Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

04.09.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.03.2018 року, просить постановити рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та виділити у власність [PERSON] 2/3 (дві третіх) квартири [ADDRESS]; виділити у власність [PERSON] 1/3 (одну третю) квартири [ADDRESS]; визнати автомобіль марки Nisan Rouge, реєстраційний номер: [NUMBER] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та, в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на 2/3 (дві третіх) частини автомобіля марки Nisan Rouge реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON] та визнати право власності на 1/3 (одну третю) частину автомобіля марки Nisan Rouge, реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON], а також стягнути витрати на правову допомогу та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа № 466/5924/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 09 червня 2006 року Відділом РАЦСу м. Львова. Від подружнього життя, [INFO] народилась [PERSON], матір'ю якої є [PERSON], а батьком - [PERSON]. Під час спільного сумісного проживання подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] згідно Свідоцтва на право власності Серії [NUMBER] від 19 червня 2009 року, виданого на підставі наказу управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19 червня 2009 року № 1364-Ж-Ш. Станом на сьогоднішній день вказана квартира належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом на право власності Серії [NUMBER] від 19 червня 2009 року. Не зважаючи на той факт, що вказана квартира є спільною власністю подружжя і була придбана подружжям за спільні кошти, відповідач фактично позбавив позивача можливості користуватися вказаним майном, у зв'язку з чим [PERSON] разом із малолітньою дитиною змушена переїхати до своїх батьків, де зараз і проживає за адресою: [ADDRESS]. Крім того, під час спільного проживання подружжям було придбано автомобіль марки Nisan Rouge, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, право власності на який теж зареєстровано за відповідачем. Позивач, [PERSON], неодноразово пропонувала відповідачу [PERSON] здійснити добровільний, без звернення до суду, поділ між ними вказаного майна, встановивши найбільш прийнятний для сторін порядок такого поділу, однак відповідач категорично відмовився, стверджуючи, що ділити нічого не буде. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спілі сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки відповідач відмовився добровільно врегулювати питання поділу майна подружжя, то для оформлення звернення до суду, позивач вимушена була звернутись за наданням правової допомоги до спеціаліста даної галузі. 23.08.2017 року укладено договір про надання правової допомоги. Розрахунком правової допомоги встановлено вартість послуг адвоката у розмірі 1600 грн., які оплачено позивачем, а тому дані витрати необхідно покласти на відповідача згідно ст. 59 Конституції та ст. ст. 79, 84, 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, позивач змушена звернутися до суду та просить позов задовольнити. В судове засідання позивач та відповідач не з"явились,надавши доручення на представлення своїх інтересів в суді представникам. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримавши письмовий відзив на позовну заяву, долучений до матеріалів справи. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2006 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування в шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 19.06.2009 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Квартира складається з 3-х кімнат житловою площею 60,6 кв.м., загальна площа квартири 94,5кв.м. (а.с.5). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.04.2013 року, власником транспортного засобу автомобіля марки Nisan Rouge, реєстраційний номер [NUMBER], є [PERSON]. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження з боку власника своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Питання поділу спільного майна подружжя регулюється наступними нормами чинного законодавства. На підставі ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми закону та враховуючи, що спірна квартира та автомобіль набуті сторонами за час шлюбу, то таке майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв'язку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Представник позивача в судовому засіданні зазначав, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини [PERSON], оскільки розлучився з позивачем, матеріально не допомагає, аліменти систематично не виплачує, тому просить суд постановити рішення з врахуванням інтересів дитини та відступити від рівності часток подружжя при поділі майна. Суд вважає дані твердження позивача голослівними та не приймає їх до уваги, оскільки жодними належними та допустимими доказами вони не підтверджуються .Відповідно до положень ст.ст.76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про порядок поділу спільного майна, а також позивачем не надано доказів на підтвердження підстав відступлення від засади рівності часток подружжя, суд приходить до висновку, що слід визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину спірної квартири та автомобіля. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору та витрати за надання правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 3 ст.133ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 5 ст.135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. Частиною 3 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до ч. 4 ст.137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 8 ст.141ЦК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В якості доказів сплати за надання правової допомоги представником позивача [PERSON] надано розрахунок розміру правової допомоги, рахунок згідно договору про надання юридичних послуг від 23.08.2017р., акт здавання-приймання робіт згідно договору від 23.08.2017р., копію квитанції від 23.08.2017 р. про оплату позивачем вартості правової допомоги за вищезгаданим договором (а.с.11-15, 36). Відповідно до ст.141ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, пропорційно до задоволених позовних вимог, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, враховуючи вищенаведені обставини та відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1600,00 грн. за професійну правничу допомогу та 5120,00 грн. витрат по сплаті судового збору. Окрім того, на думку суду, у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1499,85 грн. слід відмовити, оскільки представником позивача не надано суду жодних належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат саме у розмірі 1499,85 грн. та будь-яких інших розрахункових документів, які б ствердили сплату [PERSON] коштів саме на професійну правничу допомогу у даній справі.

Outcome: partial