Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ПАТ "Альфа-Банк" про визнання недійсним третейського застереження в кредитному договорі №700005674 від 24.04.2008 року. В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що третейська угода є різновидом цивільно-правових відносин, а тому повинна відповідати цивільному законодавству. Третейське застереження, що міститься в договорі порушує його права, як позичальника, оскільки позбавляє права на судовий захист та права вибору суду по підсудності справи. Справу розглянуто згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України у позивача, який надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутності. Позов підтримує. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, з позовом не згодні. Направили до суду заперечення проти позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступні обставини. Із матеріалів справи видно, що 24.04.2008 року між ПАТ "Альфа-Банк" (далі - Банк" та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений кредитний договір № 700005674, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язання за Договором Предмет застави, а Позичальник приймає кредит та передає Банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язання за Договором предмет застави. Пункт 12 договору передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони договору, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійнодіючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз»у відповідності до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійнодіючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» (а.с. 6-7). Отже, зі змісту третейського застереження, встановленого п. 12 кредитного договору, яке відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», суд вбачає, що сторони на стадії укладення договору, включили до нього умови про розгляд спору в третейському суді, який може виникнути у зв'язку з укладенням та виконанням цього договору, обравши спосіб захисту, що передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1,2,3,5,6 ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України в редакції, чинній на час укладення сторонами спірного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 17 ЦПК України - сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що юридичні або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарський правовідносин, крім випадків передбачених законом. Перелік таких випадків міститься в ст. 6 Закону України «Про третейські суди», редакція якої, чинна на час укладення сторонами спірного договору, на відміну від нині чинної редакції, - не забороняла третейським судам розглядати спори у справах щодо захисту прав споживачів послуг банку. Спір може бути пред'явлений на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 року (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних, господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 ЗУ «Про третейські суди»), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань ( ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене ( ч. 2 ст. 22. ст. 64 Конституції України). Таким чином укладення сторонами третейської угоди про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права звернення до суду, а є одним із засобів реалізації права на захист своїх прав. За таких обставин сторони при укладенні кредитного договору досягли згоди щодо вирішення спорів, які можливо виникатимуть в процесі його виконання, третейським судом, а також те, що чинним на час укладення договору законодавством не встановлювалося заборони розгляду таких спорів третейським судом. Відтак наявність третейського застереження у спірному договорі не суперечить закону. Відсутність у додатках до кредитного договору регламенту третейського суду також не тягне недійсність третейського застереження. Позивач всупереч положенням ст.ст. 59-60 ЦПК України не надав належних і переконливих доказів на підтвердження того факту, що був позбавлений можливості ознайомитися з регламентом третейського суду, чи бажав з ним ознайомитися. З викладених вище фактів та положень законів вбачається, що підстав для визнання недійсним третейського застереження немає. За наведених обставин позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed