Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

02 лютого 2021року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 63000 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідач 02 вересня 2020 року позичила у неї кошти в сумі 90000 грн. для своїх особистих потреб. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач надала особисту розписку, яка посвідчує передання їй вказаної суми та зобов`язання відповідача щодо повернення коштів до 31 грудня 2020 року. Після спливу визначеного у розписці часу повернення боргу, відповідач усієї суми не повернула. На час звернення до суду відповідач повернула 27000 грн., залишок неповернутих коштів становить 63000 грн. Відповідач різними причинами стала відтерміновувати повернення боргу та уникати зустрічі вз нею та не відповідає на телефонні дзвінки. що й стало підставою для звернення до суду. Відповідач в судовому засіданні 01 березня 2021 року подала заяву про визнання позову в повному обсязі (а.с.24) та, надавши пояснення, просила відкласти розгляд справ з метою погашення всієї заборгованості. Однак, відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином і від неї не надійшла заява про причини неявки в суд чи про слухання справи в її відсутності (а.с. 26). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відтак, неявка відповідача, яка окрім того, подала заяву про визнання позову, не є перешкодою для проведення судового розгляду. Так, згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши вступне слово позивача, відповідача, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до висновку про прийняття визнання відповідачем позову та задоволення позовних вимог, оскільки таке визнання не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси третіх осіб. Частиною першою ст. 15, ч.1ст. 16 ЦК України передбачено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ст.77,81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Встановлено, що спірні правові відносини між сторонами виникли з договірних відносин. Так, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Встановлено, що 02 вересня 2020 року [PERSON] надала у борг [PERSON] 90000 грн., що підтверджується розпискою, написаною власноруч [PERSON] , оригінал якої позивач долучив до матеріалів справи (а.с.21). У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), яка відповідно частини 1 статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Як зазначено у статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ч.2 ст. 530 ЦК УКраїни встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У розписці вказано про термін повернення боргу до 31 грудня 2020 року, однак відповідач до моменту звернення до суду повернула борг частково в сумі 27000 грн., що сторонами визнається і не оспорюються. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Тому наявність боргового документа у позивача згідно ст. 545 ЦК України також підтверджує той факт, що боржник не виконав свого зобов`язання. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верхоного СУду України, викладений у постановах : від 18 вересня 2013року№6-63цс13, від 16 січня 2019 року №61-45859св18. В силу вимог ст. 628 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (стаття 5 ЦПК України). Укладаючи договір позики та зазначаючи про те, що [PERSON] отримала в борг від [PERSON] 90000 грн. та зобов`язалася повернути їх в строк до 31 грудня 2020 року, сторони в силу положень ст. 638 ЦК України досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відтак, вимоги позовної заяви про стягнення заборгованості у сумі 63000 грн. підлягають до задоволення, оскільки самою розпискою, яку підписала відповідач, передбачено умову стягнення заборгованості та і сама відповідач не заперечувала про те, що вказану суму боргу вона не повернула, подавши заяву про визнання позовних вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді, які в даному спорі становлять 1408 грн. (908 грн. - сплата судового збору при подачі позовної заяви, 500 грн. - витрати на послуги адвоката). На підставі наведеного, ст. 530, 626, 628, 638, 1046- 1050 ЦК України,

Outcome: approved