Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , у якій просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі 123 149, 50 грн. та судові витрати у розмірі 1 231, 50 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до розписки від 07.11.2016 відповідачі отримали грошові кошти в сумі 4 000 доларів США, які зобов`язалися повернути до 31.12.2017 року. Однак відповідачі на даний час борг не повернули, ухиляються від виконання своїх зобов`язань. Таким чином спричинили позивачу значні матеріальні збитки, у зв`язку з чим він звернувся до суду. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідач [PERSON] займався ремонтом автомобілів і ці кошти позичались на розвиток бізнесу, на сьогоднішній день борг не повернуто. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, пояснив, що дійсно позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 4 000 доларів США, які були потрібні для організації його діяльності, пов`язаної з ремонтом автомобілів. Про отримання коштів вони з дружиною склали та підписали розписку, відповідно до якої зобов`язалися повернути борг до 31 грудня 2017 року, однак не змогли зробити цього у визначений час. В подальшому вони з [PERSON] розірвали шлюб. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, пояснила, що дійсно [PERSON] за її згодою взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у зазначеній в розписці сумі. Зазначила, що через кілька місяців після складення розписки вони з [PERSON] розірвали шлюб та проживають окремо. Однак не заперечувала, що кошти позичались на потреби сім"ї. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали, приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 07 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] взяли в борг у [PERSON] грошові кошти у сумі 4 000,00 дол. США на строк до 31 грудня 20217 року, що підтверджується розпискою, складеною та підписаною ними власноруч, однак не повернули вказані кошти у визначеній строк, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, виходячи з викладеного, а також з вимог ст.ст. 1046,1047 ЦК України, суд вважає, що надана позивачем письмова боргова розписка є доказом не лише факту укладення договору позики між ним та відповідачами, але й факту передання зазначеної грошової суми, факту отримання відповідачами коштів за договором позики, а також їх зобов`язання повернути ці кошти до 31 грудня 20217 року. Відповідачами жодних доказів на підтвердження виконання зобов`язання з повернення боргу, суду не надано, факт отримання коштів ними не заперечується. Заперечень проти суми боргу, еквівалентної 4000 доларів США, визначеної позивачем, виходячи з офіційного курсу долара - також не надійшло, отже сума боргу за розпискою, яка підлягає стягненню, дорівнює 114 200,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 3% річних, слід зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Суд приймає приведений позивачем розрахунок та вважає, що з відповідачів підлягають стягненню 3% річних від суми боргу - 8949.50 грн. Вирішуючи питання про солідарне стягнення суми боргу з подружжя, суд зазначає про таке. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положеннями статті 60 СК України встанлвлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Одночасно за частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Тож правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). При цьому при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові ВП ВС від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердила, що була обізнана про укладення договору, підписала його разом з чоловіком, не заперечувала той факт, що договір укладався в інтересах родини, отже суд доходить висновку про наявність підстав для солідарного стягнення коштів з обох відповідачів. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1 232 грн. у рівних частках, стягнувши по 616 грн. з кожного. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved