Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на його користь збитки, що виникли в наслідок несвоєчасного повернення боргу за договором позики,а саме курсову різницю між боргом, стягненим на момент винесення рішення суду з урахуванням курсу обміну валют виходячи з курсу НБУ станом на день звернення його до суду з позовом в розмірі 114955 грн,77 грн, відсотків за користування грошовими коштами 26503,77 грн, 3% річних від стягнутої на підставі рішення суду суми в розмірі 3487,20 грн, збитки від інфляції в розмірі 30401,63 грн, всього борг в сумі 175348,37 грн, а також витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 2000 грн. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не вказала, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі ч.5 ст.74 ЦПК України відповідач викликався поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. В судовому засіданні позивач вказував, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.03.2015 року на його користь з [PERSON] була стягнута сума боргу за договором позики від 22.11.2012 року в розмірі 353507,33 грн та судові витрати по справі. Однак відповідач рішення суду не виконує, суму боргу не повертає. Оскільки має місце невиконання грошового зобов"язання, просив стягнути з відповідача на підставі ст.625 ЦК України інфляційні втрати від несвоєчасного повернення коштів та 3% річних від простроченої суми. Вважає, що дані витрати належить стягнути в розмірі згідно наданих ним розрахунків. Крім цього просив стягнути з відповідача на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, оскільки іншого розміру процентів договором позики не встановлено, а також курсову різницю , яка судом не врахована в повному обсязі при винесенні рішення. Тому посилаючись на дані обставини, просив його вимоги задовольнити в повному обсязі. В порядку ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів та згоди представника позивача. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши подані письмові докази, прийшов до висновку, що позов [PERSON] про стягнення боргу обґрунтований та підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.03.2015 року були задоволені позовні вимоги [PERSON] частково та стягнуто з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 22.11.2012 року в сумі 353507,33 грн (з яких: 236683,61 грн борг, 43451,80 грн - відсотки за користування грошовими коштами, 73371,92 грн пеня за прострочення повернення боргу), а також судові витрати в розмірі 1200 грн. Рішення набрало законної сили (а.с.7). В частині стягнення Борг до цього часу не повернуто. Позивач просить суд після винесення судового рішення стягнути курсову різницю, яка не була врахована судом на час винесення рішення виходячи з наступного розрахунку : сума боргу становить 15000 доларів США (курс НБУ станом на 30.03.2015 року становить 100 доларів США 2344,2625 грн), тобто 351639,38 грн. З урахуванням суми боргу 236383,61 грн, що стягнута рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 10.03.2015 року курсова різниця складає 351639,38 236683,61 грн = 114955,77 грн. Крім цього позивач просить стягнути проценти за користування коштами на підставі ст.1048 ЦК України за пеоід з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року, тобто за період до винесення рішення суду про стягнення боргу від 10.03.2015 року та після його винесення. Однак суд вважає, що курсова різниця та проценти за користування коштами не підлягаються стягненню з відповідача виходячи з наступного. Згідно ст.599 ЦК України зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання , на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз.1,2 п.17 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» судам роз»яснено, що зобов»язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора , яке невиконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України , оскільки зобов»язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.526,599 ЦК України . Таким чином, оскільки [PERSON] вже звертався до суду з позовом до відповідача і вже має місце чинне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10.03.2015 року , яким було стягнено заборгованість по договору займу з відповідача, відтак строк дії договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов»язальні відносини, відповідальність за які встановлена ч.2 ст.625 ЦК України. Законом не передбачено після ухвалення судового рішення стягнення курсової різниці , а також процентів за користування коштами поза строком дії договору, а проценти за користування коштами до винесення судового рішення Біляївського районного суду від 10.03.2015 стягнуті з відповідача на користь позивача в сумі 43451,80 грн. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Тому суд вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги [PERSON] про стягнення 3% річних згідно наданого ним розрахунку, так як вказані вимоги не були предметом розгляду Біляївського районного суду Одеської області і суд вважає , що з відповідача на користь позивача належить стягнути 3487 грн . ( 236683,61 грн + 43451,80 грн + 73371,92 грн= 353507,33 грн х 3%: 365х 120 ( з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року) = 3487,20 грн. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стосовно стягнення інфляційних витрат за позовом то суд виходить з наступного. Суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат за період з 01.01.2015 року по 10.03.2015 року не підлягають задоволенню , так як до борг по договору надавався в доларах США, а не в національній валюті України, а тому до винесення судового рішення Біляївського районного суду Одеської області 10.03.2015 року інфляційні збитки стягненню не підлягають. Однак вимоги щодо стягнення інфляційних витрат підлягають задоволенню за період з 10.03.2015 року та квітень та травень 2015 року . Сума інфляційних витрат від простроченої суми у розмірі 315639,38 грн за період з квітня по травень 2015 року, становить 30401,63 грн (353507,33х114 х102 -353507,33 грн=30401,63 грн.) Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню загальна сума 3487 грн 3 % річних від стягнутої на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області суми боргу та 300401,63 грн інфляційні збитки за квітень, травень 2015 року в межах заявлених позовних вимог. . Крім того, з відповідача на користь держави має бути стягнутий судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у сумі 338,89 грн. На підставі ст.509,610, 526, 599, 611, 625, 1050 ч.2 ЦК України,

Outcome: partial