Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON], [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] звернулися до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. Позивачам та третій особі на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], яка являє собою частину одноповерхового житлового будинку. [PERSON] належить ? частина будинку у порядку поділу майна подружжя та 1/6 частина у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка (всього 2/3 частини), а позивачам - по 1/6 частині у порядку спадкування за законом після смерті батька. 11.08.2016 року [PERSON] без повідомлення та згоди інших співвласників, вселила до квартири сторонню їм особу, відповідача [PERSON] Проживання відповідача у квартирі порушує право позивачів на житло, що змусило їх звернутися до суду. Посилаючись на вищевказане, просять суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час, та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, причини неявки останнього суду невідомі. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу, за згодою представника позивача, на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України). Представник третьої особи у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, взявши до уваги заяву, надану позивачем, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст. 57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачам [PERSON], [PERSON] та третій особі [PERSON], які між собою є родичами, на праві спільної часткової власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/6 частину, за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/6 частину, за [PERSON] зареєстровано 12/3 частини (а.с. 6-8). Фактично у квартирі [ADDRESS] проживає позивач [PERSON] зі своєю сім'єю, [PERSON] проживає у США. [PERSON] у квартирі не проживає. 11 серпня 2016 року [PERSON] без повідомлення та дозволу позивачів вселила до спірного житла, у якості тимчасового мешканця, відповідача [PERSON], який не є членом сім'ї власників квартири. За змістом ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК Української РСР кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (ст.41 Конституції України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1,2 ст.319 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Причому, ця стаття ЦК розміщена у главі 32 Кодексу, яка називається «Право користування чужим майном» (це право ст. 401 ЦК називає - сервітутом). Таким чином, натепер цивільне законодавство передбачає, що члени сім'ї власника користуються жилим приміщенням на підставі сервітуту. Як наслідок, це означає, що щодо аналізу цього права, зокрема, підстав його виникнення та припинення, застосовуються усі положення Кодексу щодо сервітуту. Згідно зі ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При встановленні права членів сім'ї власника квартири користуватися жилим приміщенням, належним власнику, законодавство виходить з того, що такий сервітут пов'язується з неможливістю ведення спільного господарства членами однієї сім'ї без їх спільного проживання. Це вбачається, зокрема, зі: - ст. ст. 64, 156 ЖК України, відповідно до яких до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також - ч. 2 ст. 3 СК України, згідно з якою сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, однією з підстав виникнення у членів сім'ї власника права на користування жилим приміщенням поряд з наявністю між ними сімейних відносин є й їх спільне проживання. У разі якщо члени сім'ї власника з якихось правомірних підстав не проживають спільно, вони не набувають права на користування жилим приміщенням власника (сервітуту). Такий висновок безпосередньо підтверджується й змістом ч. 1 ст. 405 ЦК, яка прямо вказує на наявність права користування житлом лише у членів сім'ї власника, які проживають разом з ним. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як підсумок, виходячи з буквального тлумачення ч. 1 ст. 405 ЦК України, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом виникає за наявності водночас таких умов: 1) особа повинна бути членом сім'ї власника житла; 2) член сім'ї власника житла повинен проживати разом із ним. Щодо останньої умови, то очевидно, особа повинна проживати разом із власником житла постійно. За відсутності хоча б однієї обставини право користування житловим приміщенням не виникає. Отже, якщо спільне проживання членів сім'ї власника житлового приміщення із власником цього житлового приміщення як підстава для встановлення такого сервітуту припиняє своє існування то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК припиняється й самий сервітут. З письмових заперечень представника третьої особи слідує, що між нею та іншими співвласниками квартири не встановлювалась домовленість про користування спірним житлом іншими особами, [PERSON] згоду на вселення від інших співвласників не отримувала. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, лише за умови якщо вони вселилися в жиле приміщення з дотримання встановленого порядку при їх вселенні. Вагомим є те, що відповідач не має зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі, а відповідно до інформації обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області інформація про реєстрацію [PERSON], [INFO], станом на 26.10.2016 року по Запорізькій області відсутня. Тобто, в спірному жилому приміщенні відповідач мешкає без оплати користування приміщеннями, що є ознакою «тимчасовості». Сукупність викладеного, по-перше, надає підстави для висновку, що відповідач не має самостійного права на спірне житлове приміщення, а отже, хоч і проживає у ньому з дозволу одного зі співвласників, проте, не є членом сім"ї співвласників, по-друге, за спірними правовідносинами він має статус тимчасового мешканця у спірному житловому будинку. Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. Згідно зі ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved