Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

24.01.2017 позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 128\~985, 73 гривень. Позивач стверджує, що з 01.07.2014 почала працювати бухгалтером БМП Сприяння", була допущена до роботи шляхом допуску її до первинної бухгалтерської документації підприємства, з якою вона ознайомлювалась, приводила у належний стан, готувала та подавала звітність до контролюючих органів. 21.10.2014 відповідачем був оформлений наказ про прийняття позивача на роботу на посаду бухгалтера. Заяву про звільнення [PERSON] не писала, наказ про звільнення не отримувала. Вказала, що за домовленістю з директором підприємства мала отримувати заробітну плату 4160,83 грн., яку фактично не отримувала, а тому просить стягнути її з відповідача. Представник відповідача проти позову заперечує, стверджує, що позивач не перебувала з відповідачем у трудових відносинах, відповідач мав намір укласти з позивачем договір цивільно-правового характеру, що і було відображено в наказі № 20 від 21.10.2014, оскільки договір цивільно-правового характеру позивач не підписала, то представник відповідача вважає, що цей наказ не може бути доказом існування ні трудових відносин між сторонами, ні відносин цивільно-правового характеру. Представник відповідача стверджує, що платіжна відомість по сплату гр. [PERSON] коштів у сумі 35000 дол. США згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 11.03.2014р. не може вважатись достовірним доказом, що підтверджував би факт нарахування заробітної плати [PERSON] , оскільки функціональне призначення платіжної відомості по договору від 11.03.2014 полягає у відображенні розміру внеску за компенсацію вартості майнових прав, а не розміру заробітної плати. Крім того, посилається на відсутність відображення у бухгалтерському обліку відповідача, на відповідних бухгалтерських рахунках, у податковій, фінансовій та статистичній звітностях факту виконання будь-яких робіт позивачем та нарахування останній заробітної плати. Третьою особою Управлінням Держпраці у Житомирській області підтримано позовні вимоги позивача. У своєму листі, надісланому на адресу суду за № 878 від 21.02.2017 (а.с. 51-55 т.1) начальник Управління Держпраці у Житомирській області С.Сечін повідомляє, що за зверненням позивача від 02.06.2016 управлінням Держпраці у Житомирській області було здійснено перевірку наявності факту документального підтвердження трудових відносин між відповідачем та позивачем. Перевіркою, яка здійснювалась на підставі документів, наданих відповідачем було зафіксовано відсутність належного документального оформлення трудових відносин між позивачем та відповідачем. \~ \~ \~ \~ 27.09.2016 на підставі повторного звернення позивача від 06.09.2016 та наданих нею належним чином завірених копій та оригіналів документів, які дали підстави стверджувати про факт трудових відносин між позивачем та відповідачем, наказом № 1829 було повторно призначено позапланову перевірку відповідача, проте керівництвом відповідача чинились перешкоди у проведенні перевірки шляхом приховування та ненадання необхідних для здійснення державного нагляду документів, що було зафіксовано актом перевірки, винесено припис на усунення виявлених порушень, який на день надсилання листа не виконаний, та винесено постанову про накладення штрафних санкцій на відповідача за порушення законодавства про працю. Управління Держпраці у Житомирській області вважає, що надані позивачем документи доводять факт її перебування у трудових відносинах з відповідачем, а також вважає, що має місце порушення відповідачем законодавства про працю в частині використання найманої праці без оформлення трудових відносин. Третя особа Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області у своєму поясненні від 03.04.2017 № 5293, яке надійшло на адресу суду (а.с.183-184 т.1), підтримує позовні вимоги позивача у повному обсязі. Повідомляє, що 02.09.2016 посадовими особами Житомирської ОДПІ управління Державної фіскальної служби у Житомирській області проведено позапланову невиїзну документальну перевірку відповідача з питань оформлення трудових відносин з позивачкою, своєчасності, достовірності , повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ, військового збору за період з 01.07.2014 до 30.06.2015. За результатами даної перевірки складено акт та були винесені податкові повідомлення-рішення про нарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору і складена вимога по сплаті ЄСВ відповідачем. 08.02.2017 ухвалою судді Богунського районного суду м.Житомира Кузнєцова Д.В. відкрито провадження у даній справі та призначено судовий розгляд. 23.02.2017 позивач збільшила свої позовні вимоги, а саме: просила суд встановити факт її перебування у трудових відносинах з відповідачем з 01.07.2014 по теперішній час та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 128\~985, 73 гривень. 02.06.2017 позивач звернулась з заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на об`єкти нерухомості, які належать відповідачу. Ухвалою Богунського районного суду від 07.06.2017 заяву позивача було задоволено та накладено арешт на комплекс об`єктів незавершеного будівництва загальною площею 771 кв м та об`єкт незавершеного будівництва, який складається з приміщень гаражів, загальною площею 206 кв м. 19.06.2017 справа прийнята до провадження суддею Богунського районного суду м.Житомира Чішман Л.М. В судовому засіданні позивач( за її участі в судовому засіданні) та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Зазначили, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем, виконувала обов"язки бухгалтера, неодноразово здавала звітність до контролюючих органів. Предстанвик відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, при цьому наголошував, що позивач на підприємстві була лише декілька разів, жодні обов"язки бухгалтера на останню не покладались, посада бухгалтера на підприємстві була взагалі відсутня. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини: БМП «Сприяння» 21.10.2014 року видано наказ №20 про зарахування позивача бухгалтером на підставі її заяви від 20.10.2014 року (а.с.4 т.1). Відповідач не заперечував щодо існування вказаного наказу. Пояснення представника відповідача про подальше скасування наказу№ 20 від 21.10.2014 року будь-якими доказами не підтверджено. Посилання представника відповідача на те, що, даний наказ не вступив в силу, оскільки у ньому зазначено «Зарахувати [PERSON] бухгалтером БМП «Сприяння» уклавши цивільно-правову угоду», а цивільно-правову угоду позивач не підписала є безпідставними, позаяк укладення цивільно-правової угоди є вільним волевиявленням сторін направленим на встановлення, зміну чи припинення рівноправних цивільно-правові відносини між сторонами і тому видання наказу (який є локальним імперативним нормативним актом юидичної особи) не потребує. Частина 3 ст. 24 КЗпП України в редакції від 16.10.2014, яка діяла на момент видання даного наказу передбачала, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Таким чином, видання наказу про зарахування позивача на роботу свідчить про укладення трудового договору між позивачем та відповідачем. Твердження представника відповідача про те, що станом на 21.10.2014 у штаті підприємства була відсутня посада бухгалтера спростовується наказом № 20, позаяк у наказі вказано, що на підставі заяви [PERSON] про зарахування її на вакантну посаду бухгалтера керівництво зараховує її бухгалтером БМП «Сприяння». Отже на підприємстві станом на 21.10.2014 існувала посада бухгалтера. Не відображення цієї посади у штатному розкладі підприємства при фактичному зарахуванні на цю посаду працівниці не може свідчити про відсутність такої посади. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача, що відсутність у наказі про прийняття працівника на роботу у повному обсязі інформації, яка передбачена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 (яким затверджено типову форму наказу про прийняття на роботу), унеможливлює прийняття на роботу фахівця у відповідності з вимогами трудового законодавства України, оскільки законодавець передбачив, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. (ч.4 ст. 24 КЗпП України в редакції від 16.10.2014, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.) Таким чином, не зазначення в наказі усієї інформації, яка передбачена наказом Держкомстату України № 489 від 05.12.2008, не може свідчити про неукладення трудового договору, якщо працівник фактично був допущений до роботи та був виданий наказ про його зарахування на роботу. Не зазначення в наказі про прийняття повної інформації, яка передбачена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 є недоліком видавника наказу, тобто самого відповідача. Крім того, вказані обставини підтверджуються листами відповідача, які адресовані позивачу 23.06.2015; 03.08.2015; 12.04.2016 (а.с.6-8; 166-168 т.1), у яких керівники відповідача (в тому числі і представник відповідача у даній справі) стверджують, що позивач у відповідності з її особистою заявою та наказом по БМП «Сприяння» № 20 від 21.10.2014 зарахована з 21.10.2014 на посаду бухгалтера БМП «Сприяння». У даних листах керівники відповідача підтверджують факт передачі позивачу бухгалтерської документації за актом від 27.09.2014 для ознайомлення, упорядкування та опрацювання. У судовому засіданні представник відповідача дане твердження, викладене ним у вищевказаних листах, а також існування самих листів не спростував. Таким чином, дані листи свідчать як про факт зарахування відповідачем позивача на роботу на посаду бухгалтера, так і про фактичне допущення відповідачем позивача до роботи. Факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується бухгалтерськими документами та документами фінансової та податкової звітності БМП «Сприяння» (а.с.124-157 т.1). Дані документи містять підпис та прізвище, ініціали позивача, підпис та прізвище, ініціали керівника відповідача та печатку відповідача. Також документи податкової звітності містять штамп з відміткою «Отримано», дату отримання, з зазначенням юридичної особи, що здійснила відмітку «Житомирська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Житомирській області». Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказані бухгалтерські документи та документи податкової звітності виготовлялись позивачем з відома та за згодою керівника відповідача. Наявність вищевказаних бухгалтерських документів та документів податкової звітності спростовує твердження представника відповідача, викладене ним у запереченні проти позовної заяви (а.с. 21-30 т.1), що позивач не виконувала жодної роботи на підприємстві. Факт подання вищевказаних документів фінансової та податкової звітності до Житомирської ОДПІ підтвердила у своїх письмових поясненнях суду від 03.04.2017 і третя особа Житомирська ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області (а.с. 183-251 т.1; а.с. 1-21 т.2). Так само, вказана третя особа підтвердила право позивача підписувати та подавати такі звіти від імені відповідача у зв`язку з виданням наказу № 20 від 21.10.2014 про зарахування позивача бухгалтером та подання такого наказу до Житомирської ОДПІ.(а.с. 7 т.4 ). Останній документ податкової звітності відповідача, досліджений судом, який був підписаний позивачем, скріплений печаткою відповідача та отриманий Житомирською ОДПІ 20.02.2015 та має назву «Податкова декларація з плати за землю». Позаяк відповідачем не надано суду доказів, що підприємством здавалась інша відмінна від наданої позивачем звітність. Суд відхиляє такі докази, як бухгалтерські документи, які датовані пізнішими датами: розрахункова відомість за липень 2015 (а.с. 158 т.1, а.с. 18 т.2); звіт про суми нарахованої заробітної плати від 04.08.2015 (а.с. 159-164 т.1), відомості про нарахування заробітної плати застрахованої особи від 04.08.2015 (а.с.165 т.1), оскільки ці документи підписані лише позивачем, не скріплені підписом керівника відповідача та печаткою відповідача, а також на них не проставлена відмітка про отримання їх податковою інспекцією чи будь-якими іншими контролюючими органами. Сукупність наведених обставин, в тому числі і заперечення відповідача щодо вказаних документів викликає сумнів у їх достовірності та у факті їх виготовлення позивачем у вказані дати та виконанні трудових обов`язків в рамках трудового договору з відповідачем. Крім того, факт виготовлення цих документів у вказані дати в межах трудового договору з відповідачем суперечить твердженню позивача, викладеному нею у скарзі до Житомирської ОДПІ від 30.05.2016 (а.с.34 т.1), у якій вона стверджувала, що на підприємстві роботу бухгалтера вона фактично виконувала до квітня 2015 року. Проте ніяких належних та допустимих доказів виконання роботи бухгалтера у відповідача за період з 21.02.2015 до квітня 2015 та у більш пізній час позивачем не надано. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено існування трудових відносин з відповідачем з 21.10.2014 по 20.02.2015. Що стосується дати виникнення трудових відносин між позивачем та відповідачем, то суд вважає, що позивач не довела факт допущення її відповідачем до роботи саме з липня 2014 року. Долучені до матеріалів справи бухгалтерські та банківські документи картки рахунків, квитанції, платіжні доручення, банківські виписки (а.с. 78-117 т.1) не містять інформації, що вони складені, оброблені позивачем, а документи в Т. 1на а.с. 78-102 не стосуються спірного періоду. Покази свідків з сторони позивача та відповідача суд до уваги не приймає, оскільки останні є протирічливими. Покази свідків позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були заслухані у судових засіданнях 01.11.2017, 07.12.2017, 18.04.2018 та дали свідчення, що знають, що позивач працювала бухгалтером у відповідача, бачили її на території підприємства, суперечать показам свідків відповідача, які були заслухані за клопотанням відповідача. Крім того, суду не надано доказів, що свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно працювали у відповідача у спірний період, у зв`язку з чим вони могли знати про роботу позивача. Оглянуті та досліджені судом копії цивільно-правових угод вказаних свідків з відповідачем суд не може оцінити як допустимі та достовірні, так як оригінали цих документів суду не надані, а відповідач їх наявність та достовірність заперечує. Відповідно до вимог ч.2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Посилання відповідача на факт перебування позивача у спірний період у трудових відносинах з ФОК «Динамо» не спростовує факту перебування її в той же час і у трудових відносинах з відповідачем, позаяк ч.2 ст. 21 КЗпП України передбачено, що працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Розрахунок коефіцієнта використання виробничої потужності (а.с.159-169 т. 2), наданий представником відповідача, не спростовує факту роботи позивача у відповідача у спірний період, оскільки робота бухгалтера не пов`язана з використанням станків та інших виробничих потужностей підприємства. Посилання представника відповідача на відсутність підписів позивача у журналах інструктажів з охорони праці та правилах внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 216-223 т.2) не спростовує факт укладення з позивачем трудового договору, ознайомлення працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та охорони праці є обов`язком роботодавця, а не працівника, а огляд та дослідження вказаних доказів викликає сумнів, оскільки саме відповідач мав виконати обов`язок щодо ознайомлення, у журналі інструктажу взагалі відсутні записи починаючи з 07.07.2013р.; у журналі вступного та первинного інструктажів та в правилах внутрішнього трудового розпорядку містяться лише по два записи про ознайомлення та підписи лише двох осіб у кожному документі, один 01.11.2011, другий - 02.07.2012, при цьму прізвищ осіб, які поставили підписи, не вказано за виключенням однієї особи. В той час, як у третьому кварталі 2013, згідно даних податкового розрахунку (а.с.238 т.2) було прийнято на роботу до відповідача трьох осіб, а згідно контракту від 07.01.2010 року ( а.с. 229 т.2) був прийнятий на роботу директор відповідача [PERSON] ( факт роботи якого на підприємстві підтверджує представник відповідача ). Отже, відповідач повинен принаймі чотирьох осіб,. ознайомити під підпис з правилами внутрішнього трудового розпорядку та провести з останніми вступний та первинний інструктаж з техніки безпеки. Проте підписи всіх осіб у вищевказаних документах відсутні (а.с.218-223 т.2). Посилання представника відповідача на акт центру зайнятості (а.с. 26 т.2) є неналежним доказом, позаяк цей акт складений 16.04.2014, тобто до настання періоду, який є предметом розгляду у даній справі. Суд відхиляє як недопустимі докази, а саме письмові заяви подані фізичними особами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позаяк відповідно до вимог ч.2 ст.76 ЦПК України, показання свідка та письмові докази це різні види доказів. Ст. 230 ЦПК України передбачений певний порядок допиту свідка встановлення його особи, приведення до присяги тощо. Цей порядок не дотриманий у письмових заявах фізичних осіб, тому суд не визнає їх допустимими доказами. Суд не бере до уваги подані відповідачем матеріали досудового слідства, оскільки суду не надано доказів завершення досудового слідства та прийняття судом остаточного рішення по даним кримінальним провадженням. Тому факти, викладені у матеріалах досудового слідства, не є остаточно встановленими фактами і не можуть бути прийняті судом як достовірні докази. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача, щодо тих обставин, що з позивачем було укладено цивільно правову угоду враховуючи наступне. У\~ст.626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається. Таким чином посилання представника відповідача на укладення цивільно правової угоди, яка в свою чергу не підписана позивачем є безпідставним. Доказів про встановлення відповідачем позивачу розміру заробітної плати у період його роботи у відповідача суду не надано. Суд відхиляє доказ, наданий позивачем («Платіжна відомість по сплаті [PERSON] коштів в сумі 35000 дол. США» а.с. 49; 119-120 т.1) , який позивач вважає таким, що доводить факт встановлення їй заробітної плати у розмірі 4160, 83 грн., як недопустимий та такий, що викликає сумнів у його достовірності. Суду не надано оригіналу даного доказу, а відповідач наявність такого документу заперечує. Відповідно до вимог ч.2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.\~Крім того, даний доказ не містить інформації, що поза розумним сумнівом саме такий розмір заробітної плати, 4160,83 грн. (не більший і не менший) було встановлено позивачу. З огляду на те, що суд позбавлений можливості оглянути та дослідити оригінал вказаного документу та надати йому оцінку, наявний сумнів у його достовірності у представника відповідача, суд виключає дану платіжну відомість з числа доказів і вирішуватиме справу на підставі інших доказів. Таким чином, суд вважає, що розмір встановленої заробітної плати позивачем не доведено. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Стаття 3 вказаного Закону передбачає, що мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Відповідачем не надано суду доказів виплати заробітної плати позивачу за період з 21.10.2014 до 20.02.2015. У зв`зку з чим, суд приходить до висновку про порушення відповідачем ст.ст. 97, 115 КЗпП України, ст.ст. 15, 21-24 Закону України «Про оплату праці» . Таким чином, відповідачу належить нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з заробітної плати за період з 21.10.2014 року до 20.02.2015року. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Відповідно до Законів України про державний бюджет України на відповідні роки у спірний період розмір мінімальної заробітної плати становив - 1218,00 грн. За таких обставин на користь позивача з відповідача підлягає до стягнення 5044,11 грн. за період з 21.10.2014 по 20.02.2015р - з розрахунку мінімальної заробітної плати встановленої у відповідному періоді ( жовтень 2014 р. - 476,61\~грн. + листопад 2014р. по січень 2015 р. включно- 3654, 00 грн. + лютий 2015 р.- 913,50 грн.)

Outcome: partial