Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

12.06.2017 року [PERSON] звернувся до Дружківського міського суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на праві власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрований [PERSON] з 02.02.2006 року. З листопада 2015 року відповідач у квартирі не мешкає, комунальні послуги не сплачує, господарством не займається. В квартирі не має його речей, але добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. Просить усунути перешкоду в користуванні ним власністю, визнавши [PERSON], таким, що втратив право на користування житловою площею в квартирі [ADDRESS]. В судове засіданні позивач не з'явився, надав заяву, у якій зазначив, що бажає, що справу розглядали за участю його представника - [PERSON], позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача [PERSON] з"явилась у судове засідання, просить позов задовольнити, визнавши відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, за місцем реєстрації не мешкає. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно статті 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частинами 1,2 статті 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Виходячи із приписів ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 212 ЦПК України зазначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу №2-478 від 06.12.1996 року (а.с.14). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). З матеріалів справи встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] що підтверджується копією домової книги (а.с.15-17) Відповідно до частини 3 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Як вибачається із позовної заяви відповідач знаходився у сімейних відносинах з дочкою позивача [PERSON] та з 2005 року вони почали проживати разом у спірній квартирі, а з 02 лютого 2006 року [PERSON] зареєструвася у квартирі позивача. Проте життя з відповідачем у [PERSON] не склалося, тому з листопада 2015 рокувін у квартирі не проживає. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту, складеному 19.05.2017 року головою теркому мікрорайону № 13 [PERSON] на протязі двох років не мешкає в квартирі [ADDRESS]. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON]., [PERSON] також підтвердили факт того, що відповідач більше року не мешкає в спірної квартирі. Звертаючись до суду з позовом 12.06.2017 року [PERSON] просив визнати відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житлом, посилаючись на те, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з листопада 2015 року, тобто понад два роки. Виходячи із змісту частин 1 ст. 182, частини 3 ст. 640 ЦК України право власності на спірну квартиру у позивача [PERSON] виник-ло з моменту державної реєстрації 06 грудня 1996 року. Тобто на час звернення власника квартири до суду (12.06.2017 року) з позовом про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням в спірній квартирі, у власника було таке право. З зазначеного в позові моменту минуло понад два, як відповідач в спірному житловому приміщенні відсутній, а тому є усі правові підстави для визнання його, такими, що на час звернення позивача до суду втратив право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 ст. 405 ЦК України. Оскільки відповідач не мешкає у квартирі [ADDRESS], не сплачують комунальних платежів, не веде ніяких господарських робіт, не має права власності на частину вказаної квартири позов підлягає задоволенню. Враховуючи порушення відповідачем права власності позивача, суд вважає, що слід зобов'язати Дружківську міську раду виконавчий комітет виписати відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved