Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення, свої доводи мотивуючи тим, що позивачка є власником будинку, розташованого за адресою : [ADDRESS] , а відповідач- колишній зять . 03.03.2014 року донька позивачки розірвала шлюб з відповідачем по справі. [PERSON] ніде не працює, проживає за вказаною адресою і перебуває на повному утриманні позивачки. Відповідач зловживає алкогольними напоями, часто влаштовує сварки та бійки, псує майно, гроші витрачає виключно на алкогольні напої, принижує позивачку та її доньку. Через дії відповідача неодноразово викликалася поліція. Відповідач в утриманні будинку участі не приймає, не ремонтує його, не платить за електроенергію та споживання газу. Позивачка просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власності шляхом виселення [PERSON] із будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Білокуракинської селищної ради зняти з реєстраційного обліку в будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з"явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, на позові наполягає. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і пояснив суду, що він проживає разом з позивачкою та її донькою-колишньою дружиною. Він ніде не працює, за комунальні послуги не платить. Допитані в судовому засідання свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що відповідач тривалий час не працює, вживає спиртні напої, за комунальні послуги не сплачує, хоча ними користується. Відповідач постійно скандалить, влаштовує сварки, притягувався до адміністративної відповідальності за свої дії. Неодноразово викликалася поліція через сварки та погрози з боку відповідача на адресу позивачки та її доньки. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.13,14). Сторони зареєстровані та проживають за вказаною адресою (а.с.5,7-9). Позивачка та її донька зверталися до правоохороннів органів з заявами щодо вчинення відповідачем домашнього насильства, внаслідок чого відповідач притягався до відповідальності (а.с. 6,10). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача позивачка посилається на те, що відповідач систематично вчиняє сварки з нею. Наведені обставини вбачають в діях відповідача систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, у зв`язку з чим [PERSON] слід примусово виселити з житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved