Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного музею народної архітектури та побуту України, третя особа - Міністерство культури України, про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Мотивуючи свої вимоги тим, що наказом Національного музею народної архітектури та побуту України за № 266 від 09 червня 2017 року його незаконно звільненено з посади заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності вказаної установи на підставі п.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України - за одноразове грубе порушення трудових обов»язків, оскільки відповідач вміняє йому групе порушення трудових обов»язків в день, коли він мав офіційний день відповінку, наданий йому відповідачем наказом за № 222 від 24 травня 2017 року як компенсацію за раніше відпрацьовані вихідні дні. Захищаючи порушені трудові права просить визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на посаді заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності Національного музею народної архітектури та побуту України з 09 червня 2017 року, й стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення й по день постановлення судом рішення. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], діючий на підставі договору № 14/06-17 від 14 червня 2017 року про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримав з тих же підстав в редакції від 31 жовтня 2017 року (а.с.48) та просив їх задовольнити. Представник відповідача Клюс В.В., діючий на підставі довіреності від 25 жовтня 2017 року, позовні вимоги не визнав уцілому та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю вимог, важаючи звільнення позивача законним. В судове засіданні третя особа не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про втучення, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи на пвдсатві доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що наказом Національного музею народної архітектури та побуту України за № 266 від 09 червня 2017 року [PERSON] звільненено з посади заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності вказаної установи на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України - за одноразове грубе порушення трудових обов»язків, а саме з підстав того, що [PERSON] як посадова особа згідно наказу № 115 від 22.05.2017 року був призначений відповідальним за взаємодію в організації та координацію всіх дій із ТОВ «Драйв Продакшин», які проводили відео-зйомки в садибі, що знаходиться в с. Медведівці Закарпатської обл. в період з 22.05.2017 року по 26.05.2017 року. Так, 26.05.2017 року в садибі в с. Медведівці Закарпатської обл. сталася пожежа, внаслідок якої зазнав часткових пошкоджень архітектурний експонат - хата. В порушення вимог при проведенні відео - та кіно-зйомок (не надав вказівки про винесення етнографічних експонатів із хати при проведенні відео-зйомки, які не були зупинені після 18-ї години згідно вимог наказу № 115, самоусунувся як керівник за котролем підлеглих йому працівників, які призначені черговими - [PERSON], [PERSON].). Внаслідок грубого порушення [PERSON] своїх трудових обов»язків під час пожежі відбулося поштводження і втрата 46 одиниць етнографічних експонатів, чим завдано музею істотної майнової шкоди (а.с.24). Винесення вказаного наказу передувало постановлення наказу Національного музею народної архітектури та побуту України за № 222 від 24 травня 2017 року про надання днів відпочинку [PERSON] з 24 травня 2017 року по 26 травня 2017 року як компенсацію за раніше відпрацьовані вихідні дні - 06, 07 та 14 травня 2017 року (а.с.22). Тобто, відповідач вбачає в діях [PERSON] групе порушення трудових обов»язків в день, коли він мав офіційний день відповінку, наданий [PERSON] відповідачем наказом за № 222 від 24 травня 2017 року як компенсацію за раніше відпрацьовані вихідні дні, а тому зазначена підстава для звільнення позивача є незаконною, яка підлягає поновленню шляхом визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновити на посаді й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення й по день постановлення судом рішення. Окрім того, звільнення [PERSON] за п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України вчинено відповідачем з без додержанням передбаченого ст.ст. 148, 149 КЗпП порядку застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадк у одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Ч. 2 ст. 41 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП трудовий договір з керівним працівником може бути розірваний у разі одноразового грубого порушення ним трудових обов'язків. Звільнення з цієї підстави може бути здійснене з додержанням передбаченого статтями 148, 149 КЗпП порядку застосування дисциплінарного стягнення. Зокрема, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинні враховувати, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, та попередня робота працівника. Наведене свідчить, що відповідачем при звільненні позивача не дотримана процедура такого звільнення, при цьому вважати, що позивачем допущене грубе порушення трудових обов'язків немає, оскільки він в день надзвичайної ситуації - порушення, що вміняється, перебував на відпочинку згідно наказу, і що до нього й з урахуванням встановлених підстав не міг бути застосований передбачений цією нормою закону крайній захід дисциплінарного стягнення - звільнення. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 09 червня 2017 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, приходить до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме - за квітень та травень 2017 року (а.с.119). Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2017 року по 15 листопада 2017 року складає 96 390 грн. 18 коп., яка визначається за визначеною формулою: (868 грн. 38 коп. - середньоденний заробіток позивача (111 робочих днів за вказаний перірод часу х 868 грн. 38 коп. (середньоденної заробітної плати) = 96 390 грн. 18 коп.). Відповідно, суд вважає за необхідне поновити порушене право позивача шляхом стягнення з Національного музею народної архітектури та побуту України на користь позивача 96 390 грн. 18 коп. - середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини третьої статті 88 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір 963 грн. 90 коп. Згідно ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного, п.1 ч.1 ст. 41, ст.ст. 148, 149, 235 КЗпП України, з урахуванням ст. 34 Закону України про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», з урахуванням п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"

Outcome: approved