Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

11 квітня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS] В позові позивач вказала, що 20 січня 2015 року між нею та [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] Відповідно до умов правочину вона передала [PERSON] в якості оплати за зазначений вище житловий будинок грошові кошти в сумі по 30000 грн., а відповідач, в свою чергу, прийняв ці кошти, видав розписку про їх отримання, передав документи на будинок та зобов'язався нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу. Юридично оформити житловий будинок позивач та продавець [PERSON] не встигли через раптову смерть останнього, яка сталася [INFO] року. Спадкоємцем померлого [PERSON] є його син [PERSON], до якого і пред'явлений позов. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати договір купівлі-продажу будинку дійсним та визнати за нею право власності на зазначений будинок. В судове засідання сторони не прибули, надавши до суду заяви про розгляд справи без них. Позивач свій позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач позов визнав. У зв"язку з цим відповідно до ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України справа розглядається без участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03 жовтня 1972 року, власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (батько відповідача у справі). 20 січня 2015 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу, вчиненим у простій письмовій формі, придбала у [PERSON] житловий будинок, розташований в [ADDRESS] На підтвердження вказаного правочину [PERSON] у простій письмовій формі склав розписку, домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатила [PERSON] в якості оплати за зазначений будинок грошові кошти в сумі по 30000 грн., а [PERSON], у свою чергу, прийняв плату та передав позивачу будинок і документи на нього, які позивач прийняла. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між позивачем та продавцем [PERSON] внаслідок укладення правочину купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов'язки. За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до вимог ст.220 ЦК України у разі не додержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він нею фактично виконаний, однак з боку відповідача дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені. Згідно із ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець [PERSON] покупець [PERSON] - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного будинку, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, позивач передала [PERSON] грошові кошти, що підтверджується письмовою розпискою, наявною у справі, та прийняла майно у своє володіння, а [PERSON] прийняв грошові кошти за вказаний будинок та передав його, а також правовстановлюючі документи на нього позивачці, яка їх прийняла, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Аналізуючи застосування вимог ст.220 ЦК України, суд зазначає, що визнання договору дійсним згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ такої категорії суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Отже, враховуючи, що укладений між позивачем та [PERSON] договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обов'язки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає неподолана обставина, яка не залежить від волі позивача, зокрема смерть продавця [PERSON], яка сталась [INFO] року, внаслідок чого можливість нотаріального посвідчення спірного правочину втрачено. Відтак, захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved