Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона в січні 2006 року домовилася із [PERSON] щодо купівлі-продажу житлового будинку по вул. Шкільній, 30 в с. Шевченко Братського району Миколаївської області. Зобов'язання по угоді були виконанні повністю, однак відповідач відмовився укладати договір нотаріально. На сьогодні позивачка має бажання приватизувати земельну ділянку біля будинку, однак зробити цього не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності її на будинок. Відповідач на зв'язок не виходить, тому у позивачки немає можливості оформити договір нотаріально. Всі ці роки позивачка проживає в будинку безперервно, користується ним, утримує та сплачує комунальні послуги, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років, ніхто із третіх осіб претензій не мав щодо вказаного будинку. До початку судового засідання позивач звернувся із письмовою заявою, в якій підтримав позовні вимоги в повному обємі та просив справу слухати за його відсутності. Відповідач до початку судового засідання звернулася із письмовою заявою, в якій визнала позовні вимоги та просила суд справу слухати без її участі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки наданими позивачем документами підтверджується факт відкритого, безперервного використання ним житлового будинку. [PERSON] в січні 2006 року домовилася із [PERSON] щодо купівлі-продажу житлового будинку по вул. Шкільній, 30 в с. Шевченко Братського району Миколаївської області. Зобов'язання по угоді були виконанні повністю, однак відповідач відмовився укладати договір нотаріально. На сьогодні позивачка має бажання приватизувати земельну ділянку біля будинку, однак зробити цього не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності її на будинок. Відповідач на зв'язок не виходить, тому у позивачки немає можливості оформити договір нотаріально. Всі ці роки позивачка проживає в будинку безперервно, користується ним, утримує та сплачує комунальні послуги, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років, ніхто із третіх осіб претензій не мав щодо вказаного будинку. Факт проживання [PERSON] більше десяти років у житловому будинку підтверджується доданими до справи матеріалами. Згідно ст. 382 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право не оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати або відсутності ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно Постанови №5 Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. П. 9 вищевказаної Постанови тлумачить, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідно до ст.344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. На підставі ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, оскільки позивачем не заявлено вимог щодо стягнення судового збору з відповідача на його користь, тому суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем. На підставі викладеного і

Outcome: approved