Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про поновлення на роботі та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, покликаючись на те, що наказом № 12 від 15.02.2016 р. прийнята на посаду прибиральниці в ПП «Астра -Вест». Наказом № 3/1 від 30.11.2017р. її було звільнено з посади на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказане звільнення позивачка вважає незаконним і безпідставним В позові зазначила, що на початку вересня 2017 р. у себе на подвір»ї впала та отримала закритий косий перелом в/з лівої плечової кістки зі зміщенням. Перебувала на лікарняному, листок непрацездатності здала до відповідача. 25.10.2017р. повторно звернулася за лікарською допомогою зі скаргами на болі в лівому передпліччі. З цього часу і до 09.02.2018р. перебувала на лікарняному. З часу отримання травми і до моменту звільнення позивачка отримувала заробітну плату, лікарняні їй не оплачувалися. В кінці січня 2018 р. звернулась до відповідача з метою здати проміжні лікарняні листки і вияснити причину чому не виплачуються компенсація за перебування на лікарняному, однак їй повідомили, щоб вона продовжувала лікування і лікарняні листки подала після завершення лікування. Про звільнення її повідомили працівники відповідача, а сам відповідач не повідомив. Позивачка звернулась до Буського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги з питань звільнення з роботи. На адвокатський запит про надання копії наказу про звільнення та відомостей про отримання трудової книжки, відповідач відповіді не надав. Трудову книжку позивачка отримала від [PERSON] 16.03.2018 р. З врахуванням того, що копію наказу про звільнення вона не отримувала, а трудову книжку отримала від іншої особи, тому вважає, що строк звернення до суду нею не пропущено. З цих підстав просить задовольнити позов, яким поновити її на роботі на посаді прибиральниці в ПП «Астра-Вест» і стягнути з ПП «Астра-Вест» середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивачка та її представник згідно доручення № 4/3 від 30.01.2018р. в судовому засіданні позов підтримали, зокрема [PERSON] пояснила, що при влаштуванні на роботу написала дві заяви про прийняття на роботу та про звільнення з роботи. Після отримання травми віддавала заробітну плату іншій особі, котра працювала замість неї. Останній раз відвідувала підприємство напочатку грудня 2017 року, для передачі грошей іншій особі, котра працювала замість неї. 5 грудня 2017 р. поступила на стаціонарне лікування у військовий госпіталь у м. Винники. Про звільнення її повідомила співпрацівниця в січні 2018 року, якій вона передала лікарняні листки, наявні в матеріалах справи, для передачі підприємству, однак даних листків на підприємстві не прийняли. Трудову книжку їй передала її сестра, якій, своєю чергою, таку передала свідок [PERSON] Представник приватного підприємства «Астра-Вест» [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Подавши відзив, в якому зазначив, що позивачка була прийнята на роботу наказом № 12 від 15.02.2016р. на посаду прибиральниці службових приміщень. Їй разом з групою працівників в загальній кількості 8 осіб визначено місце праці в торговому центрі «Роксолана» на пл. Соборній, 14/15 в м. Львові. Дана група працівників працювала позмінно. Оскільки з боку керівництва ТЦ «Роксолана» претензій з приводу якості роботи не надходило, то прискіпливого контролю за роботою працівників і за їх виходом на роботу з боку адміністратора не здійснювалося. В кінці кожного місяця їм нараховувалась заробітна плата на картковий рахунок. Однак, в кінці жовтня 2017 року, самі працівники Підприємства, які працювали в даному ТЦ стали висловлювати обурення чому позивачці була нарахована заробітна плата за невідпрацьований місяць. З цього часу відповідач довідався, що позивачка не виходила на роботу в жовтні 2017 року. Керівник підприємства в телефонному режимі зв»язалась з позивачкою і попросила надати підтвердження відсутності на робочому місці, на що позивачка зобов»язалась вийти на роботу і надати лікарняний листок за невідпрацьований час. Однак, замість лікарняного листка 27.11.2017 р. позивачка появилась на підприємстві і подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Заяву прийняла адміністратор Холодницька Олена Віталіївна безпосередньо в ТЦ «Роксолана». У зв»язку з поданою заявою [PERSON] було звільнено з роботи наказом № 6/1 від 30.11.2017 р. на підставі ст. 38 КЗпП України. При цьому їй також було виплачено заробітну плату за листопад 2017 р. Зразу ж після видачі наказу і оформлення трудової книжки позивачку адміністратором в телефонному режимі повідомлено про звільнення і необхідність забрати трудову книжку. Трудову книжку було передано адміністратором в перший тиждень грудня 2017 року. Після подання заяви про звільнення жодних інших заяв від позивачки не надходило. Крім того, ні до подання вказаної заяви, ні після її подання позивачка не надавала відповідачу лікарняних листків. Про наявність лікарняних листків відповідачу стало відомо лише з позовної заяви. Відтак відповідач вважає, що позивачкою пропущено строк на звернення до суду. Вважає, що заборона звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосується лише звільнення за ініціативи власника. З цих підстав просить відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача згідно довіреності від 15.06.2918р. