Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні зареєстрований, але не проживає його онук [PERSON] , який в 2012 році виїхав на постійне місце проживання до м. Москва Російської Федерації. На неодноразові прохання знятися з реєстрації останній не звертає уваги. Вважає, що відповідач втратив право на проживання в його будинку, оскільки не несе витрат, пов`язаних з утриманням житла та не проявляє до нього інтерес більше шести місяців. При цьому реєстрація відповідача у належному йому житловому будинку впливає на його право отримання субсидії та тягне додаткові фінансові витрати. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі, в якій позовні вимоги він визнав в повному обсязі. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав можливим справу розглянути за відсутності відповідача. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що знає позивача [PERSON] особисто, так як проживає з ним на одній вулиці. Їй відомо, що раніше з [PERSON] в його будинку за адресою: [ADDRESS] , проживав його онук [PERSON] , який в 2012 році виїхав на проживання в Крим, після чого вона його в будинку позивача більше ніколи не бачила. Аналогічні показання надала суду свідок [PERSON] , яка також є сусідкою позивача. Заслухавши доводи позивача, пояснення свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] на даний час Конотопський) район, Сумська область, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією договору дарування частки житлового будинку та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6-10). Згідно довідки Слобідської сільської ради від 25.12.2020 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). З довідки депутата Слобідської сільської ради по виборчому округу №7 Шевченка М.І. вбачається, що при обстеженні господарства [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , виявлено, що [PERSON] зареєстрований за даною адресою, але з 2012 року по теперішній час не проживає. Проживає в м. Москва. (а.с.13). Із копії паспорта [PERSON] слідує, що 01.09.2015 року його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина також підтверджується копією виписки з будинкової книги (а.с. 11). Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України встановлено, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови від 02.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї власника був зареєстрований та проживав в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] на даний час Конотопський) район, Сумська область, який належить позивачу на праві приватної власності. В 2012 році відповідач в добровільному порядку виїхав із вказаного будинку та на даний час постійно проживає в Російській Федерації. Таким чином, вже більше 10 років [PERSON] без поважних причин не проживає в спірному житловому приміщенні, не несе будь-яких витрат на його утримання та на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому залишаючись зареєстрованим у ньому. Своєю реєстрацією у вказаному житловому приміщенні відповідач порушує права позивача, як власника, на користування та розпорядження майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Враховуючи викладене, а також те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу житловим будинком, а тому позов [PERSON] є обґрунтованими та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. Однак, враховуючи позицію позивача, який в позовній заяві просив судові витрати залишити за ним, підстави для стягнення на його користь з відповідача судових витрат по сплаті судового збору відсутні.

Outcome: approved