Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «Придніпровська служба утримання будинку» Черкаської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та моральної шкоди, третя особа: Черкаська міська рада. Позов мотивує тим, що з 22 серпня 2014 року по 31 травня 2019 року вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працюючи у КП «Придніпровська СУБ». Згідно наказу від 31.05.2019 року №100-к/п звільнена з роботи за скороченням штату. Стверджує, що при звільненні з роботи повний розрахунок з нею не проведений, а саме заробітна плата в сумі 22 728,34 грн не виплачена. Крім того посилаючись на норми ст.117 КЗпП України, просить стягнути з підприємства компенсацію за час затримки розрахунку починаючи з 31.05.2019 року по день винесення рішення суду. Позивач також зазначає, що своїми неправомірними діями щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідачем заподіяна їй моральна шкода в сумі 11 364 грн. У зв`язку з чим, просить задовольнити позов. 17 липня 2019 року ухвалою суду позов залишено без руху. 25 липня 2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги зменшила, просила суд стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 15 343,57 грн., оскільки 20 серпня 2019 року відповідач виплатив частково заробітну плату в сумі 7384,77 грн., на задоволенні інших позовних вимог наполягала. Представник відповідача КП «Придніпровська СУБ» Кравець І.В. в судовому засіданні зменшенні позовні вимоги визнав частково. Позовні вимоги стосовно стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 15 343,57 грн. визнав повністю. Однак не погодився із вимогами позивача стосовно стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, оскільки вважає, що вина відповідача у затримці виплати заробітної плати відсутня, а тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню. Також просив відмовити й в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди. Представник третьої особи Черкаської міської ради в судове засідання не з`явився. Причини неявки не повідомив. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов"язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період часу з 22 серпня 2014 року по 31 травня 2019 року працювала у КП «Придніпровська СУБ», що підтверджується записами у її трудовій книжці (а.с.5). Наказом №100-к/п від 31 травня 2019 року, позивач була звільнена з підприємства за скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» ЧМР від 24 червня 2019 року за № 1534 сума заборгованості по заробітній платі позивача становить 22 728,34 грн. (а.с. 8). Відповідно до виписки з з АТ КБ «Приватбанк» від 17 вересня 2019 року відповідач КП «Придніпровська СУБ» перерахував [PERSON] заробітну плату в сумі 7384,77 грн. (а.с.22). У теперішній час заборгованість по заробітній платі в сумі 15 343,57 грн. перед позивачем не сплачена. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. З урахуванням наведенного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 15 343,57 грн. підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки з моменту звільнення ( 31 травня 2019 року) та на момент винесення рішення суду (01 жовтня 2019 року) у КП «Придніпровська СУБ» ЧМР існувала заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Оскільки, під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, було встановлено, що працівникові [PERSON] не були виплачені належні їй від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, прийшов до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку (в даному випадку по день виннесенн рішення суду, як просить про це позивач), оскільки відповідач не довів відсутності в цьому своєї вини. При цьому суд зауважує, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Згідно довідки №1654 від 02 жовтня 2019 року КП «Придніпровська СУБ» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 554,67 грн. Останні два календарні місяця роботи позивача є березень та квітень. Так як, позивач була звільнена з роботи 31 травня 2019 року, то кількість робочих днів в період з 31 травня 2019 року по 01 жовтня 2019 року склала 88 робочих дня. Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні [PERSON] складає 48 810,96 грн. (554,67 грн/день х 88 робочих дня). Стосовно заявлених позовних вимог щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON] , а саме невиплати їй заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останньої уклад життя, завдало їй моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, остання зазнала втрат немайнового характеру, тобто їй завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 2000,00 грн., разом з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 15 343,57 грн. та компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 48 810,96 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, КП «Придніпровська СУБ» ЧМР, в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 грн., оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову, предметом якого є стягнення заробітної плати. Крім того, згідно квитанцій від 24 липня 2019 року за №36, позивачем сплачено судовий збір в сумі 1536,80 грн. за позовні вимоги стосовно стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову, із відповідача КП «Придніпрвська СУБ» ЧМР на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 1536,80 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Outcome: partial