Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

20.11.2019 року позивач звернулася в Хмільницький міськрайонний суд з позовом про стягнення аліментів на дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що від 23 жовтня 2010 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2012 року. За час спільного проживання поза шлюбом у них народилось двоє спільних дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у них не склалось із відповідачем, на даний час сторони проживають окремо, а діти проживають разом із позивачкою і повністю перебувають на її матеріальному утриманні. Будь-якої матеріальної допомоги на утримання малолітніх дітей відповідач не надає, не приймає участі в їх вихованні, не опікується ними, хоча має таку можливість, оскільки є фізично здоровою, працездатною особою. А його небажання підтримувати сім"ю у належному та достатньому фінансовому стані ставить позивачку у вкрай скрутне матеріальне становище. З власного доходу позивачці не вистачає для повноцінного та якісного утримання доньок, оскільки вона перебуває у декретній відпустці. Однак всі витрати несе вона, як мати, самостійно, без будь-якого сприяння забезпечення дітей зі сторони батька. За таких обставин позивачка вимушена звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 25.11.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнає у повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Згідно рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28.03.2012 року № 2-1634/11 шлюб, який був зареєстрований 23.10.2010 року, між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 8). Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.01.2014 року, [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є - [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] ( а.с. 6 ). Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.12.2017 року, [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є - [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] ( а.с. 7). Факт, що доньки сторін у справі [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] , підтверджується довідкою голови вуличного комітету № 1260 від 19.11.2019 року ( а.с. 9). Відповідно до ст. ст. 180, 181 ч. 3, 183 ч. 1 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд, у відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у відповідача інших утриманців, а також те, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, що є істотною обставиною. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті, подав заяву про визнання ним позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує. Частинами 1,4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, враховуючи визнання позову відповідачем, а також те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушує, вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та позовні вимоги позивача задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що позивач при зверненні до суду з позовом звільнена від сплати судового збору, з відповідача необхідно стягнути до державного бюджету України 50 відсотків судового збору, який мав бути сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду, що становить 384,20 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів необхідно допустити до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved