Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Відповідачка [PERSON] про проведення підготовчого судового засідання, про розгляд справи була повідомлена в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, яка передбачає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Однак, будучи належним чином повідомлена, в судові засідання не явилася, будь-яких заяв, відзиву від неї не надходило. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] із [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] ; копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 11.10.2019р. (дата заведення спадкової справи - 12.04.2019р.); копія Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти) від 11.10.2019р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія довідки КП «Ренійське БТІ» від 11.10.2019р. про належність нерухомості [PERSON] ; копія договору купівлі-продажу від 17.01.2012р.; копія витягу з Державного реєстру правочинів від 17.01.2012р.; копія витягу про державну реєстрацію прав від 07.02.2012р.; копія довідки Виконкому Ренійської міської ради від 16.10.2019р. про реєстрацію осіб за адресою; копія домової книги на квартиру; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості квартири від 17.12.2019р.; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.12.2019 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у справі є вдівцем [PERSON] , відповідачка - [PERSON] являється її донькою від іншого шлюбу. Позивач зазначив, що 17.03.1993р. він уклав шлюб із [PERSON] і прожив із нею разом до її смерті. [INFO] за договором купівлі-продажу нерухомості, за обопільною домовленістю між собою та за спільні сімейні кошти [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . При оформленні договору купівлі-продажу даної нерухомості покупцем була вказана тільки [PERSON] , у Витягу про державну реєстрацію прав власником нерухомості була вказана також тільки дружина позивача. За часів життя [PERSON] між подружжям договір про визначення часток у спільному сумісному майні не укладався. З підстав ст. 60 СК України, ст. ст. 355, 368 ЦК України позивач зазначає, що оскільки спірна квартира була придбана подружжям у шлюбі, за спільні сімейні кошти - вона належала дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Таким чином, виходячи із рівності часток у нерухомості, кожному з них ( [PERSON] та [PERSON] ) належало по Ѕ ідеальній частині квартири [ADDRESS] . У зв`язку із цим, позивач просить визнати за ним в порядку спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Отже, з урахуванням того, що позивачу належить Ѕ частина спірної нерухомості, інша Ѕ частина квартири належала його дружині - [PERSON] . На випадок смерті [PERSON] не розпорядилася належним їй майном, заповіту не залишила, [INFO] - померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно (на Ѕ частину квартири). Спадкоємцями майна [PERSON] є позивач та донька. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за законом. Про це свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 11.10.2019р., згідно якої датою заведення спадкової справи вказано 12.04.2019р. Проте, незважаючи на своєчасне звернення позивача за прийняттям спадщини, оформити її неможливо у зв`язку із тим, що в нього відсутні відповідні оригінали правовстановлюючих документів. Крім того, неможливо оформити прийняття спадщини з причини того, що без визнання за позивачем права спільної сумісної власності на квартиру, вірно розподілити частки між спадкодавцями буде неможливо. Позивачу невідомо, чи зверталася відповідачка за прийняттям спадщини після смерті матері до нотаріуса, але у квартирі вона не зареєстрована, мешкає за іншою адресою. Будучи належним чином повідомлена, відповідачка у судові засідання не зявлялася. У нинішній час, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру, про що 18.12.2019р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Необхідні нотаріусу документи позивач надати не може у зв`язку із втратою їх спадкодавцем. Крім того, для правильного розподілу спадщини, позивачу необхідно було звернутися за визнанням за ним права спільної сумісної власності на Ѕ частину квартири. Окрім вищевказаного, перешкодою в оформленні прийняття спадщини є також і те, що згідно п. 7 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012р. №296/5, у справах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) правовстановлюючого документу - при видачі свідоцтва про право на спадщину. На копіях (фотокопіях) правовстановлюючого документу проставляється відповідна відмітка «згідно з оригіналом» із зазначенням дати та підпису нотаріуса. Отже, після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на ј частину квартиру , як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач прийняв спадщину за законом в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] , і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, відповідачка на неї не претендує. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Щодо визнання права спільної сумісної власності подружжя: Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] у 1993р. уклали шлюб між собою. Після реєстрації шлюбу [PERSON] прізвище не змінювала. На момент смерті [PERSON] , померлої у 2019р., [PERSON] перебував у шлюбі із нею. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Як виходить зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набута [PERSON] нерухомість (квартира) входила до обсягу майна подружжя і належала їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що за [PERSON] в порядку спільної сумісної власності подружжя треба визнати право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Що стосується вимог про прийняття спадщини після смерті [PERSON] : Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем першої черги за законом. Крім нього, спадкоємцем першої черги є відповідачка - донька померлої. В ході розгляду справи було визначено обсяг спадкового майна після смерті [PERSON] , а саме, після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою. Як зазначив позивач, після смерті дружини у нього були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкову квартиру. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину юридично, оскільки його воля, як спадкоємця за законом, була виражена у подачі ним заяви про прийняття спадщини, його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання копій правовстановлюючих та технічних документів на квартиру, розпорядження щодо її цільового використовування тощо). Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки своєчасно подав заяву про прийняття спадщини, прийняв її за законом. Згідно ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними,якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Оскільки спадкове майно [PERSON] складається з Ѕ частини квартири, а спадкоємців першої черги двоє, слід полагати, що кожен із спадкоємців має право на спадщину в розмірі ј її частки. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на ј частину квартири з підстав прийняття спадщини за законом в порядку ч.1 ст. 1269 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно також.

Outcome: approved