Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 08 квітня 2014 року № 16 про звільнення з роботи [PERSON], розпорядження від 11 квітня 2014 року № 12 сільського голови Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 3000 грн.. Позов обґрунтовано тим, що рішенням виконавчого комітету Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 08 квітня 2014 року № 16 дії [PERSON] як директора Волосківського будинку культури визнано грубим порушенням трудової дисципліни та вирішено вважати 30 березня 2014 року день прогулом. Розпорядженням голови Волосківської сільської ради від 11 квітня 2014 року № 12 [PERSON] звільнено з посади директора Волосківського будинку культури у зв'язку з грубим порушенням трудової дисципліни відповідно до п. 7 ст. 40 КЗпП України. 11 квітня 2014 року на письмову заяву про видачу копії протоколу сесії сільської ради щодо звільнення позивач отримав відмову. Йому вручено копію розпорядження сільського голови та рішення виконкому про звільнення. 30 березня 2014 року позивач перебував на роботі, вважає звільнення незаконним і безпідставним, у зв'язку з чим звертався до прокуратури Менського району та інспекції з питань праці. Оскільки позивач звертався до вказаних органів, то вважає, що причини пропуску строку для звернення до суду є поважними та пропущений строк підлягає поновленню. Просить суд поновити його на посаді директора Волосківського будинку культури на 0,75 ставки з 11 квітня 2014 року, скасувати незаконне рішення Виконавчого комітету Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 08 квітня 2014 року № 16 «Про звільнення директора Волосківського будинку культури [PERSON]», скасувати незаконне розпорядження сільського голови Волосківської сільської ради Менського району Чернігівської області від 11 квітня 2014 року № 12 «Про звільнення директора Волосківського будинку культури [PERSON]», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Протокольною ухвалою від 31 січня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено відділ культури та туризму Менської районної державної адміністрації Чернігівської області. Позивач та представник позивача підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені у ньому, позивач зазначила, що працює директором Волосківського будинку культури з 26 березня 2010 року. Останнім часом між нею та сільським головою [PERSON] склались неприязні стосунки. Сільський голова неодноразово на її адресу висловлював своє невдоволення роботою. Перебування на робочому місці в стані алкогольного сп'яніння заперечує, оскільки схильності до вживання алкоголю не має, за місцем роботи характеризується позитивно, сама виховує двох доньок. 30 березня 2014 року з 10-ї до 14-ї години перебувала в кабінеті директора будинку культури. Після 13- ї години в будинок культури приїхав сільський голова [PERSON] грати в теніс із місцевими хлопцями [PERSON] та [PERSON]. З [PERSON] виник конфлікт за тенісний стіл, який був пошкоджений. Сільський голова вимагав віддати ключі від будинку культури. 1 квітня 2014 року сільський голова запропонував звільнитись з роботи за власним бажанням, інакше звільнить за статтею. Після того, як відмовилась писати заяву про звільнення з роботи, сільський голова звільнив її з роботи за п.7 ст. 40 КЗпП України. 11 квітня 2014 року було вручено трудову книжку та копію розпорядження сільського голови про звільнення з роботи. Вважає, що її звільнили з роботи незаконно. Представник позивача просив врахувати як поважну причину пропуску строку звернення до суду те, що [PERSON] була зайнята на роботі у виборчій комісії. Представники відповідача позов не визнали, заначили, що 30 березня 2014р. [PERSON] перебувала на робочому місці в нетверезому стані, про що було складено акт. Питання про звільнення [PERSON] попередньо було вирішено на засіданні виконкому та на сесії сільради, згідно з якими сільський голова видав розпорядження про звільнення з роботи [PERSON] за п.7 ст. 40 КЗпП України. Для отримання згоди на звільнення до виборного органу профспілки не звертались, оскільки [PERSON] займала посаду керівника структурного підрозділу сільради, тому така згода не потрібна. Наявність у [PERSON] двох дітей, яких вона виховує одна, також не являється перешкодою для звільнення її з роботи за появу на роботі в нетверезому стані. Представник третьої особи відділу культури та туризму Менської районної державної адміністрації Чернігівської області у судовому засіданні зазначив, що нарікань щодо роботи директора Волосківського будинку культури не надходило, [PERSON] позитивно характеризувалась. У кінці квітня 2014 року до відділу культури надійшло повідомлення про звільнення з роботи [PERSON] за ст.40 п.7 КЗпП України. Представник третьої особи підтримала позов. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали аналогічні за змістом показання про те, що працюють у будинку культури на посадах художнього керівника та бібліотекаря, 30 березня 2014 року близько 14 години чули суперечку між директором будинку культури [PERSON] та сільським головою [PERSON]. [PERSON] того дня була в нетверезому стані, про що свідчила її неадекватна поведінка: крики, хитка хода, був відчутний запах алкоголю. Про перебування [PERSON] в нетверезому стані на робочому місці було складено акт, який вони підписали. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали аналогічні за змістом показання про те, що 30 березня 2014 року близько 13-14 години разом із сільським головою приїхали в будинок культури грати в теніс. Між сільським головою та директором будинку культури виникла сварка щодо пошкодженого тенісного столу. [PERSON] була в нетверезому стані, про що свідчили запах алкоголю, хитка хода, вона сиділа на східцях, вимикала світло, виганяла сільського голову з будинку культури. Того ж дня сільський голова склав про це акт, який вони підписали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що працював художнім керівником будинку культури. 30 березня 2014 року йому зателефонувала [PERSON] та попросила щоб приїхав на роботу. Коли приїхав до будинку культури, то між [PERSON] та сільським головою відбувалась сварка щодо тенісного столу. Через декілька днів сільський голова запропонував підписати акт про те, що [PERSON] перебувала на роботі в нетверезому стані. Підписувати такий акт відмовився, так як директор будинку культури тоді була твереза. