Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 10 червня 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] (надалі Відповідачі) про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди в сумі 6 000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що в липні 2013 року [PERSON] розповсюдив заяву про те, що ним було скоєно корупційне діяння - порушення вимог ст. 14 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП (порушення вимог про конфлікт інтересів) при розгляді та прийнятті проекту рішення «Про викуп земельних ділянок» на черговій сесії Олександрійської міської ради 03 червня 2013 року. За результатами розгляду даної заяви 04 жовтня 2013 року було складено протокол про порушення вимоги ст. 14 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за ст. 172-7 КУпАП та матеріали передано до Олександрійського міськрайонного суду. [INFO] року у газеті «Городской курьер» [NUMBER] головний редактор [PERSON] розмістив статтю «[INFO]», в якій прямо звинувачує у порушенні корупційного законодавства, брехні та фальсифікації, що не відповідає дійсності та принижує його особисті честь, гідність та ділову репутацію, спричинивши моральну шкоду. Вважає, що негативною характеристикою відповідач [PERSON] публічно розповсюдив не об'єктивну і не достовірну інформацію принизивши його честь, гідність та ділову репутацію. Моральну шкоду, завдану відповідачами, оцінює в розмірі 6 000 грн. та просить суд солідарно стягнути вказану суму з відповідачів. Позивач в судове засідання не з"явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді, його представник просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги та просить суд врахувати, що за постановою Олександрійського міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року була надана правова оцінка діям та було встановлено відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення за ст. 172-7 КУпАП. За постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 грудня 2013 року постанову судді Олександрійського міськрайонногот суду від 03 грудня 2013 року залишено без змін. Представник позивача на позовних вимогах наполягає, посилаючись на викладені обставини та просить суд задовольнити позовні вимоги, визнавши викладену відповідачами негативну інформацію широкому колу осіб недостовірною та зобов'язати спростувати поширену інформацію у той же спосіб, у який вказана інформація була поширена та стягнути з відповідачів судові витрати. Інтереси позивача в суді представляв адвокат [PERSON] Відповідачі в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи в суді, їх представник просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечує, вважає, що відповідачі не порушували права, честь та гідність [PERSON] Висловлювання в газеті мають оціночні судження. Просить суд позовні вимоги визнати безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Інтереси відповідачів в суді представляв адвокат [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та оцінивши досліджені докази у сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Згідно ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 34 конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до ст. 68 конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За змістом ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на свободу висловлення своєї думки. За текстом цієї статті це право включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію про ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками та відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову підставу, надавши докази недостовірності поширеної інформації та той факт, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Спосіб у який вона була поширена, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову підставу, надавши докази недостовірності поширеної інформації та той факт, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. У відповідності до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 277, 280, 297, 299 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Позивач обрав способом захисту - відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань її, самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушено, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. За загальним правилом відповідно до вимог ст.ст. 276, 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї, або членів її сім'ї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї, або членів її сім'ї недостовірної інформації має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена Відповідно до вимог ст.ст. 280, 297 ЦК України фізична особа, особисте немайнове право якої порушене, має право на відшкодування майнової або моральної шкоди. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї репутації та може звернутись до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 19 вказаної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Суд приймає до уваги, що позивач у справі звернувся до суду як фізична особа, в той час як він обраний міським головою, у місті є відомою особою, у зв'язку з чим повинен бути готовим до наявності критики його особистої поведінки та висловлювань, може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконує свої функції, при цьому не повинен мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до п. 21 Постанови у статтях 3, 4 і 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодились «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Судом встановлено, що в липні 2013 року [PERSON] як в.о. голови громадського обєднання «Ліга підприємців Олександрії» звернувся до міліції із заявою про те, що [PERSON] було скоєно корупційне діяння - порушення вимог ст. 14 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-7 КУпАП (порушення вимог про конфлікт інтересів) при розгляді та прийнятті проекту рішення «Про викуп земельних ділянок» на черговій сесії Олександрійської міської ради 03 червня 2013 року. За результатами розгляду даної заяви 04 жовтня 2013 року було складено протокол про порушення позивачем вимоги ст. 14 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» за ст. 172-7 КУпАП та матеріали було передано до Олександрійського міськрайонного суду. Згодом, [INFO] року у газеті «Городской курьер» [NUMBER] відповідач [PERSON] розмістив статтю «[INFO]», в якій вказує про порушення корупційного законодавства. Суд також приймає до уваги рішення Конституційного Суду України 10 березня 2003 року, який вказав, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про порушення чи недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом ч. 1 ст. 7 ЦК України не можуть вважатись поширенням відомостей які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди посадової чи службової особи правоохоронного органу. З огляду на таке, суд дійшов висновку, що необхідність обмеження права відповідача [PERSON] на свободу вираження своїх поглядів з усією переконливістю перед судом не підтверджена, а тому позовні вимоги до нього про спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує право на повагу до честі, гідності та недоторканність ділової репутації не підтверджена і задоволенню не підлягає. Суд дійшов висновку, що інформація, опублікована в газеті «Городской курьер» [NUMBER], яку розмістив відповідач [PERSON], спростування якої вимагає позивач є результатом висловленої думки, переконання, критичної оцінки певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача. Висловлювання відповідачем своєї позиції в заяві чи статті не є фактичними твердженнями, а є судженнями з точки зору сприймання ним цих подій із застосуванням мовних засобів, які свідчать про те, що розповсюджена інформація є оціночним судженням, не носить негативного характеру відносно саме позивача та не принижує його честь та гідність, а тому не підлягає спростуванню. З огляду на таке, суд дійшов висновку, що необхідність обмеження права відповідача [PERSON] на свободу вираження своїх поглядів з усією переконливістю перед судом не підтверджено, а тому позов до нього про спростування недостовірної інформації, поширення якої порушує право на повагу до честі, гідності та недоторканність ділової репутації позивачем не підтверджений і задоволенню не підлягає. Таким чином, суд дійшов висновку, що у справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог, особисті і немайнові права позивача не були порушеними. Суд приймає до уваги, що на той час (в липні 2013 року та в жовтні 2013 року) ще не були прийняті судами рішення за наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення. Суд приймає до уваги, що за постановою Олександрійського міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року діям позивача у справі була надана правова оцінка та було встановлено відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення за ст. 172-7 КУпАП. За постановою апеляційного суду Кіровоградської області від 30 грудня 2013 року постанову судді Олександрійського міськрайонного суду від 03 грудня 2013 року було залишено без змін. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, що відповідачами було поширено саме недостовірну інформацію, а не оціночні судження. Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідачів у справі 6 000 грн. солідарно на відшкодування моральної шкоди. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідачів в сумі 6 000 грн., то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки до суду позивачем не надані докази чому, виходячи з яких критеріїв чи міркувань він оцінює моральну шкоду саме в таких розмірах, позивач не вказує в чому саме полягають його моральні страждання, які він оцінює в сумі 6 000 грн. За змістом ст.ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування моральної шкоди можливе лише за умови правомірних діянь позивача. Суд приймає до уваги, що до суду не надані докази, що позивач потребує додаткових заходів для організації свого життя. Враховуючи характер, обсяг і тривалість душевних, моральних та психічних страждань, що позивач зазнав, ступінь вини відповідачів у справі, поведінку відповідачів та поведінку позивача, прийняті судами рішення суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Судовий збір суд покладає на позивача. Враховуючи викладенні обставини та ст.ст. 28, 34, 40, 64,68 Конституції України, ст.ст. 4-11, 13, 15, 16, 19, 20, 22, 23, 275, 277, 280, 297, 299 ЦК України, ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», та ст.ст. 3-11, 15, 57-60, 84-88, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed