Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

11 жовтня 2017 року [PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON], яким просила розірвати шлюб, в якому сторони перебувають з 24 серпня 1996 року, та стягувати на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття, щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «Шкадюк». В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що спільне проживання та ведення господарства подружжя припинено більше двох років. За період окремого проживання шлюбних відносин не підтримують, ведення спільного господарства припинено, кожний з подружжя створив нову сімю. Шлюб існує формально, фактичних підстав для примирення не вбачає. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], котрийпроживає з матірю і знаходяться на її утриманні. [PERSON]є батьком дитини, але матеріальної допомоги в добровільному порядку на його утримання не надає. Позивач уважала, що останній має можливість сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі працює, має постійне місце роботи, отримує заробітну плату, інших утриманців не має. Сторони на судове засідання не прибули. Позивач згідно поданої заяви просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує і не заперечує проти ухвалення заочного рішення / ас 27/. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому частиною шостою статті 128 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України /, причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позовних вимог на адресу суду не надав, заяв про розгляд справи за його відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло /ас 25, 34/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 211, 223, 247, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що сторони у справі зареєстрували шлюб 24 серпня 1996 року, проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач, на час звернення з позовом до суду, близько двох років не ведуть спільного господарства, як подружжя не підтримують відносин, проживають окремо, кожний створив нову сімю. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який зареєстрований за місцем проживання матері, батьком дитини записаний [PERSON] / копії ас 7-9, ас 8/. Позивач перебуває на обліку в Краснопільському районному центрі зайнятості як безробітна / ас 13/. За матеріалами справи Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини з питання припинення шлюбу та обовязку батьків утримувати дитину, і врегульовані нормами Сімейного Кодексу України /далі СК України/. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейних відносин не існує. Згідно з частиною третьою статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу, частина перша якої передбачає право подачі позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України\~\~27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно чч 1-2 статті 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені статтею 182 СК України, а саме: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до частини третьої статті 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить на день звернення до суду 11.10.2017 - не менше 888,50 грн /50 % від 1777 грн/; станом на день розгляду справи у суді 22.01.2018 - не менше 930 грн / 50 % від 1860 грн /. Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладеного, суд знаходить, що з часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось, кожна з сторін не вважає можливим збереження сім'ї, доводи позивача відповідачем не спростовані, знайшло свого підтвердження формальність шлюбних відносин, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення. Підстав для надання строку на примирення суд не вбачає. Оскільки дитина сторін проживає разом з позивачем і потребує коштів на утримання, відповідач записаний батьком дитини, суд знаходить, що з відповідача на користь позивача необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня звернення до суду з 11.10.2017 і до досягнення нею повноліття. Визначений судом розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Таким чином, позов є обґрунтованим і підставним для задоволення у повному обсязі. Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно зі статтею 113 СК України при державній реєстрації розірвання шлюбу суд залишає [PERSON]прізвище «Шкадюк». Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Питання визначення місця проживання неповнолітньої дитини судом не вирішувалось. Спір про майно на час розгляду справи у суді відсутній. Згідно з п.1 частини першої статті 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в сумі платежу за один місяць. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України згідно до Закону України «Про судовий збір». При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за позовну заяву про розірвання шлюбу в розмірі 640,00 грн та 640,00 грн в дохід Державного бюджету України за позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину.

Outcome: approved