Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

10.02.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом та заповітом, третя особа - Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області, в якому вказав, що [INFO] в с. Лиман Зміївського району Харківської області помер його батько - [PERSON], останнім місцем реєстрації та проживання якого було [ADDRESS]. Факт родинних відносин з померлим батьком підтверджується свідоцтвом про народження позивача. За життя [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS]. 30.08.2001 року батько склав заповіт, відповідно до якого, все його майно, з чого б воно не складалося та де б не знаходилося заповідається [PERSON]. На момент смерті [PERSON] у вказаному вище будинку була зареєстрована його дружина (мати позивача) [PERSON], яка була непрацездатною на момент смерті [PERSON], а також брат позивача - [PERSON] Брат позивача - [PERSON] був тільки зареєстрований у будинку, однак не проживав у ньому через те, що знаходився у місцях позбавлення волі. Мати не приймала свою обов'язкову частину у спадщині, оскільки дуже хворіла та була прикована до ліжка. Таким чином, вона не вчинила ніяких дій по прийняттю спадщини як фактично так і не висловлювала свою волю щодо звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Позивач [PERSON],після смерті батька, прийняв спадщину, як за заповітом, так і фактично, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном - забрав особисті речі та документи, доглядав за будинком та за предметами звичайної побутової обстановки в будинку, використовував речі батька у власних потребах. Брат позивача [PERSON] ніяких дій по прийняттю спадщини батька не вчиняв, не вступив в управління та володіння спаковим майном та не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Земельна ділянка, що знаходиться за вищевказаною адресою (під будинком) - не приватизована, оскільки батько за життя не отримував держаного акту на землю. [INFO] в с. Лиман Зміївського району Харківської області померла мати позивача - [PERSON], останнім місцем реєстрації та проживання якої було [ADDRESS]. Факт родинних відносин між померлою [PERSON] та позивача підтверджується свідоцтвом про народження позивача. [PERSON], як після смерті матері, так і після батька, ніяких дій по прийняттю спадщини не вчиняв, сім'ї та дітей не мав і [INFO] помер. Після звернення [PERSON] у 2015 році до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкового майна померлого батька, йому було повідомлено, що необхідно надати правовстановлюючий документ на будинок, однак у зв'язку із тим, що його батько за життя не отримав свідоцтва, а станом на момент побудови будинку (1963 рік) необхідності такої не було і будинки реєструвалися у сільській раді. Після звернення до нотаріуса, його було повідомлено, що за відсутності правовстановлюючого документу він має доводити свою правоту у судовому порядку. Враховуючи, що батько позивача [PERSON] помер [INFO] на момент дії Ц КК УРСР /в редакції 1963 року/, в зв'язку з чим правовідносини щодо спадкового майна виникли в період дії цього Кодексу, а тому при вирішенні справи повинні бути застосовані саме його норми. У зв'язку із неможливістю інши шляхом офорити право на спадщину, позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, до суду надала заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Від відповідача, голови Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області О.В. Бутко надійшов лист, в якому зазначено, що сільська рада позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу без участі представника. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи у його відсутності, заперечень або інших пояснень щодо позову не надавав. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] були [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] актовий запис №191 /а.с. 23/. Відповідно до копій Свідоцтв про смерть [PERSON] помер [INFO], [PERSON] поерла [INFO], а [PERSON] [INFO] /а.с. 9, 12, 13/. За життя [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями. Даний факт підтверджується наступним: - технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] /а.с. 21-22/; - довідкою від 29.01.2015 року, виданою КП «Зміївське БТІ», з якої вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належав в цілому [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Зміївською державною нотаріальною 06.06.1960 р. р-р № 1201, зареєстрованого в КП „Зміївському БТІ" 04.03.1974р. за р-р в кн. 11-1552. /а.с.11/; Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно за ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти (в тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Верховний Суд України ухвалив постанову у справі № 6-137цс13, від 18 грудня 2013 року предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва, а тому за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Отже, ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Отже, встановлено, що померлий [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS]. [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, що підтверджується копією заповіту від 30 серпня 2001 року (а.с.10). Та фактично прийняв спадщину в силу ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, однак, через те, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS], позивач позбавлена можливості оформити своє право на спадщину інакше, ніж через суд, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх задоволення.

Outcome: approved