Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

[PERSON], з посиланням на норми статей 71,72 ЖК України, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS]. На обгрунтування вимог зазначила, що відповідач не проживає у спірному будинку з березня 2014 року, тобто більше шести місяців. Добровільно розпорядившись правом на житло [PERSON] на даний час проживає по [ADDRESS], проте знятись з реєстрації по [ADDRESS] не бажає, що і стало підставою звернення до суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, задоволенню вимог не заперечує (а.с.26). Треті особи: Центр надання адміністративних послуг м.Конотоп, Конотопський МВ ГУДМС України просять розглядати справу без участі їх представників, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Суд, вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання [PERSON] заявленого позову суперечить закону, суд відмовив у прийнятті відповідачем позову виходячи із наступного. Як вбачається із поданих доказів та пояснень позивача 27/50 частин будинку по [ADDRESS], що є предметом спору, належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності і зареєстровано в Державному реєстрі по 27/100 частин за кожним із них (а.с.9-12). Отже, виходячи із заявлених вимог, один співвласник просить визнати іншого співвласника втратившим право користування житлом, яке належить їм обом на праві спільної часткової власності, . Відмовляючи у задоволенні вимог суд виходить із такого. За змістом статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поняття права спільної часткової власності визначено у ст.356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. За приписами статей 358, 361 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Слід також зазначити, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ЖК України, зокрема ст.ст.71,72, які регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за наймачем та членами його сім'ї, а також порядок визнання таких осіб, втратившими право користування цим приміщенням.

Outcome: dismissed