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, доводи, викладені у відзиві підтримав, зіславшись на обставини, викладені у відзиві. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши обставини по справі, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вимоги даних статей, суд прийшов до висновку, що позивачка не надала належних, допустимих і достатніх доказів для доведення тих обставин, на які вона послалась в позовній заяві та в судовому засіданні. Згідно записів в трудовій книжці позивачки серії БТ-І № 2978118 від 21.10.1980р., наказом № 12 від 15.02.2016 р. позивач прийнята на посаду прибиральниці службових приміщень в ПП «Астра-Вест". 30.11.2017 р. звільнена з роботи на підставі наказу № 6/1 від 30.11.2017 р. у відповідності до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Підставою звільнення була подана нею заява від 27.11.2017р., в якій позивачка просила звільнити її за власним бажанням (а.с. 56). В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження покликання позивачки, що заява про звільнення з роботи була написана в день її прийняття на роботу, оскільки допитана по справі свідок [PERSON], яка на момент звільнення позивачки працювала на посаді адміністратора ПП «Астра-Вест», показала, що вказана заява була написана на робочому місці позивачки в її присутності в Торговому центрі «Роксолана», на пл. Галицькій в м. Львові. Доказів на спростування вказаних обставин позивачка не надала. Крім того, суд звертає увагу, що про вказану обставину позивачка не вказала в позовній заяві, а повідомила про це в судовому засіданні під час дачі пояснень, після отримання відзиву відповідача. Не довела позивачка належними і допустимими доказами також обставин, на які покликалася, що передавала кошти іншій особі, яка працювала замість неї, оскільки не заявляла клопотань про допит такої особи в якості свідка. Також позивачка не довела поважності причин чому не відкрила лікарняного відразу після отримання травми. Не доведено також належними і допустимими доказами факту передачі на підприємство лікарняних листків через іншу особу, оскільки про допит такої особи в якості свідка позивачка не заявила. Заяву про звільнення з роботи за власним бажанням позивачка написала 27.11.2017р., перебуваючи з її слів на лікарняному. Після завершення лікарняного - 09 лютого 2018 року, позивачка своєю поведінкою підтвердила відсутність намірів продовжувати роботу на підприємстві. Так, 30.01.2018р, до завершення лікарняного, звернулась за правовою допомогою. Після отримання правової допомоги і закінчення терміну перебування на лікарняному, після 08 лютого 2018 р. не з»явилася на підприємстві та не виявила бажання продовжувати трудові відносини. Також є не є переконливими твердження [PERSON] моменту отримання своєї трудової книжки. Так, в позовній заяві вона вказала, що трудову книжку отримала від [PERSON] 16.03.2018р. Разом з тим, сама позивачка в судовому засіданні ствердила, що трудову книжку отримала не від [PERSON], а від своєї сестри. Своєю чергою, свідок [PERSON] пояснила, що трудову книжку отримала в електричці від іншої особи і залишила в будинку сестри позивачки. Однак, клопотань про допит вказаних осіб в якості свідків позивачка не заявила. Також суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до довідки Буської ЦРЛ від 06.02.2018р. (а.с.12), позивачка отримала травму 06.09.2017р., однак перебувала на лікарняному з 25.10.2017р. за вказаний період на роботу не виходила, хоча їй було нараховано заробітну плату до дня звільнення, що підтверджено довідкою ПАТ «ПриватБанк» (а.с. 4-5). Разом з тим, свідок [PERSON] вказала, що трудову книжку передала позивачці в грудні 2017р. Такі показання свідка відповідають поясненням позивачки, яка в судовому засіданні підтвердила, що відвідала підприємство на початку грудня 2017р., перед проведенням їй операції, яка відбулась 12.12.2017р. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. З цих підстав суд приходить до висновку, що тимчасова непрацездатність позивача не є підставою для поновлення її на роботі, оскільки звільнення відбулося з ініціативи працівника, а не власника чи уповноваженого ним органу. Тому покликання позивача на наявність листків непрацездатності та моменту вручення трудової книжки не впливає на застосування до правовідносин, передбачених ст. 38 КЗпП України, оскільки законодавством не встановлено заборони власнику або уповноваженому ним органу звільнити працівника в період тимчасової непрацездатності. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з встановлених обставин, позивачка отримала трудову книжку на початку грудня 2017р., а з позовом звернулася до суду в 03 квітня 2018 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Заяву про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду підприємство подало у відзиві. Однак, враховуючи, що позов є безпідставним по суті, суд з цієї підстави відмовляє в позові.

Outcome: dismissed