Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

31 липня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20.12.2017 року позивач просить: усунути перешкоди позивачу у володінні та користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом позбавлення відповідачів права користування зазначеним житловим приміщенням. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору дарування квартири. У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі - [PERSON] та [PERSON], які 27.11.2015 року підписали заяву посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнаровською С.Ю. про те, що за першою вимогою колишнього власника квартири вони зобов'язуються знятись з реєстраційного обліку. До підписання договору дарування вказаної квартири, колишній власник даного майна та позивачка неодноразово зверталися до відповідачів з вимогою знятись з реєстраційного обліку. Однак станом на 30.07.2017 року відповідачі не виконали свого зобов'язання, продовжують перебувати на реєстраційному обліку в квартирі. Враховуючи те, що позивач не має можливості належним чином здійснювати своє право власності у зв'язку із реєстрацією в ній відповідачів, тому для захисту свого порушеного права вона звернулася до суду із вказаним позовом. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, через канцелярію суду подали заяву про слухання справи за їх відсутності, в якій зазначили, що повністю підтримують свої позовні вимоги та просять їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 12.07.2017 року. На даний час у квартирі зареєстровані: відповідачі - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 11.07.2017 року та інформацією наданою на запит суду. Як встановлено судом, згідно заяви від 27.11.2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А., [PERSON] та [PERSON] (в своїх інтересах та інтересах [PERSON].) надали письмову згоду, на те, що за першою законною вимогою [PERSON] вони зобов'язуються знятися з реєстраційного обліку (виписатись) з квартири [ADDRESS] Як вбачається, з листа-вимоги про усунення порушень від 26.12.2016 року колишній власник квартири - [PERSON] звертався до відповідачів із вимогою про зняття їх з реєстрації із зазначеної квартири, в десятиденний термін, з дня отримання цієї вимоги. Дана вимога була отримана 18.01.2017 року [PERSON], про що свідчить відповідне повідомлення про вручення. Так, на момент звернення позивачки до суду із зазначеним позовом, відповідачі не виконали свого зобов'язання щодо зняття їх з реєстраційного обліку з вказаної квартири, що порушує право позивачки та створює перешкоди у володінні та користуванні нею своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391,396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов"язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідачів порушує права позивача, як власника квартири, оскільки це створює відповідні перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власником своїм майном, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою, шляхом позбавлення відповідачів права користування квартирою. На підставі викладеного,

Outcome: approved