Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

25.08.2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання права власності на частку о роботах та матеріалах недобудованого житлового будинку [ADDRESS] В подальшому позивач тричі уточнював позовні вимоги, та згідно остаточної уточненої позовної вимоги від 22.11.2017 року просив суд визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок, що має господарськи будівлі загальною площею 176,2 кв. м., житловою площею 105,7 кв. м., за адресою Донецька область, [ADDRESS] видане [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок, що має господарськи будівлі загальною площею 176,2 кв. м., житловою площею 105,7 кв. м., за адресою Донецька область, [ADDRESS] на ім'я [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1\\3 частки вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку по [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в період з 16 жовтня 1998 року по 26 січня 2012 року він знаходився у шлюбі з відповідачем [PERSON] Сімейні відносини були припинені в березні 2010 року, внаслідок чого рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя шлюб було розірвано. 09.12.2008 року за договором купівлі-продажу, який було засвідчено приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ними було придбано земельну ділянку площею 0,0528 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Дана земельна ділянка була оформлена на ім'я позивача. В період з 2009 по березень 2010 року ними сумісно було побудовано житловий будинок з господарськими побудовами. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.07.2013 року по цивільній справі № 266/1873/13-ц було збільшено частку відповідача [PERSON] в загальному майні, та визнано за нею право власності на 2\\3 частки вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку по провулку [ADDRESS]. Не зважаючи на те, що вказаним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя було встановлено, що житловий будинок з господарськими побудовами по [ADDRESS] був побудований за сумісні грошові кошти і є об'єктом права сумісної власності, відповідач [PERSON] в порушення вимог Закону та інтересів співвласника отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно на своє ім'я в цілому, а державний реєстратор в свою чергу незаконно здійснив державну реєстрацію права власності на домоволодіння без правових підстав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити. Представник позивача, який діє на підставі договору, [PERSON] суду пояснив, що він в повному обсязі підтримує позов, звернув увагу суду, що відповідач не надав державному реєстратору необхідних документів та у реєстратора не було жодних підстав для держаної реєстрації права власності на житловий будинок. Також була відсутня письмова заява [PERSON], як співвласника, про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна. Таким чином, на думку представника позивача, вказані підстави свідчать про незаконність державної реєстрації права власності на житловий будинок та видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що державна реєстрація житлового будинку була проведена відповідно до законодавства, у зв'язку з чим вважає, що підстав для визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно незаконним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не має жодних підстав. Представник відповідача, яка діє на підставі договору, [PERSON] суду пояснила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 368 ГК України вказане майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, при цьому не важливо на кого оформлено право власності. В зв'язку з чим, при реєстрації права власності у державного реєстратора, не потрібна була письмова заява [PERSON] про розподіл часток у спільній власності на житловий будинок. В задоволенні позову необхідно відмовити тому, що [PERSON] має право на виділення в натурі його частки у спірному домоволодінні, оскільки на теперішній час вказане домоволодіння є об'єктом права власності на нерухоме майно, а не недобудованим житловим будинком. Представник реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції до суду не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності з урахуванням письмових заперечень. Згідно письмових заперечень державного реєстратора, позовні вимоги він не визнає, оскільки [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] разом с заявою та документами що підтверджували сплату державного мита були подані наступні документи: 1. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.07.2013 року, як документ що підтверджує виникнення права власності на земельну ділянку, та разом з ним Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (на земельну ділянку) № 14628331, виданий Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області від 14.12.2013 року; 2) ухвала Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25.10.2013 року (про виправлення описки); 3) декларація про готовність об'єкта до експлуатації ДЦ 142 151 490 446, видана 29.05.2015 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області. 4) технічний паспорт на ім'я [PERSON]. 5) рішення Маріупольської міської ради /Приморської районної адміністрації № 122 від 26.08.2015 року, яким надавало поштові адреси земельній ділянці та житловому будинку на ім'я [PERSON] На думку державного реєстратора жодний з вказаних документів не містив відомостей що будівництво житлового будинку здійснювалось у результаті спільної діяльності, тому документ яким визначено окрему частину об'єкта нерухомого майна, що набувався у власність кожного з осіб, або їх письмову заяву про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна у зв'язку з набуттям права спільної власності на такий об'єкт не вимагався. Таким чином, державний реєстратор вважає, що державну реєстрацію було проведено згідно вимог чинного на момент проведення державної реєстрації законодавства. Дослідивши позовну заяву, вислухавши пояснення сторін, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26.01.2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 16.10.1998 року по 26.01.2012 року. (а.с. 36) Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.07.2013 року за [PERSON], визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0528 га по [ADDRESS] Донецької області та збільшено частку [PERSON] в загальному майні, визнав за нею право власності на 2\\3 частки вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку по [ADDRESS]. (а.с.37-38) Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.12.2013 року земельна ділянка площею 0,0528 га за адресом Донецька область [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 32) З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 03.09.2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області [PERSON] зареєстрував житловий будинок, що має господарські будівлі за адресом [ADDRESS] на праві приватної власності за [PERSON], розмір частки 1\\1. (а.с.33). Згідно свідоцтва про право власності (індексний номер 43923952) від 16.09.2015 року житловий будинок що має господарські будівлі за адресом [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON], розмір частки 1\\1. (а.с. 34) Відповідно до декларації про готовність до експлуатації об'єкта, будівельні роботи на якому виконувалися на підставі повідомлення про початок їх виконання, остання була зареєстрована департаментом Державної архітектурно-будівельної Інспекції у Донецькій області 29.05.2015 року. (а.с. 89-91) 25.02.2015 року ТОВ «Центральне БТІ» на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок за адресом [ADDRESS] (а.с.93-99). Рішенням колегії Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 122 від 26.08.2015 року встановлено, що земельну ділянку [ADDRESS] та житловий будинок, розташований на даній ділянці гр. [PERSON] визначити за поштовою адресою: [ADDRESS] (а.с.101) При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 24 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції від 05.04.2015 року (діючого на момент реєстрації права власності) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 - у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. п. 49 вказаного Порядку передбачав що для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає: - документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; - документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. У разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об'єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося двома і більше особами, заявник, крім документів, що зазначені в цьому пункті, подає документ, яким визначено окрему частину об'єкта нерухомого майна, що набувається у власність кожною з таких осіб, або їх письмову заяву про розподіл часток у спільній власності на новозбудований або реконструйований об'єкт нерухомого майна у зв'язку з набуттям права спільної власності на такий об'єкт. Таким чином, судом встановлено, що державний реєстратор при реєстрації прав власності допустив порушення п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень в редакції від 05.04.2015 року (діючого на момент реєстрації права власності). При цьому суд критично оцінює позицію держаного реєстратора про те, що з наданих йому документів не вбачалось , що будівництво житлового будинку здійснювалось у результаті спільної діяльності. Такий висновок суду зроблено на підставі того, що в рішенні Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.07.2013 року прямо вказано, що за [PERSON], визнано право власності на 2\\3 частки вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку по [ADDRESS]. Дане рішення було надано державному реєстратору і він не міг не знати про нього. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 12.08.2015 року (діючою на момент реєстрації права власності) - цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. ч. 3 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 12.08.2015 року передбачає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п'ятої цієї статті. Згідно п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 12.08.2015 року - у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо … 2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав. Як вбачається з матеріалів справи рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими побудовами по [ADDRESS] приймав державний реєстратор реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, тобто в порушення вищевказаної норми Закону. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Згідно ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно ст.15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Таким чином у судовому засіданні було встановлено, що порушенні права позивача [PERSON] підлягають захисту шляхом визнання незаконним свідоцтва про право власності на будинок, що має господарські будівлі за адресом [ADDRESS] та його скасування. За ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. На підставі переліченого суд дійшов висновку, що внаслідок визнання незаконним свідоцтва про право власності на житловий будинок що має господарські будівлі за адресом [ADDRESS], підлягає скасуванню державна реєстрація права власності [PERSON], внесена на підставі такого свідоцтва. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Як вбачається з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.07.2013 року встановлено збільшено частку [PERSON] в загальному майні, визнав за нею право власності на 2\\3 частки вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку по [ADDRESS]. Таким чином, частка вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку по [ADDRESS], яка належить [PERSON] складає 1\\3. Даний факт не оспорюється сторонами. Таким чином позов [PERSON] до [PERSON], реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно незаконним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на 1\\3 частки вартості робіт та матеріалів недобудованого житлового будинку підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК понесені судові витрати позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 1560,00 грн., оплата якого підтверджується квитанціями (а.с. 1,12) долученими до справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved