Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

01 жовтня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для розгляду якої визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 10 517, 13 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , у якому розташована квартира відповідача з усіма комунальними зручностями, якими він користується, проте, не сплачує за них. Так, заборгованість відповідача за житлово-комунальні послуги за період з травня 2015 року по липень 2018 року становить 10 517, 13 грн. 22 жовтня 2018 року на судовий запит, направлений у відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшла відповідь щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 11/. Ухвалою судді від 22 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду у спрощеному порядку без виклику (повідомлення) сторін у судове засідання /а. с. 12-13/. 05 листопада 2018 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності щодо нарахованого боргу за період травень - серпень 2015 року та відзив на позовну заяву /а. с. 20-21, 22-25/. Представником позивача 14 листопада 2018 року до суду подано клопотання про залучення в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] , кожному з яких належить 1/3 часток квартири [ADDRESS] , де було надано комунальні послуги, за які нараховано позивачем борг перед відповідачем [PERSON] , а також подано відповідь на відзив, у якій наголошується стороною позивача, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони ними фактично користувалися. Відсутність договору на їх надання не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Особовий рахунок відкритий на відповідача [PERSON] , тому і нарахування здійснюється на нього /а. с. 33, 37-38/. Ухвалою судді від 14 листопада 2018 року задоволено клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання /а. с. 41-42/. 15 січня 2019 року представником позивача подано до суду уточнену позовну заяву, у якій просила стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з утримання будинку і прибудинкової території у сумі 10 517, 13 грн та стягнути солідарно у примусовому порядку з відповідачів судові витрати у розмірі 1 762 грн /а. с. 56-58/. Відповідач [PERSON] 21 лютого 2019 року подав до суду заперечення до уточненої позовної заяви, зазначивши, що у квартирі [ADDRESS] проживають троє осіб, які є співвласниками, але не об`єднані однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, згідно з порядком користування, визначеним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2004 року у справі 2-17/04, займають кремі кімнати, тому не повинні нести солідарну відповідальність за майно, співвласниками якого являються у рівних долях; вимоги стягнення заборгованості без наявності укладеного договору про надання послуг, без направлення споживачу пропозиції укласти договір, без замовлення споживачем послуги, без переліку послуг та застосованих тарифів, без документів (доказів), які підтверджують факт отримання споживачем послуг, вважає безпідставними та такими, що суперечать положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 3 статті 12 ЦПК України; позовні вимоги охоплюють період більший, ніж передбачається строком позовною давністю /а. с. 68-69/. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила позов задовольнити з врахуванням уточнень, розглянути за відсутності представника Комунального підприємства. Відповідачі у судове засідання не з`явилися також, повідомлялися засобами поштового зв`язку за адресою місця проживання, зареєстрованого у передбаченому законом порядку, заяви по суті та з процесуальних питань від відповідачів [PERSON] , [PERSON] до суду не надходили. Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04 січня 1996 року /а. с. 8/. Житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Києва, відповідно до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва». Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» відповідно до п. 16 рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі м. Києва, надає послуги з утримання та обслуговування будинків та прибудинкової території, нараховує та збирає квартирну плату з мешканців квартир житлового фонду комунальної власності територіальної громади на обслуговуючій території й збір із власників приватизованих квартир за відшкодування експлуатаційних витрат з утримання будинку та прибудинкової території. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Стаття 24 Житлового кодексу Української РСР визначає, що житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. Відповідно до ст. 10 ЖК Української РСР, громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. За статтею 67 ЖК УРСР, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 5 частиною третьою ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Нарахування за послуги з утримання будинку та прибудинкової території проводиться за тарифами затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 грудня 2010 року № 1221 та від 30 квітня 2015 року № 442, а з 01 липня 2017 року від 06 червня 2017 року № 668. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 592, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати приміщення житлового будинку і гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 30 жовтня 2013 року роз`яснено, що не укладання договору про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі не звільняє боржника від обов`язку оплачувати отримані ним послуги. Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або двостороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивач, обґрунтовуючи свій позов, вказав відповідачі користуються комунальними послугами, однак, належним чином за надані житлово-комунальні послуги не сплачують за період з 01 травня 2015 року по 31 липня 2018 року становить 10 517, 13 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості /а. с. 7/. Частиною першою статті 256, частиною першою статті 257 ЦПК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Із позовом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» звернулося 01 жовтня 2018 року, згідно з розрахунком заборгованості, долученим до позовної заяви, позовні вимоги охоплюють період часу з 01 травня 2015 року по 31 липня 2018 року. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Належних та допустимих доказів на підтвердження сплати заборгованості відповідачі не надали. Враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем, у стягненні заборгованості за період часу з 01 травня 2015 року по 30 вересня 2018 року суд відмовляє. Позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 9 481, 33 грн, що нарахована за період з 01 жовтня 2015 року по 31 липня 2018 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки суд задовольняє позов частково, то з відповідачів, відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню 1 762, 02 грн у відшкодування судового збору, тобто по 587, 34 грн з кожного. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial