікарем у присутності матері та без батька (т.1 а.с.86), - медичної довідки від 23.12.16р. та від 19.12.16р. про медичні огляди дитини у медичному закладі у м.Запоріжжі, який проводився лікарем у присутності матері та без батька (т.1 а.с.101-103). Але повторний висновок суду органом опіки та піклування так наданий і не був. Натомість, суду було надано витяг з протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 12.01.2017р., в якому зазначено, що голова комісії пояснила позивачці, що надані нею документи жодним чином не доказують системного невиконання батьком своїх обов'язків відносно дитини (т.1 а.с.118). Але що тоді доказують вищезазначені докази і як вони вказують на виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, коли малолітня дитина була без піклування батька фактично в умовах бойових дій в м.Луганську, і після цього відповідач з кінця 2013 року до 2017 року не надавав матеріальної та моральної допомоги, жодного разу не поцікавився в правоохоронних органах, де ж перебуває його дитина, представник органу опіки та піклування суду пояснити не зміг. І це при тому, що згідно ч.2 ст.219 СК України усиновлення дитини взагалі може бути проведено без згоди повнолітніх батьків, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не проявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її. Окрім того, при складанні свого висновку представники органу опіки відмовились спілкуватись з дитиною, мотивуючі тим, що дитина в силу свого малолітнього віку ще не здатна до спілкування, та фактично не спілкувались з відповідачем, який на засіданнях комісії присутній не був. Але кандидат психологічних наук [PERSON] в судовому засіданні спростувала твердження стосовно нездатності дитини до спілкування та у своєму висновку підтвердила, що дитина не знає свого біологічного батька, а до [PERSON] відноситься як до рідного батька. З цих мотивів, а також з нижченаведених у рішенні підстав стосовно інтересів дитини мати сім'ю та щасливе дитинство, суд не погодився із висновком органу та піклування щодо недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд відзначає, що окрім діючої карти КБ «Приватбанк», номер якої був відомий відповідачу, про що він не заперечує, позивачка має той самий номер мобільного телефону, який був відомий позивачу, тому суд вважає твердження відповідача про те, що він розшукував позивачку з дитиною і не міг її знайти, такими, що не відповідають дійсності. В ході розгляду справи, який спочатку проводився в заочному порядку, судом було з'ясовано місце перебування відповідача за допомогою Реєстру нотаріусів (т.1 а.с.120). І одразу після отримання позову відповідач почав активно спілкуватись з позивачкою, про що свідчать додані до матеріалів справи скриншоти текстових смс повідомлень, що підтверджує обізнаність відповідача про номер телефону позивачки та можливість з нею зв'язатись (т.1 а.с.144-146). Окрім того, досить характерною є поведінка відповідача у відповідь на позови, які до нього пред'являються. Так, з пояснень позивачки та матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з тим, що [PERSON] не приділяв увагу дитині та не сплачував аліменти, позивачка і раніше подавала відповідний позов, тому з серпня по жовтень 2013 року Жовтневим районним судом м.Луганська вже розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення його батьківства, яка ухвалою суду від 15.10.2013р. залишена без розгляду (т.2 а.с.150-151). Але у відповідь на цей позов [PERSON] розпочинав платити декілька разів аліменти (т.1 а.с.197-225) і звернувся із заявою до органів поліції, що [PERSON], нібито, не надає бачитись з дитиною, щоб зафіксувати обставини, які повинні бути доказуватись у зазначеній цивільній справі в суді, хоча відповідач, як юрист, знає, що подібні обставини ніякого злочину не утворюють і є предметом цивільно-правових відносин. Більш того, будучі відповідачем по вказаній цивільній справі у м.Луганську про позбавлення його батьківства, отже отримуючи повістки, органам поліції м.Луганська [PERSON] та його мати повідомлили, що їм невідоме місце проживання [PERSON] та дитини, що підтверджено відповідним висновком поліції (т.1 а.с.139). Аналогічна ситуація має місце і по цій справі. Після 2013 року відповідач аліменти на утримання дитини не сплачував і долею дитини не цікавився. Але тільки після отримання позову від Заводського районного суду м.Запоріжжя він розпочав епізодично виплачувати аліменти (т.2 а.с.96-99) та дуже швидко і професійно встановив адресу проживання дитини та адресу дитячого садка у м.Києві, який наразі відвідує [PERSON], що підтверджується адвокатським запитом (т.2 а.с.84-85) та довідкою дошкільного закладу № 01-14/37, яка була надана [PERSON] (т.2 а.с.87-88). Але не зрозуміло, що заважало відповідачу це зробити з 2013 до 2017 роки, тобто поки він не взнав про існування цієї справи. Отже, нинішню сплату аліментів після отримання позову по цій справі та твердження позивача про його бажання спілкуватись з дитиною суд розцінює як своєрідний, раніше застосований, спосіб захисту відповідача від позову, який, як пояснила суду кандидат психологічних наук [PERSON], в силу амбіцій та інших спонукань, будучи юристом, не бажає програвати справу та виглядати поганим батьком в очах оточуючих. Більш того, в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він за весь період з грудня 2013 року по 2017 рік не звернувся з жодною заявою в поліцію, прокуратуру, СБУ, суд, службу у справах дітей, інші державні органи про розшук своєї дитини. Хоча при цьому [PERSON] є професійним юристом, а тому обізнаний про свої права і обов'язки та знає правові механізми їх захисту. Будь-яких доказів того, що відповідач з грудня 2013 року по 2017 рік іншими шляхами розшукував дитину чи намагався з нею поспілкуватись, суду надано не було. Подібну бездіяльність [PERSON] суд розцінює як втрату інтересу до дитини та небажання виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до [PERSON]. Подібна ситуація була досліджена та знайшла свою оцінку в рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006р. по справі «Хант проти України». За обставинами справи 27 червня 2003 року Державний комітет у справах охорони державного кордону України повідомив Міністерство, що п. Ханту заборонено в'їзд в Україну протягом п'яти років. Про це рішення заявник дізнався в той же час. 5 грудня 2003 року суд першої інстанції виніс рішення на користь п. М. та позбавив заявника його батьківських прав. Суд мотивував дане рішення тим, що заявник не виконував належним чином свої батьківські обов'язки, зокрема, він не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з нею і взагалі втратив до дитини інтерес. Суд також взяв до уваги те, що заявник не скаржився до місцевих органів опіки та піклування щодо заборони пані М. бачитись з дитиною. Суд не надав значення аргументам заявника щодо неможливості брати участь у вихованні сина в зв'язку із забороною в'їзду на територію України, оскільки заявник не зустрічався з сином з січня 2003 року. О.Хант звернувся до ЄСПЛ та стверджував, що його необґрунтовано та з порушенням Конвенції позбавили батьківських прав. Але у вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив (п.55), що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір'ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина. За цих обставин в рішенні ЄСПЛ (п.51) зазначено, що для Суду ЄСПЛ є беззаперечним те, шо рішення національних суді мали законні підстави, а саме ст.ст.70, 71 КпШС, які були чинними протягом періоду, що розглядається. За цих обставин Суд оголосив скаргу О.Ханта стосовно рішення по позбавлення батьківських прав за п.1 ст.6 та ст.8 Конвенції прийнятною тільки з тих мотивів, що Заявник був позбавлений можливості особисто приймати участь в судових засіданнях на території України, оскільки предмет спору стосується сімейного та приватного життя заявника (п.66 Рішення). У вказаному рішенні Суд ЄСПЛ також нагадав (п.54), що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Окрім того, у справі «Каутцор проти Німеччини» заявник припускав, що він був біологічним батьком дочки своєї колишньої дружини, народженої у березні 2005 р. Колишня дружина заявника проживає з новим співмешканцем, який визнав батьківство щодо її дочки у травні 2006 р. Пізніше у пари з'явилося двоє спільних дітей, і вони уклали шлюб. Заявник висловив своїй колишній дружині бажання мати доступ до дитини і визнати його батьківство. Заявник подав позов про встановлення батьківства, який був відхилений на тій підставі, що між дитиною та її юридично визнаним батьком існували соціальні та сімейні зв'язки і, оскільки у дитини вже був законний батько, заявник не мав права на встановлення свого батьківства шляхом проведення генетичних аналізів. Заявник подав скаргу на підставі ст. 8 окремо і в сукупності зі ст. 14 Конвенції на відмову німецьких судів в праві на оспорювання батьківства іншого чоловіка і на те, що він був підданий дискримінації. Як встановив ЄСПЛ, порушення статей 8 і 14 Конвенції були відсутні, оскільки, з одного боку, держави зобов'язані розглянути питання про те, чи відповідає встановлення відносин з біологічним батьком найкращим інтересам дитини, наприклад, шляхом надання права на контакт з дитиною, а процедура для встановлення біологічного батьківства без формального оскарження батьківства визнаного батька в європейському законодавстві відсутня. Таким чином, ЄСПЛ прагне в питанні встановлення батьківства врахувати не тільки інтереси біологічного батька, але й перш за все, інтереси самої дитини. Отже, на сьогоднішній день склалась ситуація, що дитина - [PERSON], 2012 року народження, проживає у повноцінні сім'ї, разом з матір'ю [PERSON] та чоловіком позивачки - [PERSON], якого ця дитина вважає своїм батьком. [PERSON] взяв на себе соціальну відповідальність, одружився з позивачкою, ще до шлюбу оформив на неї 1/2 придбаної у м.Києві квартири, отримав висновок на усиновлення дитини, та на сьогоднішній день виховує і утримує [PERSON] як свою доньку. Свого біологічного батька - [PERSON], дитина фактично ніколи не бачила і не знає його. Наразі [PERSON] більше п'яти років, її свідоме сприйняття цієї цілісної сім'ї вказує на те, що на теперішній час відбулись невідворотні процеси, які виключають можливість безболісної та нетравматичної зміни цих обставин. Відсутність активних дій з боку відповідача з грудня 2013 року по 2017 року, які б свідчили про його бажання спілкуватись з дитиною, призвели до того, що утворилась нова сім'я, у складі якої дитина має як мати, так і фактичного батька. Відповідно до п.6 Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Враховуючи викладене, беручі до уваги, що до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, врахувати не тільки інтереси біологічного батька, але й перш за все, інтереси самої дитини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтовані, засновані на законі та на міжнародно-правових актах щодо захисту прав дитини, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд має допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимоги про стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору в позові не заявлялись. На підставі викладеного та

Outcome: approved