Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті її бабусі [PERSON], пояснивши суду, що 28.07.20016 р. остання померла в смт. Роздольне, Роздольненського району Автономної Республіки Крим. Даний факт заявнику необхідно встановити для того, щоб оформити спадщину після померлої. В судове засідання заявник не з"явилася, подавши суду заяву про слухання справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник (керівник) заінтересованої особи в судове засідання не з'явилася, проте подала на адресу суду заяву про слухання справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення заяви. З врахуванням положень ч.3 ст.211 ЦПК України, де визначено право учасника справи заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Оголосивши заяву, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви з наступних підстав. Ч.3 ст.294 ЦПК України визначено, що розгляд справ окремого провадження відбувається із дотриманням загальних правил, встановлених цим Кодексом. В ч.3 ст.200 ЦПК України визначено, що: За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З врахуванням того, що представником заінтересованої особи було подано письмову заяву, у якій висловлено згоду на задоволення заяви, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Крім того, суд приймає до уваги і положення ч.2 ст.317 ЦПК України, у відповідності до якого справи про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Так, в судовому засіданні встановлено, що дійсно померла [PERSON] [INFO] є бабусею заявника, що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника серії ІІІ-АП №448566, де батьком останньої вказано [PERSON] (а.с.10); копією свідоцтва про народження батька заявника [PERSON], [INFO], де батьками останнього вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8); копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-БВ №107293, з якого вбачається факт зміни прізвища заявником з [PERSON] на [PERSON] (а.с.11). Заявник пояснила, що її бабуся померла 28.07.2016 р. в смт. Роздольне, Роздольненського району Автономної Республіки Крим. Вона звернулась до Городоцького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області для отримання свідоцтва про смерть встановленого законодавством України зразку, але отримала відповідь, згідно до якої в видачі свідоцтва про смерть їй відмовлено, так як пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.7) Дана обставина є перешкодою для прийняття заявником спадщини після смерті бабусі. В підтвердження факту смерті бабусі заявник надала суду копію свідоцтва про смерть останньої, що видана на окупованій території (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Ч.3 даної статті передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, вирішуючи питання щодо оцінки даного доказу, суд приймає такий письмовий доказ, як належний та допустимий та при цьому бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють ї можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.2 вказаної статті, державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. У відповідності до п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актівцивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги надані суду докази, суд вважає за можливе заяву [PERSON] про встановлення факту смерті - задовольнити.

Outcome: approved