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що 30 березня 2014 року близько 12 години 30 хвилин разом із [PERSON] та [PERSON] прийшли до [PERSON] в будинок культури, де усі разом перебували у кабінеті директора будинку культури. Через деякий час до будинку культури приїхав сільський голова з двома хлопцями. [PERSON] вийшла до голови і між ними виникла суперечка. [PERSON] плакала. Коли перебували в будинку культури разом з [PERSON] алкогольні напої не вживали. Свідок [PERSON] в судовому засідання показала, що є головою профкому клубних працівників Менського району. [PERSON] була членом профспілки клубних працівників. Сільська рада знала про це, оскільки щомісячно здійснювала відрахування із заробітної плати профспілкових внесків. На засіданні профкому, згідно запиту суду, вирішувалось питання щодо надання згоди на розірвання трудового договору з [PERSON] на підставі ст. 40 п.7 КЗпП України і було вирішено відмовити у наданні згоди на звільнення, оскільки у [PERSON] є двоє дітей до 14-річного віку, яких вона виховує одна. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 16 березня 2010 року по 11 квітня 2014 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Волосківською сільською радою Менського району Чернігівської області, працюючи директором Волосківського будинку культури (т. 1 а.с. 196- 199, 230, 231). Рішенням виконавчого комітету Волосківської сільської ради Менського району №16 від 08 квітня 2014 року визнано дії директора Волосківського будинку культури [PERSON] на роботі 30 березня 2014 року грубим порушенням трудової дисципліни та визнано цей день прогулом, рекомендовано сільському голові звільнити з даної посади [PERSON] згідно п.7 ст.40 КЗпП (т.1 а.с. 69). Розпорядженням сільського голови Волосківської сільської ради Менського району №12 від 11 квітня 2014 року [PERSON], директора Волосківського будинку культури, звільнено з 11 квітня 2014 року з даної посади в зв'язку з грубим порушенням трудової дисципліни згідно п.7 ст.40 КЗпП України та визнано 30 березня 2014 року днем прогулу (т.1 а.с. 73). Факт появи [PERSON] в нетверезому стані на робочому місці було засвідчено шляхом складання акту від 30 березня 2014 року (т.1 а.с. 60), а також підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитаних у судовому засіданні. Пунктом 7 ст. 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Відповідно до ст. 184 ч.3 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06 листопада 1992 року визначено, що одинока матір - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народжаення дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину. [PERSON] є одинокою матір'ю, оскільки сама виховує і утримує двох доньок, яким не виповнилось 14 років: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (т.1 а.с. 51, т. 2 а.с. 6,7), а відтак на неї розповсюджуються гарантії та пільги, передбачені ст. 184 КЗпП України. Таким чином, [PERSON] була звільнена з роботи з ініціативи власника (на підставі ст. 40 п.7 КЗпП України) з порушенням вимог трудового законодавства, а саме з порушенням ст. 184 ч.3 КЗпП України, якою встановлено заборону звільняти з роботи одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. Посилання представників відповідача на те, що положення ст. 184 КЗпП України не розповсюджуються на випадки звільнення за порушення трудової дисципліни, не заслуговують на уваги, оскільки не ґрунтуються на законі. Разом з тим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно відмовити у зв'язку з пропуском без поважних причин передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду, виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач дізнався про порушення свої трудових прав 11 квітня 2014 року, що підтверджується поясненнями позивача, а також актом від 11 квітня 2014 року, згідно з яким цього дня [PERSON] отримала копію розпорядження про звільнення та трудову книжку (т.1 а.с. 62). З позовом до суду позивач звернувся 11 червня 2014 року, при цьому звернення до суду з вимогами про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулось з пропуском одномісячного строку. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що поновлення строків, установлених ст. 233 цього Кодексу можливо у разі їх пропуску з поважних причин. Як на поважність причин пропуску такого строку позивач посилався на те, що намагався захистити свої права, звертаючись до правоохоронних органів, а також був зайнятий на роботі у виборчій комісії, але ці причини не можна вважати поважними, оскільки доказів поганого стану здоров'я або інших фактичних даних, які б свідчили про неможливість позивачем особисто або через свого представника вирішувати питання про захист своїх трудових прав за період з часу звільнення та до звернення до суду з даним позовом не надано. Окрім цього ст. 232 КЗпП України визначено суб'єкт розгляду цивільно-правового спору про поновлення на роботі, яким є саме суд, то суд дійшов висновку, що звернення позивача до прокуратури з заявою про грубе порушення її трудових прав та зайнятість на роботі у виборчій комісії не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи, є трудовим спором. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Враховуючи положення ст. 233 КЗпП України, для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним звільненням, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушене його право. Як зазначено вище, позивач дізнався про порушення свої трудових прав 11 квітня 2014 року, а до суду звернувся - 11 червня 2014 року. Судом встановлено, що основні позовні вимоги є обґрунтованими, але не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку звернення до суду з основними вимогами, при цьому позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди в межах тримісячного строку, а тому у цій частині позов підлягає задоволенню. Внаслідок порушення трудових прав позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягала у тому, що позивач відчував дискомфорт у спілкуванні із знайомими, колегами по роботі, почав нервувати, у нього виникло безсоння. За таких обставин, відповідно до ст.237-1 КЗпП України, суд вважає вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди обґрунтованими. Разом з тим, оцінивши характер та обсяг душевних страждань та хвилювань позивача, виходячи із засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню в розмірі 2000,00 грн.. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial