Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

22 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсною довіреність видану [PERSON] на ім`я [PERSON] від 13.09.2012 року зареєстровану в реєстрі під № 699, а також визнати недійсним рішення про державну реєстрацію прав від 27.10.2012 року за реєстраційним номером 38006984, видане [PERSON] міжміським бюром технічної інвентаризації. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [PERSON] (надалі - Позивач) у період з 1990-1996 роки проживав разом із батьками, дідусем - [PERSON] та бабусею - [PERSON] у чотирикімнатній квартирі, що знаходилась за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі був зареєстрований але не проживав дядько Позивача - рідний брат батька Позивача - [PERSON] (надалі - Відповідач), який фактично, з 1981 р. проживав разом із своєю дружиною у її квартирі. У 1996 р. за ініціативою Відповідача, вищевказану квартиру було приватизовано та продано. На отримані від договору купівлі-продажу квартири кошти було придбано дві квартири: однокімнатну для сімї Відповідача та трикімнатну для проживання решти сімї: Позивача із його батьками, дідом та бабою. Новопридбана квартира знаходилась за адресою [ADDRESS] (надалі - Квартира).Позивача з його матір`ю не було прописано у квартирі. Зареєстровані там були дід, баба та батько Позивача [PERSON]. Позивачу у подальшому стало відомо що, договір купівлі-продажу Квартири було укладено одноособово його дідом на його імя. Факт придбання квартири від Позивача батька і матері приховали, при оформленні особового рахунку на користувачів квартири вказаний договір купівлі-продажу надано не було. Тому, батько Позивача вважаючи, що квартира не куплялася, а була розміняна, не заявляв свої права на частку у вказаній квартирі. Чинне станом на 1996 р. законодавство не пов'язувало визначення права власності на нерухоме майно виключно з державною реєстрацією прав в державному реєстрі. Виходячи зі змісту ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України та ст. 128 ЦК УРСР, квартира з моменту її передання покупцеві діду Позивача, 28.06.1996 р. (момент укладення договору купівлі-продажу квартири) стала спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Факт шлюбних відносин між бабусею Позивача та дідом зазначається в автобіографії та анкеті батька Позивача - [PERSON], виданої за місцем його роботи. Документ, що засвідчує факт укладення шлюбу між дідом Позивача та бабусею знаходиться у Відповідача, який його приховує і Позивачу не надає. Шлюб між бабусею та дідусем був зареєстрований у Росії приблизно у 1951-1952 р.р., Позивачу точно невідомо у якому місті, так як дідусь був офіцером та часто переїжджав із місця на місце. Позивач звертався до Органів реєстрації цивільного стану для отримання інформації про укладений між бабусею та дідусем шлюб, але там йому було відмовлено. У 2000 р. померла бабуся Позивача - [PERSON]. Спадковим майном бабусі Позивача є право сумісної власності подружжя, а саме ? квартири, що знаходилась за адресою: [ADDRESS]. На момент смерті [PERSON] разом із нею були зареєстровані та проживали: дід Позивача та чоловік померлої [PERSON] та батько позивача, син померлої - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] були спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину після [PERSON] у вигляді права на частку у Квартирі, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, так як на момент смерті спадкодавця були зареєстровані та проживали разом із нею в даній квартирі та несли витрати на її утримання. Відповідач будучи спадкоємцем першої черги, не подав заяву про прийняття спадщини, і таким чином, вважається таким, що не прийняв спадщину. Внаслідок трагічного випадку 25.06.2009 р. батько Позивача трагічно загинув - згорів на очах свого батька [PERSON]. Із дотриманням встановленого законом строку Позивач у 2009 р. звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини до Третьої державній нотаріальної контори, де йому відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності зареєстрованого майна у батька Позивача. Позивач має право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги у вигляді частки у праві спільної сумісної власності батька Позивача на квартиру [ADDRESS], що була набута ним у складі спадщини його матері - [PERSON]. Після трагічної загибелі батька Позивача, його дід втратив душевний спокій та тяжко захворів. Він практично не виходив із квартири. Відповідач скористався важким станом дідуся Позивача, який обмежив можливість Позивача та інших членів сімї спілкуватись із [PERSON]. Відповідно до довідки, виданої Державним закладом «Спеціалізована медико-санітарна частина № 6 Міністерства охорони здоровя України» 13.11.2014 р. у період з 20.06.2000 р. [PERSON] спостерігався у поліклініці № 6 МОЗ України з діагнозом Дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ стадії, з 13.03.2008 р - хронічне порушення мозкового кровообігу», а з 10.07.2012 року дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ стадії. Третя стадія Дисциркуляторна енцефалопатія супроводжується зокрема вираженим слабоумством хворого. Слабоумство (недоумство, деменція) є синдромом захворювання мозку, як правило, хронічного чи прогресуючого характеру, коли з'являються порушення вищих коркових функцій (пам'яті, мислення, орієнтування, розуміння, здатності до навчання, мови та розсудливості). Тобто у період з 20.06.2000 р. дід Позивача був фактично недієздатним, не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, втратив здатність мислити. 23.11.2009 р. дідусь Позивача склав заповіт, яким заповів все належне йому майно Відповідачу. Саме в час особливого загострення хвороби діда Позивача, 13.09.2012 р. Відповідач організував видачу довіреності від [PERSON] на своє імя. Довіреність була оформлена приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (надалі третя особа) за місцем проживання [PERSON]. Даною довіреністю було передбачено право Відповідача представляти інтереси [PERSON] з приводу вчинення будь-яких дій з питань реєстрації у відповідних органах права власності на належну [PERSON] квартиру, одержати витяг про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на вищевказану квартиру та інше. На підставі вищевказаної довіреності, Відповідач зареєстрував у реєстрі прав на нерухоме майно право власності діда Позивача на квартиру [ADDRESS], але витяг про державну реєстрацію не був підписаний начальником МБТІ та не має печатки установи. [PERSON] був визнаний єдиним власником вказаної квартири. Але, при реєстрації права власності на Квартиру не були враховані обставини набуття квартири та спадкування прав на цю квартиру іншими особами. 15.10.2013 р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИІ № 542075, виданим 16.10.2013 р. відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 7037. Вважає, що довіреність, яка була видана [PERSON] на імя Відповідача, повинна бути визнана судом недійсною, так як була видана із значними порушенням вимог закону, а саме ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» згідно якої у разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства. Третя особа не могла не помітити, що дід Позивача дуже хворий, та через хворобу має виражене слабоумство, не усвідомлює та не здатний усвідомлювати значення своїх дій. Таким чином, Третя особа повинна була перевірити, чи страждає довіритель (дід Позивача) на психічний розлад, який може вплинути на здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, але цього не зробила. В цьому випадку, Третя особа повинна була відмовити у вчиненні нотаріальної дії, виходячи із вимог п. 4 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат». Крім того, довіреність була підписана не особисто довірителем, а іншою особою [PERSON], з причин «через похилий вік та хворобу». Відповідно до ч. 3 ст. 45 ЗУ «Про нотаріат»: «Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчу вальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. В довіреності визначена причина - через похилий вік та хворобу, але, в ст. 45 ЗУ «Про нотаріат» не передбачено можливість підписання довіреності іншою особою через похилий вік довірителя, а причина «хвороба» - не підтверджується діагнозом та необхідними довідками. Таким чином, Третьою особою не було перевірено обсяг цивільної дієздатності [PERSON], що є грубим порушенням вимог вищевказаного закону. Таким чином, довіреність, видана [PERSON] на імя Відповідача повинна бути визнана судом недійсною, так як при її укладенні були порушені вимоги ст. 203 ЦКУ, яка визначає особливі вимоги для дійсності правочинів, а саме наявність у довірителя необхідного обсягу цивільної дієздатності та можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так як недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, документи, які були видані при використанні прав за вказаною довіреністю повинні бути також визнані судом недійсними, а саме - Рішення про державну реєстрацію прав від 27,10.2012 р. за реєстраційним номером 38006984. Позивач дізнався про наявність оспорюваної довіреності тільки 12.04.2014 р. при звернені до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Позивач звертався із зверненням про скасування довіреності до Головного управління юстиції у Дніпропетровської області та до Міністерства юстиції України, у відповідях яких [PERSON] було повідомлено, що питання щодо правомірності вчинення нотаріальних дій вирішуються виключно у судовому порядку. На підставі вищевикладеного позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. 25 листопада 2015 року представник Відповідача [PERSON] надав суду заперечення на позовну заяву, які згодом доповнив, в яких посилається на те, що вимоги Позивача є необгрунтованими і незаконними. Так, 06 жовтня 2015 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області по справі № 204/3384/14-ц у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба [PERSON] міського управління юстиції про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна - відмовлено. Відповідно до вказаного рішення судом не встановлено факту шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до цього не можна стверджувати, що [PERSON] мала спільну сумісну власність на квартиру [ADDRESS] з [PERSON], яка йому належала. І відповідно до цього його батько [PERSON] не міг отримати в спадщину того чого не мала [PERSON], тому судом було відмовлено Позивачу про визнання права на спадкування нерухомого майна. Фактично, Позивач не повідомивши суд про наявність вище вказаного рішення Апеляційного суду від 06 жовтня 2015 року по справі №204/3384/14ц приховав від суду це рішення і безпідставно наполягав, що [PERSON] була у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] мала сумісну з ним власність, що протирічить вказаному рішенню. Не маючи права на спадкування частки вищевказаної квартири, яку його батько не отримував в спадщину, Позивач на мав юридичних підстав заявляти вказаний позов. Інших підстав, що виданою довіреністю і рішенням про державну реєстрацію права власності на квартиру на [PERSON] порушені права Позивача ним в позовній заяві не вказано. Позивач безпідставно посилаючись на довідку про хворобу [PERSON] стверджує, що у період з 20.06.2000 р. він був фактично недієздатним, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. А відповідно робиться висновок, що він не розумів своїх дій коли видавав довіреність, бо був недієздатний. Це фактично ні чим не підтверджена думка Позивача. [PERSON] до травня 2009 року працював на підприємстві і звільнився при ясному розумі і твердій памяті. І до самої смерті він усвідомлював значення своїх дій і керував ними. Ні родичі [PERSON], ні органи опіки та піклуванні, або медичні заклади де він лікувався не подавали заяви до суду про обмеження його дієздатності відповідно до ст. 36 ЦК України та главою 2 ЦК України, бо для цього не було ніяких підстав. Відповідно, ні у нотаріуса [PERSON], яка посвідчила довіреність, ні у [PERSON], яка її підписала після спілкування з [PERSON] 13.02.2012р. не виникло сумнівів в його дієздатності і бажанні видати таку довіреність. Позивач з надуманих мотивів, безпідставно, в позовній заяві вказує на Відповідача як на непорядну людину, то начебто з вини Відповідача його та його матір не було прописано у 1996р. в квартиру [ADDRESS]. Начебто від його батька та матері приховали, що договір купівлі-продажу був оформлений на його діда [PERSON] і тому його батько вважаючи, що квартира не куплялась, а була розміняна не заявляв про свої права на частку у квартирі. Якщо це не добросовісна помилка Позивача, то навмисне перекручування фактів, щоб якось скомпрометувати Відповідача. Його дід, бабуся та батько, це були дорослі та дієздатні люди які на свій розсуд розпоряджалися своїми цивільними правами і разом прийшли до згоди, що договір купівлі-продажу квартири треба оформити на [PERSON] І нема ніяких підстав вважати, що його батько та бабуся не знали і були не згодні з цим рішенням. Позивач не вказує, що на час придбання квартири його мати і батько вже фактично розлучились і жили окремо і тому її не збирались прописувати у придбану квартиру і повідомляти їй на кого вона оформлена, бо вона не мала ніяких прав на цю квартиру. Позивач як основні підстави позову вказує, що він має право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги у вигляді частки у праві спільної сумісної власності батька Позивача на квартиру № 125 будинку по вул. Фабрично-Заводська у м. Дніпропетровську, що була набута ним у складі спадщини його матері - [PERSON] Далі вказує, що [PERSON] був визнаний єдиним власником квартири. Але при реєстрації права власності на квартиру не були враховані обставини набуття квартири та спадкування прав на цю квартиру іншими особами. Вище сказане є не обґрунтованим і надуманим тому, що ніяких документів на момент реєстрації квартири, що батько Позивача приймав в спадщину частку вказаної квартири не було, бо [PERSON] таких прав на квартиру не заявляв і не оформлював. Відповідно як щоб [PERSON], або хтось інший і хотів зареєструвати частину квартири на померлого [PERSON] то в МБТІ зразу б вимагали документ який підтверджує права [PERSON] на частку квартири і яку саме частку. Відповідно, що обставини набуття вказаної квартири були враховані і вона була зареєстрована на власника квартири [PERSON]. І тому факт реєстрації квартири на [PERSON] є законним і обґрунтованим. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог Позивача в повному обсязі. 26 листопада 2015 року у судовому засіданні Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву в яких посилався на те, що Позивач просить у своєму позові визнати недійсною довіреність від 13.09.2012 р, видану його батьком [PERSON] на його ім'я, в якій він уповноважив його на реєстрацію у відповідних органах влади договір купівлі-продажу, який утверджує його право власності на квартиру [ADDRESS] у м Дніпропетровську і отримати всі необхідні документи. Але ніякі права Позивача видачею цієї довіреності не утискаються і не заперечуються. Ця довіреність не змінювала право власності на вищевказану квартиру його батька, так як по цивільному кодексу, що діяв на момент придбання квартири, право власності наступало після укладення договору та незалежно від реєстрації договору це право зберігалося за ним. Це право підтверджується також тим, що на нього були переоформлені всі комунальні рахунки, які він оплачував за квартиру, як її власник. Відповідач не набував жодних прав на квартиру батька, так тільки виконував його доручення про реєстрацію власності. Тим більше, що згідно із заповітом, складеним 23 листопада 2009, Відповідач був його єдиним спадкоємцем і йому не потрібно було вдаватися до будь-яких фальсифікації будь-яких документів. Інтереси Позивача також ніяк не порушувалися, так як він не мав жодних прав на квартиру батька Відповідача і не був його спадкоємцем за заповітом. Позивач у своїй позовній заяві посилається на факти, які не мають ніякого відношення до суті справи. Він описує історію придбання квартири батьком Відповідача, яку він сам знати не міг. Так, квартира купувалася в 1996 р., коли позивачу було всього шість років і все що він говорить про це, це розповідь з чужих слів і багато в чому помилкова. Позивач стверджує, що при реєстрації права власності не були враховані обставини придбання квартири та успадкування прав на цю квартиру іншими особами, але для реєстрації договору купівлі-продажу це не має ніякого значення. Позивач вважає, що довіреність була завірена приватним нотаріусом [PERSON] з порушенням закону, але сам приводить в додатку до свого позову відповіді управління Міністерства юстиції України від 17.12.2014 року та від 11.03.2015 року в яких говориться, що від [PERSON] були затребувані пояснення і копії необхідних документів і що нотаріальна дія може бути оскаржена в суді особою, прав та інтересів якої стосуються ці дії чи акти або чиї цивільні права та інтереси були порушені. При цьому у відповідях з управління Міністерства Юстиції нічого не говориться про те, що довіреність була оформлена з порушенням закону. Позивач призводить довідку з СМСЧ № 6 про хвороби батька Відповідача в якій нічого не говориться про його недієздатність та висновки які робить Позивач, є його особистою думкою. Тим більше образливим для пам`яті батька Відповідача є його твердження, що його батько з 20.06.2000 р був фактично недієздатнім, що не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, втратив здатність мислити. Батько Відповідача до травня 2009 року працював на ВО ЮМЗ і звільнився через перелом руки і неможливості роботи за фахом. Після смерті брата Відповідача [PERSON], [PERSON] проживав сам у своїй квартирі, сам себе обслуговував і незважаючи на багаторазові пропозиції Відповідача жити разом з його родиною, навідріз відмовлявся від цього. Всі ці роки його неодноразово бачили його сусіди по будинку і колишні товариші по службі і ні в кого не було ніяких сумнівів в його дієздатності. Позивач сам один-два рази на рік бачив батька Відповідача і ніколи не сумнівався в його дієздатності. На підставі вищевикладеного просив відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. У судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник Позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити при цьому надав пояснення, аналогічних викладеним у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Представник відповідача також заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволені у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не зявилася. Про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Допитаний в судовому засіданні 23.12.2015 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є знайомим померлого [PERSON] оскільки працював з ним разом. У 2009 році [PERSON] пішов на пенсію. Вони були сусідами, ходили один до одного у гості. Останнього разу бачився з померлим у липні 2011 року у магазині, він перебував у нормальному стані та при памяті. Про свого сина [PERSON] він відзивався добре, а про другого сина [PERSON] не дуже добре, оскільки той випивав. Допитана в судовому засіданні 23.12.2015 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона з померлим [PERSON] є сусідкою. Знайомі вони вже давно, і з померлим, і з його сином [PERSON]. З померлим вони часто зустрічалися, він був дуже вихований та культурний та завжди був у своєму розумі. Останнього разу вони бачилися в кінці літа 2012 року, [PERSON] вивів його на вулицю і вони сиділи на лавці біля будинку. Відносини в них були гарні. Допитана в судовому засіданні 23.12.2015 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відповідач по справі [PERSON] є її чоловіком. У 2009 році помер його брат [PERSON]. Дід [PERSON] відмовився перейти проживати до них з чоловіком до дому. Аби вони за ним доглядали, оскільки міг сам за собою доглядати. У 2011 році в нього почалися проблеми з ногами і вони вирішили що [PERSON] переїде проживати до батька щоб йому допомагати. Потім влаштували його до медичного закладу на лікування. [PERSON] завжди був при своєму розумі. Довіреність сам не підписав тому що поламав руку та лікував її. Допитаний в судовому засіданні 12.01.2016 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він працює лікарем у психо-неврологічному диспансері. На період лікування хворого [PERSON] з01.08.2011 року по 18.08.2011 року він виконував обовязки завідувача відділенням. Померлий [PERSON] лікувався у нього у відділенні. Діагноз в нього був неврологічний, якому притаманні такі риси: порушення емоційних проявів, нездатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, порушення поведінки, порушення памяті. Зустрічаються різі ступені деменції: порушуються память та інтелект, розуміння. Такий діагноз не виліковується, його можливо лише зупинити, інакше все тільки погіршується. У [PERSON] на момент його знаходження на лікуванні стан був тяжкий. Діагноз, який йому поставили у лікарні сосуди ста атеросклеротична деменція з порушенням поведінки. Іноді він ставав агресивним, плутав місце свого перебування, забував свій вік. Хворі с таким діагнозом до обіду почувають себе краще ніж після обіду. Погіршення стану можливе на протязі і одного і двох днів, все дуже індивідуально. В залежності від тих чи інших обставин. Зазначив, що він не був особистим лікарем померлого. Чи мав можливість [PERSON] керувати своїми діями він сказати не може, оскільки не я експертом. Виписаний [PERSON]П, був без позитивної динаміки. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON] за життя мали двох дітей [PERSON], 1957 р. н. та [PERSON], 1952 р. н. [PERSON] померла 01 березня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 340614, яке видано 03.03.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 401 (а.с. 29). 20 червня 1996 року [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (надалі спірна квартира), що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.06.1996 року посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4971 (а. с. 9). Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР 1963 року (що діяв на той час) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Виходячи з вище викладеного, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] набув права власника на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] в момент передання йому цієї квартири продавцем, та був її власником, оскільки за вказаним Договором купівлі-продажу єдиним покупцем зазначений саме він. 25 червня 2009 року помер батько Позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 286998, яке видано 03 липня 2009 року відділом реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 4803 (а.с. 30). Згідно заповіту від 23 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрованого у реєстрі за № 1832, [PERSON], [INFO], на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, заповів усі права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також усі його права та обов`язки, які можуть належати йому у майбутньому, та усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією заповіту, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 64). Судом також встановлено що, 13.09.2012 року [PERSON], 20 серпня 1928 р. н. уповноважив [PERSON], 21 вересня 1952 р. н. представляти його інтереси в органах місцевого самоврядування, архітектури, органах нотаріату, у відповідному бюро технічної інвентаризації та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування і форм власності, з приводу вчинення будь-яких дій з питань реєстрації у відповідних органах права власності на належну йому квартиру [ADDRESS]. Одержати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на вищевказану квартиру, інші необхідні документи, що підтверджується копією довіреності від 13 вересня 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 667. Вищевказана довіреність, у зв`язку з похилим віком та хворобою [PERSON] була підписана гр. [PERSON] (а. с. 23). 11.10.2012 року Відповідач - [PERSON], діючи на підставі довіреності від 13.09.2012 року виданої йому його батьком, звернувся до КП ДМБТІ з заявою про державну реєстрацію прав, згідно якої просив зареєструвати право власності в цілому на квартиру № 125, яка знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ по вул. Фабрично-Заводська, б. 20, що належиться [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року (а. с. 16). Рішенням про державну реєстрацію прав від 27 жовтня 2012 року, реєстратором [PERSON] було зареєстровано право власності в цілому на квартиру № 125, яка знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ по вул. Фабрично-Заводська, б. 20 за [PERSON], та присвоєно реєстраційний номер 38006984 (а. с. 17). Що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 36017893 від 27.10.2012 року, який виданий КП «ДМБТІ» ДОР (а. с. 19). 15 жовтня 2013 року помер дід Позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ № 342075, яке видано 16 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 7037 (а.с. 31). Відповідно до\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, що складається з квартири розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Фабрично-Заводська, б. 20, кв. 125. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Позивач по справі - [PERSON], 12 квітня 2014 року звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що 15 жовтня 2013 року помер його рідний дід, [PERSON] На день його смерті залишилася спадщина, яку він приймає. Крім нього у спадкодавця є спадкоємець за законом син [PERSON]. Також повідомив, що [PERSON] з 1952 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка померла у 2000 році (а. с. 20). Оскільки згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, приймаючи до уваги той факт, що Позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів по справі, а предметом позову є визнання довіреності недійсної, судом не витребовувалося спадкова справа щодо майна, яке залишилося після смерті [PERSON], померлого 15 жовтня 2013 року. З позовної заяви вбачається, що Позивач вважає, що порушені його права як спадкоємця майна, що залишилося після смерті його діда та батька. В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначає, що оскільки спірна квартира була придбана його дідом під час перебування у шлюбі з його бабусею [PERSON], вказана квартира є обєктом права спільної сумісної власності, а тому, після смерті його бабусі у 2000 році його померлий батько [PERSON], успадкував частину у спадковому майні після смерті своїй матері, право на яку на теперішній час має Позивач. Посилання позивача на той факт, що спірна квартири належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до уваги та відхиляє, оскільки належних доказів на підтвердження цього факту Позивачем суду не надано. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON], на час придбання квартири були одружені та перебували у шлюбних відносинах Позивачем суду не надано, як і не надано доказів,що його батько прийняв спадщину після смерті своєї матері оскільки проживав з нею, або звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою. Крім того судом встановлено що, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.10.2015 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], треті особи: Комунальне підприємство «Жилсервіс-1», приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба [PERSON] міського управління юстиції про встановлення факту шлюбних відносин та визнання права на спадкування нерухомого майна відмовлено (а.с. 50-55). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо позовних вимог про визнання довіреності від 13.09.2012 року недійсною суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до п. 1 с. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо). Згідно ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Тобто законом передбачено, що лише у разі потреби та виникнення у нотаріуса сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності особи, нотаріусу надається відповідна довідка. Зазначені категорії є оціночними и визначаються нотаріусом у кожному конкретному випадку в залежності від тих чи інших обставин. Згідно ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Судом встановлено, що довіреність від 13 вересня 2012 року замість [PERSON] було підписано [PERSON], внаслідок хвороби та по причині похилого віку останнього. За таких обставин посилання Позивача на той факт, що ЗУ «Про нотаріат» не передбачено таких підстав для підписання довіреностей іншою особою, не приймаються судом до уваги та відхиляються як безпідставні, оскільки у довіреності зазначено і підставу і причину її підписання замість довірителя іншою особою. Посилання позивача на п. 4 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», згідно яких посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, судом до уваги також не приймаються, оскільки зазначені категорії є оціночними, та оцінюються безпосередньо самим нотаріусом у кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи. Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса [PERSON] встановлено, що довіреність була посвідчена з дотриманням вимог чинного законодавства. Особа довірителя була встановлена, а його дієздатність не викликала у нотаріуса жодного сумніву (а.с. 78). Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Інша справа, що без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин. Правилами статті 202 ЦК України визначено загальне поняття правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України згідно яких зазначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Під час розгляду справи за клопотанням Позивача ухвалою суду від 22 січня 2016 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено наступне питання: «Чи усвідомлював [PERSON], який помер 15 жовтня 2013 року, значення своїх дій та чи міг він керувати ними на момент підписання довіреності на імя [PERSON], яка була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], 13 вересня 2012 року, та зареєстрована у реєстрі за № 667?». Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 5 від 10.03.2016 року встановлено, що [PERSON] на момент підписання довіреності від 13.09.2012 року, мав признаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції. За своїм психічним станом на той період [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 127-129). Як вже зазначалося, суд може визнати правочин недійсним за позовом особи яка вчинила правочин, або за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені вчиненням оспорюваного правочину. Згідно ч.1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11,15 Цивільного кодексу України\~цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені\~статтею 16 ЦК України\~та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Статтею 1 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушує право позивача видача довіреності з метою здійснення державної реєстрації права власності нерухомого майна, яке належить власнику майна, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача. Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав, зокрема, та обставина, що видачею оспорюваної довіреності були порушені його права як спадкоємця, оскільки судом встановлено, що довіреність від 13.09.2012 року була видано виключно з метою державної реєстрації права власності [PERSON] на належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ. вул. Фабрично-Заводська, ю. 20, кв. 125, та факт реєстрації спірної квартири жодним чином не порушує права Позивача. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру було набуто у період дії\~цивільного кодексу УРСР 1963 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. За таких обставин суд не приймає до уваги та вважає безпідставними посилання позивача на той факт, що під час державної реєстрації права власності на спірну квартиру на імя [PERSON], (яка була здійснена за заявою Відповідача [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 13.09.2012 року), не було враховані обставини набуття прав на квартиру у порядку спадкування іншими особами, оскільки це була лише первинна реєстрація права власності, яке було набуте покійним у 1996 році, а під час державної реєстрації права власності не вирішуються питання спадкування майна іншими особами та розміру часток спадкоємців, а державна реєстрація проводиться на підставі правовстановлюючих документів і є лише офіційним визнанням державою права власності на нерухоме майно, а не підставою його виникнення. Сам по собі факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру жодним чином не впливає на спадкові права Позивача, оскільки навіть у випадку відсутності державної реєстрації вказаної квартири, вона б увійшла до загальної спадкової маси майна, що залишилося після смерті [PERSON], та спадкувалася б спадкоємцями на загальних підставах. Суд зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її субєктивних прав та обовязків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обовязку. Обраний Позивачем спосіб захисту своїх порушених, на його думку, прав не відповідає характеру та змісту тих прав та правовідносин, які виникли у звязку з видачею та підписанням [PERSON] оспорюваної довіреності на імя Відповідача, та наслідків, які мала видача оспорюваної довіреності, які виразилися у вигляді здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. У випадку, якщо позивач вважає, що порушені його спадкові права на спірну квартиру, належним способом захисту права на спадкування було б звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, про усунення від права на спадкування, про визнання заповіту недійсним, про спадкування за правом представлення, про перерозподіл спадщини між спадкоємцями тощо. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що видача оспорюваної довіреності та факт державної реєстрації права власності на спірну квартиру, порушили його права як спадкоємця. Суд вважає необхідним розяснити Позивачу правила статті 1266 ЦК України, відповідно до якої внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що хоча судом і встановлені підстави для визнання оспорюваної довіреності недійсною, однак, підстав для задоволення позовних вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку не має, оскільки Позивачем не доведений факт порушення його прав. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав від 27.10.2012 року № 38006984 є похідними від вимог про визнання довіреності недійсною, оскільки є наслідком вчинення відповідних дій на підставі довіреності, підстав для їх задоволення також не має. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином судовий збір та судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону Позивача. Щодо вимог представника відповідача про стягнення з позивача понесених судових витрат у розмірі 7\~283,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2, 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Згідно приписів ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Судом встановлено, що відповідач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] (а. с. 57). Згідно умов зазначеного Договору сторони обумовили, що Відповідач сплачує адвокату за кожну годину роботи винагороджу у розмірі 500,00 грн. У порядку авансу отримано 1\~006,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність"»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Згідно роз'яснень наведених у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~42,\~56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У п. 48 вищевказаної Постанови зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст.\~79, ст. ст.\~84,\~88,\~89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї\~постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу Відповідач посилається на чеки від 23.11.2015 року, 27.11.2015 року, 11.12.2015 року, 19.12.2015 року, 05.01.2016 року, 16.01.2016 року,17.04.2016 року та 19.04.2016 року (а.с. 147-149). Однак, як вбачається з наданих квитанцій, встановити мету перерахування відповідачем його представнику грошових коштів не можливо, оскільки вказані квитанції не містять відомостей про «Призначення платежу», що на думку суду не може слугувати належним доказом оплати відповідачем адвокату [PERSON] вартості послуг за надану правову допомогу. Крім того, надані копії квитанцій від 17.04.2016 року та за 19.12.2015 року взагалі не містять відомостей про особу отримувача, а з квитанції від 19.04.2016 року не можливо встановити розмір оплати. Таким чином, зазначені чеки суд не приймає як належний та допустимий доказ у розумінні\~ст. 58-59 ЦПК України, оскільки вони не оформлені належним чином. Наданий представником відповідача розрахунок витрат по справі (а.с. 146) не підписаний та не погоджений самим відповідачем, особою, якій безпосередньо надавалося правова допомога, що свідчило б про те, що він згодний з відомостями, зазначеними у ньому. Вказаний у розрахунку час участі представника відповідача у судових засіданнях не підтверджений належними доказами, а саме довідкою суду про час проведених судових засідань та їх тривалість, час та тривалість ознайомлення представника відповідача з матеріалами справи. Щодо послуг, які надавалися представником відповідача безпосередньо відповідачу поза межами залу судових засідань (таких як підготовка заперечень на позовну заяву, надання усних розяснень та консультацій тощо), то їх тривалість та час не погоджені та не підтверджені підписом самого відповідача, а тому, суд приходить до переконливого висновку, що представником Відповідача не надано суду належних та беззаперечних доказів розміру та тривалості наданих послуг. За таких обставин суд зазначає, що наданий ним розрахунок суми витрат не є належним доказом, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника відповідача про стягнення витрат на правову допомогу у зазначених розмірах з Позивача. На підставі ст. 55 Конституції України, ст. 11,15, 16, 202, 203, 215, 216, 225, 237, 244, 1220, 1268-1270 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст. 34, 44, 45, 49 Закону України «Про нотаріат», та

Outcome: dismissed