Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до Оратівського районного суду Вінницької області з із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Від позивача та відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 158 ЦПК України, у зв'язку з чим в силу ч. 2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Барським РВ УМВС України у Вінницькій області 15.02.2000 року [PERSON] є громадянином України та зареєстрованим в м. Бар Вінницької області. Відповідно до паспорта громадянки Латвійської Республіки [NUMBER] виданого 07.03.2013 року управлінням у справах громадянства та міграції Краславського відділу Латвійської Республіки [PERSON] є громадянкою Латвії та зареєстрована в [ADDRESS] Згідно з ч.1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суди розглядають спори за позовами громадян України до осіб, які проживають за кордоном, за правилами альтернативної підсудності, передбаченої ст. 110 ЦПК України, а також виключної підсудності, передбаченої ст. 114 ЦПК України та ст. 77 Закону України «Про міжнародне право». Як випливає із змісту ч.1 ст. 75 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред'являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування (ч. 10 ст. 110 ЦПК), а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них (ч. 2 ст. 110 ЦПК). Відповідно до ст. 111 ЦПК Верховний Суд України визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні. У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК. Зокрема, ч. 10 ст. 110 ЦПК України передбачено, що позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Оскільки останнє відоме місце проживання відповідача є с. Оратів Оратівського району Вінницької області, отже, Оратівський районний суд Вінницької області є компетентним судом у розгляді цієї справи про розірвання шлюбу між сторонами і до правовідносин сторін може застосовуватись законодавство України. Крім цього, суд вважає, що сторони домовились про те, що питання розірвання їх шлюбу буде вирішуватись в Україні, про що свідчить заява відповідача з проханням розірвати шлюб без її участі в Україні. Відповідно до засвідченої копії реєстрації шлюбу відповідно до закону про реєстрацію шлюбів 1949 року серії [NUMBER] від 01.06.2012 року виданої реєстраційним округом Ілінг у муніципалітеті м. Ілінг, Нюь Бродвей, округу Іллінг району Ілінг у Лондонському окрузі Ілінг 01.06.2012 року зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача - Лязовський, відповідача - Лактотко. 24.06.2015 року у відповідності до Гаазської конвенції від 05.10.1961 року реєстратором народжень, смертей та шлюбів округу Ілінг Елізабет Барзі проставлено апостиль який підтверджено Державним Секретарем її Величності з питань закордонних справ і співдружності А.Хаджіз за [NUMBER] Статтею 13 СК України визначено, що частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ст. 63 згаданого Закону - припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції № 52 / 5 від 18.10.2000 р. 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) - документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 1 Гаазької Конвенції від 5 жовтня 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Такими офіційними документами визнаються: 1) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; 2) адміністративні документи; 3) нотаріальні акти та інші; 4) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампа, якими скріплений документ,є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений, передбачено ст.3 Конвенції. При цьому апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак, апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок "Apostille" (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)" повинен бути викладений французькою мовою. Судом встановлено, що 01.06.2012 року у муніципалітеті м. Ілінг, Нюь Бродвей, округу Іллінг району Ілінг у Лондонському окрузі Ілінг зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] між сторонами було укладено шлюб, на свідоцтві проставлено апостиль 26 червня 2009 року. Подана позивачем до суду копія Свідоцтва про реєстрацію шлюбу між сторонами містить проставлення Апостиля, який підтверджено Державним Секретарем її Величності з питань закордонних справ і співдружності А.Хлджіз за [NUMBER] Спільних дітей від шлюбу немає. В судовому засіданні встановлено, що спільне сімейне життя сторін не склалося по причині різних поглядів на життя, несхожості характерів, між ними втрачено почуття поваги та любові. З січня 2013 року сторони подружніх стосунків тривалий час не підтримують та не бажають поновлювати подружні відносини, що свідчить про те, що сім'я фактично розпалася. Добровільно розірвати шлюб в органах РАЦСу неможливо, оскільки відповідач ухиляється від розірвання шлюбу в добровільному порядку. Спору майнового характеру між сторонами немає. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. (ч.1 ст.51 СК України) В силу ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За правилами ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до положень ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд встановив, що сім'я розпалась через те, що між сторонами виникали непорозуміння, в результаті чого між ними склалися неприязні відносини. Подружжя припинило шлюбні відносини та з січня 2013 року не проживають разом і жоден із них не вживав заходів для примирення та збереження шлюбу. Відсутність взаєморозуміння між сторонами призвела до втрати почуття любові та поваги, шлюб носить формальний характер, а тому, суд приходить до висновку, що збереження сім'ї між сторонами неможливе, збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам і шлюб слід розірвати. Крім цього, відповідач [PERSON] надала заяву, що замінює нотаріальний акт, яка завірена та перекладена, з якої вбачається, що вона просить розірвати шлюб з [PERSON], спільних дітей немає, спільної власності немає, майнових та фінансових претензії немає. Суд розцінює дану заяву відповідача як таку, якою вона визнає позов. Відповідно до ч. 1 ст.174 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. А від так, суд приходить до переконання, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому у суду є всі підстави для задоволення позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім'ї носить стійкий характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили одне до одного почуття любові, сім'я фактично не існує, примирення між сторонами не можливе. А відтак, позов слід задовольнити та розірвати шлюб. Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує думку позивача, який просить судові витрати покласти на нього та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. Суд вважає за необхідне також роз'яснити сторонам, що згідно з абз.2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved