Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

15.06.2020 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним договору міни житлового будинку та земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування квартири, (а.с., 2 - 6), в якій позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: 1. Визнати недійсним договір міни від 02.07.2019 p., що був посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Руденком A.B. за №1313 та укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , згідно якого було здійснено обмін житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та квартири за адресою [ADDRESS] . 2. Визнати недійсними договір дарування від 18.07.2020 p., що був приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М.Г. за №1096 та укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого було подаровано квартири за адресою [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивувальій честині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права: Згідно свідоцтва про право власності від 23.01.2009 р. за № [NUMBER] та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2009 р. за №1-122, що були видані державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. Коваль (далі-Позивач) належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . Також, згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯМ №737545 земельна ділянка площею 0,0778 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за вищевказаною адресою, кадастровий номер 3222210100:01:448:0022. У Позивача одним із спадкоємців та найближчих членів сім`я була дочка [PERSON] . З 1970-х років та по липень 2019 року Позивач проживала у вищевказаному житловому будинку сама. Іншого житла у Позивача не було. Оскільки Позивач через похилий вік, поганий стан здоров`я та наявність ряду хронічних захворювань не могла та не може на даний час обходитись без сторонньої допомоги, на весні 2019 року дочка Позивача [PERSON] та її онучка [PERSON] (далі-Відповідач) запропонували Позивачу, що вони будуть допомагати їй доглядом та утриманням. При цьому, дочка [PERSON] повідомила Позивачу, що їй та Відповідачу буде набагато зручніше доглядати за Позивачем якщо вона буде проживати ближче до них. Крім того, в них немає можливості та часу здійснювати підтримування та обслуговування будинок, земельну ділянку, а тому краще буде якщо Позивач буде проживати в квартирі. У зв`язку з чим запропонували здійснити обмін житлового будинку Позивача на квартиру. Через деякий час дочка Позивача [PERSON] повідомила, що є квартира за адресою [ADDRESS] , яку власники готові обміняти на будинок та земельну ділянку Позивача за адресою [ADDRESS] . Дочка Позивача [PERSON] повідомила їй, що квартира знаходиться поблизу неї, в гарному стані та їй буде зручніше допомагати Позивачу в її утриманні та догляді. Оскільки Позивач дійсно потребувала догляду та допомоги, вона погодилась на обмін житлового будинку на земельну ділянку, тому що тільки за такої умови вона могла розраховувати на допомогу дочки. Після згоди Позивача дочка [PERSON] самостійно підготувала всі документи для укладання договору міни. 02.07.2019 р. дочка привезла Позивача до приватного нотаріуса Руденка A.B. Нотаріусом були підготовленій необхідні документи по обміну, а саме"договір міни, який Позивач особисто не читала та лише підписала. В подальшому через деякий час дочка [PERSON] звернулась до Позивача та сказала що потрібно ще раз поїхати до нотаріуса для того щоб підписати документи, згідно яких переоформити квартиру на онуку, тобто Відповідача. При цьому, дочка та онука знову пообіцяли що будуть доглядати та допомагати Позивачу. 18.07.2019 р. дочка привезла Позивача до приватного нотаріуса Кулініченка М.Г., де нотаріусом були підготовлення документи на дарування квартири Позивача Відповідачу. Знову ж таки Позивач не читала складених нотаріусом документів та лише їх підписала. Позивач для того щоб гарантувати собі надання відповідної допомоги з боку Відповідача погодилась переоформити квартиру на Відповідача. В дійсності причиною переоформлення квартири було не бажання Позивача подарувати Відповідачу, а бажання отримувати від неї допомогу взамін її квартири. Позивач ніколи не мала наміру розпоряджатись належним їй нерухомим майном, як було зазначено вище, спірний квартира були і є її єдиним житлом, договір дарування вона не мала наміру укладати та підписувати. Через деякий час після оформлення та підписання Позивачем документів щодо міни будинку на квартиру та щодо дарування квартири Відповідачу, Відповідач та дочка Позивача все рідше і рідше навідувались до Позивача, все менше і менше надавали їй допомогу. На даний час Відповідач та дочка Позивача майже не приходять та взагалі не здійснюють догляд та не допомагають. З підстав зазначених нижче Позивач вважає, що договору міни та дарування слід визнати недійсними та визнати за нею право власності на житловий будинок і земельну ділянку. Щодо підстав визнання недійсним договору міни. За змістом ч. 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого нравочину. Як роз`яснив Пленум Верховного суду у п. 23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Серед іншого, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, та інші обставини, які впливають на прийняття рішення відчужувачем у вкрай тяжкій ситуації. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Позивач тяжко хворіла на моменту укладання договору міни та не могла обходитись без сторонньою допомоги, а тому для того щоб її дочка та онука, тобто Відповідач, надавали їй допомогу не мала іншого виходу та вимушена була укласти договір міни будинку на квартиру. Відповідно до судової практики і для того, щоб визнати правочин недійсним з підстав передбачених ст. 233 Цивільного кодексу України, в сукупності необхідно мати такі підстави, зокрема: - наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; - правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; - правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; - особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. На думку Позивача всі вищезазначені обставини були наявні при укладанні та підписаннні договору міни. Окремо необхідно вказати, що що при розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Щодо підстав визнання недійсним договору дарування. З роз`яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття Позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення її під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за вищезазнаеними обставинами. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року№ 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16. Такі ж висновки по одній із подібних справ Верховний Суд виклав у постанові від 1.08.2018 р. у справі №445/1011/17. Позивач посилаючись на загальні підстави для визнання спірного договору недійсним (статті 203, 215 ЦК України) обґрунтовує свої вимоги тими обставинами, що вона не мала наміру дарувати будь-кому свою квартиру, яка є її єдиним житлом, і в якому вона постійно проживає, в тому числі і на даний час. Отже, спірний договір дарування було укладено внаслідок помилки, а тому його слід визнати недійсними. Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення Позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого Відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Таким чином, у зв`язку з відсутністю у Позивача під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність, відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, такий договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов 'язані з його недійсністю. Згідно ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial