Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

29.04.2013 року позивач звернулась з позовом до суду та просила ухвалити рішення, яким визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2010 року, який 16.05.2013 року було розірвано. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, яке складається з квартири [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що після розлучення вона та чоловік не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 30.04.2014 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. 16.07.2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, який в подальшому уточнив, та згідно редакції від 05.08.2014 року просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право особистої приватної власності на 5/6 частин квартири [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на його користь кошти в розмірі 92 300 гривень, що еквівалентно 7 100 дол. США. В обґрунтування свого позову посилається на те, що він та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 2010 року по липень 2012 року. Позивач стверджує, що після припинення шлюбу він з колишньою дружиною в усній формі домовились, що він їй сплатить кошти, які вона сплатила за частину спірної квартири в розмірі 10 000 дол. США, тому він почав перераховувати на її картку кошти. Позивач зазначає, що він витратив на придбання спірної квартири кошти, що належали йому особисто в розмірі 50 000 дол. США, тобто оплатив вартість 5/6 частин квартири. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06.08.2014 року вищевказані позови були об'єднанні в одне провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач за первісним позовом та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні в задоволенні первісного позову просила відмовити, а зустрічний підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 11 вересня 2010 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 788, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». 16 вересня 2010 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив належну продавцям ізольовану квартиру під [ADDRESS], яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 50,9 кв.м., в тому числі житловою площею 29,2 кв.м. Згідно п. 2 Договору продаж квартири вчинено за сорок сім тисяч сімсот дев'яносто дев'ять гривень (а.с.27). Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Одночасно даним рішенням [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] 50 % вартості спірної квартири. Зустрічний позов [PERSON] задоволено, визнано квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. Проте, рішенням колегії суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 11.04.2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2013 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про стягнення компенсації, задоволення позову [PERSON] про визнання майна особистою власністю скасовано, ухвалено нове, яким: в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості ? частини квартири [ADDRESS] відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю відмовлено. У вказаному рішенні колегія суддів встановила факт того, що квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час шлюбу, тому [PERSON] має право на частину у спільному майні подружжя. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішення суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Випискою про рух коштів за рахунком [PERSON] в ПАТ «УкрСиббанк» підтверджено, що 16.09.2010 року, тобто в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, з його банківського рахунку було знято 50 000 дол. США. Звертаючись до суду з зустрічним позовом, представник [PERSON] стверджувала, що зазначені грошові кошти були витрачені її довірителем для купівлі 5/6 частин спірної квартири, в той час як відповідач за зустрічним позовом надала для цього лише 10 000 доларів США. Проте, вирішуючи справу по суті, суд бере до уваги, що договір купівлі-продажу від 16.09.2010 року, в якому ціна проданої квартири визначена як 47 799 гривень, недійсним чи удаваним в судовому порядку не визнавався, а від так така ціна є значно меншою, ніж сума коштів кожного з подружжя, знята ним з особистого рахунку в день покупки, від так, виходячи з такої суми кожен міг її купити окремо. Належних та допустимих письмових доказів на підтвердження фактичної ціни покупки суду надано не було. Крім того, доказів того, що саме гроші, зняті з рахунків сторін, пішли на купівлю квартири, у судовому засіданні також надано не було. Доводи представника [PERSON] щодо того, що спірна квартира була придбана ним лише через п`ять днів після укладання шлюбу у зв`язку з чим не може вважатись майном подружжя також не заслуговують на увагу, так як законодавець не конкретизує строк перебування сторонами у шлюбі для того, щоб беззаперечно можна було б вважати, що придбане ними майно є майном подружжя. Більш того, [PERSON] у судовому засіданні стверджувала, що до реєстрації шлюбу сторони три роки зустрічались, а приблизно рік та 3 місці до весілля проживали однією сім`єю та збирали кошти на придбання квартири. Тому суд,

Outcome: approved