Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

06 травня 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, процентів, пені, інфляційних витрат та витрат по оплаті судового збору. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 серпня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав від нього грошову суму у розмірі 100 доларів США та зобов`язався повернути їх до 24 серпня 2018 року. Усі умови позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, власноручно написаній відповідачем. Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просив стягнути з нього в сумі 100 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ України складає на момент звернення до суду 2659.40 грн., 3 % процентів річних в сумі 53 грн., пені в сумі 638.89 грн., інфляційних витрат в сумі 225.63 грн. та витрат по оплаті судового збору. В судовому засіданні позивач підтримав позов, просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вказував, що позивач пошкодив йому майно. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з положеннями ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046, 1047\~ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Окрім того, згідно положень ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено,\~що між\~сторонами існують\~зобов`язання за\~договором позики.\~В підтвердження\~укладення договору\~між сторонами\~є борговий\~документ,\~власноручно написаний\~відповідачем у\~формі розписки,\~яка посвідчує\~передачу позивачем\~відповідачу грошової\~суми в\~розмірі 100\~доларів США до 24 серпня 2018 року(а.с.6), по закінченню терміну, зобов`язувався повернути їх в повній сумі. Розписка знаходилась у позивача, її оригінал був наданий в судовому засіданні, та підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. З дослідженої в судовому засіданні розписки вбачається, що сторонами в письмові формі зафіксовані істотні умови договору позики, а саме: предмет позики - грошові кошти та строк повернення боргу за користування, які боржник зобов`язався сплачувати кредитору за користування його грошовими коштами. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині сплати боргу в сумі 100 доларів США, що згідно офіційного курсу НБ України станом на 25 квітня 2019 становить 2659.40 грн., та 3 % процентів річних в сумі 53 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ч.2\~ст.59\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, з огляду на вказані положення закону вбачається, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому слід зазначити, що за змістом ст.1\~Закону України\~від 3\~липня 1991\~року "Про\~індексацію грошових\~доходів населення" індекс інфляції(індекс споживчих цін)\~це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України\~гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУВ у справі від 27січня 2016 р. у справі №6-771цс15. З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення пені, то суд виходить з наступного. Згідно положень ч.ч.1, 3\~ст.549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.ч.1, 2\~ст.551 ЦК України). Аналіз вказаних норм в сукупності свідчить про те, що право кредитора на неустойку виникає лише в разі, якщо воно узгоджене сторонами в договорі або закріплене в законі. З укладеного сторонами договору позики вбачається, що він не містить умов щодо стягнення кредитором пені в разі порушення боржником зобов`язання. Що стосується законодавчого врегулювання цього питання, то згідно ч.1 ст.1050\~ЦК України наслідком порушення позичальником грошового зобов`язання за договором позики є застосування наслідків, передбачених ст.625 ЦК України\~(стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних). Зобов`язання по сплаті пені за порушення договору позики передбачене для позичальника лише в разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками. Аналогічно Верховним Судом України висловлена наступна правова позиція в ухвалі від 13 вересня 2017 року по справі №6-37цс15. За встановлених обставин вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Також не обґрунтованими суд вважає вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн., оскільки суду не надано доказів на підтвердження сплати такої суми. У відповідності до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судові витрати по оплаті судового збору на користь позивача.

Outcome: partial