Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

08 травня 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом про розірвання договору найму житла, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На прохання відповідача здала йому в оренду житлове приміщення зазначене на плані 1-2. В порушення даного договору найму (оренди) житла відповідач пошкодив мийку та більше зазначених у ньому 2 місяців (після 23.12.2013 року) не сплачував орендної плати за житло та комунальні послуги, не відреагував на її поштове попередження про розірвання з ним з 08.03.2014 року згаданого договору та необхідність звільнення орендованого ним житла протягом одного місяця. 23 травня 2014 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила суд усунути їй перешкоди у володінні та користуванні кв. [ADDRESS], шляхом виселення з зазначеної квартири відповідача без надання іншого жилого приміщення, оскільки відповідач фактично мешкає у приміщенні зазначеному на плані 1-2 площею 11,1 м2, яке є кухнею і тому не може бути предметом оренди. Відповідач є тимчасовим жильцем і не має права проживати проти її волі в належній їй квартирі, крім того вона страждає тяжкими хронічними захворюваннями, а сварки з відповідачем, з приводу яких вона неодноразово зверталась до міліції, тільки погіршують стан її здоров'я. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Розірвано договір найму житла, укладений 23 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON]. Виселено [PERSON] з належної [PERSON] квартири [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 червня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд при розгляді справи повинен був керуватись положеннями ст.ст. 156, 157 ЖК України, тобто нормами, які регулюють питання щодо виселення громадян із житлових приміщень. Вирішуючи спір по суті, суд не врахував, що не є підставою для виселення колишніх членів сім'ї власника житлового приміщення сам факт належності на праві власності житла і факт проживання в ньому без укладення договору найма, оскільки право користування житлом врегульовано житловим законодавством, згідно якого ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Апелянт зазначає, що ніякого договору найму він не отримував, крім того в спірному житловому приміщенні зареєстрований та проживає разом з позивачкою, постійно підтримує його в належному стані та в добровільному порядку надає кошти на сплату комунальних платежів. Також апелянт зазначає, що [PERSON] вже зверталась до суду з позовом про виселення, в якому ставила питання про розірвання договору найму житлового приміщення, в задоволенні даного позову їй було відмовлено. Дане рішення переглядалось в апеляційному порядку та було встановлено, що сторони на час придбання спірної квартири проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, 27 березня 2007 року придбали квартиру, яка є їх спільною сумісною власністю. Незважаючи на те, що на час звернення позивачки до суду, вони припинили подружні відносини, не мають спільного бюджету, ведуть окремо своє господарство, відповідач не втратив право користування цією квартирою, оскільки вселився в неї як член сім'ї власника, підстав для його виселення як квартиронаймача немає, відсутні підстави і для його виселення за систематичне порушення правил співжиття. Таким чином, законодавством не передбачена втрата права або ж виселення особи як колишнього члена сім'ї. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги подане відповідачем клопотання про закриття провадження у справі. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач який після фактичного отримання 27.12.2013 року договору найму (оренди) житла з конкретними умовами від 23.12.2013 року відмовився від його підписання та продовжує безоплатно проживати в ньому як тимчасовий мешканець, незаконно користується власністю позивача, шляхом відмови виселитися із її квартири, чинить останній перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном, чим порушує її право власності. І на відповідача не поширюються житлові права як члена сім'ї власника житла, бо порушуються загальні норми цивільного законодавства щодо захисту права власності. Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки суд вирішив справу з порушенням вимог чинного законодавства. Суд не взяв до уваги, що питання пов'язані з користуванням жилим приміщенням в квартирах належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 розділу 3 ЖК, якими й необхідно керуватися при вирішенні спорів (про виселення з таких приміщень, право користування ними, тощо). По справі встановлено, що [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року є власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстрований [PERSON] і вселений як член сім"ї власника, що встановлено рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 березня 2013 року. Між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки, які були предметом розгляду в 2008 році та 2012 році працівниками Прилуцького міського відділу УМВС України в Чернігівській області. ( а.с.53-55) Позивачка неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом,( а.с. 43) розірвання договору найму та виселення.( а.с.36-41) 23 грудня 2013 року позивачка направила на адресу [PERSON] цінним листом три копії примірника договору найму житлового приміщення від 23 грудня 2014 року, який останній не підписав.( а.с. 6,11-14) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку ( квартиру), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Підстави для виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), виходячи з положень ст.157 ЖК, обмежені ч.1 ст.116 ЖК. Будь яких доказів щодо вжиття до [PERSON] заходів попередження і громадського впливу, які б підтверджували їх систематичність у порушенні ним саме правил співжиття, псування майна чи його пошкодження, несплати комунальних послуг без поважних причин матеріали справи не містять. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК. Виселення [PERSON], із належної [PERSON], на праві власності квартири із тих підстав, що займана відповідачем квартира необхідна для вселення до неї племінника для догляду за нею, суперечить правилам ч.4ст.9 ЖК України. Таким чином, суд, вирішуючи спір по суті, не врахував, що не може бути підставою для виселення колишніх членів сім'ї власника житлового будинку чи квартири сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири, оскільки їх право користування врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Оскільки, суд неповно дослідив обставини справи, права і обов'язки сторін стосовно користування житловим приміщенням, виселення з нього, а також неправильно кваліфікував взаємовідносини сторін і застосував норму матеріального закону яка не підлягає застосуванню, рішення суду як незаконне підлягає скасуванню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення відшкодовуються понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Апелянтом було сплачено при подачі апеляційної скарги 121 грн. 80 коп. Оскільки апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] в повернення судових витрат 121 грн. 80 коп.

Outcome: approved