Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

15.08.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користуванням житлом в будинку [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що їй на праві приватної власності належить зазначений житловий будинок, в якому за її згодою був зареєстрований колишній чоловік доньки- [PERSON] [PERSON]. 15.07.1993 року шлюб між відповідачем та донькою розірвано. З 2007 року [PERSON] у будинку позивачки не мешкає. На її неодноразові прохання знятися з реєстрації [PERSON] відмовлявся, а його реєстрація створює ряд першкод у реалізації її цивільних прав. На даний час місце проживання та знаходження відповідача їй невідоме. Від представника позивача за дорученням, посідченим Лютівською сільською радою 11.08.2014 року №207, [PERSON] надійшла письмова заява про підтримання позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності [PERSON] Також нею надано згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Зважаючи на те, що його місцезнаходження невідомо, на виконання вимог ст.74 ЦПК України, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме" № 1022, 18.12.2013 року, відповідач викликаний до судового засідання шляхом розміщення відповідного оголошення в газеті "Слобідський край" №126 від 21.10.2014 року. Таким чином, [PERSON] ввжається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухалює рішення в заочному порядку, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.11.1998 року, посвідченим державним нотаріусом Золочівської Державної нотаріальної контори Харківської області, реєстровий № 1016, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26519714 від 24.06.2010 року (а.с. 12-14). Згідно інформації Золочівського РС ГУДМС України в Харківській області за вих.№38/879 від 02.092.104 року [PERSON] зареєстрований за адресою: с. Лютівка, Золочівський район, Харківської області (а.с.22). Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Дзержинським ВРАГС м.Харкова 15.07.1993 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.20). З наданих суду актів, складених 13.02.2014, 13.04.2014, 13.06.2014, 13.08.2014 р.р. депутатом сільської ради [PERSON], сусідами [PERSON] і [PERSON], посвідчених секретарем Лютівської сільської ради, вбачається, що з вересня 2007 року [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає (а.с.15-18). При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст.ст. 15, 23, 405 ЦК України. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Рим, 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст.9 КУ. Ст.41 КУ визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно положень ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст.13 ч.3 Конституції України, власність зобов ' язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV прокоментовано порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не надав суду належних доказів поважності своєї відсутності у спірному будинку, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Таким чином, вважається доведеним той факт, що відповідач у будинку не проживає без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим втратила своє сервітутне право на спірне житло. Оскільки судом позовні вимоги задоволені у повному обсязі, відповідно до положень ст.88 ЦПК України підлягають відшкодуванню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved