Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

12 серпня 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 26 березня 2011 р. по 13 лютого 2014 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 13 лютого 2014 року. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON] Данііла Максимовича, [INFO]. За рішенням суду місце проживання сина після розлучення визначено разом з позивачкою. В даний час дитина проживає з нею за адресою: [ADDRESS]. Матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини саме вона, про її фізичний, духовний та моральний розвиток. З 15 лютого 2012 року відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання не надає, та веде аморальний спосіб життя. Син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на Чорному морі або зміни кліматичних умов з більш чистою екологічною зоною. Вона бажаю оздоровити дитину і поїхати з нею до рідних по містам Російської Федерації на протязі 2015 та 2016 року. З відповідачем вони обговорювали оформлення нотаріальної згоди на виїзд дитини, та відповідач дав згоду, але так її нотаріально і не оформив. Вважає, що відповідач чинить перешкоди у здійснені нею заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Просить суд дозволити їй виїжджати за межі України до міст Російської Федерації з неповнолітнім сином [PERSON] Даніілом Максимовичем в період з 20 вересня 2015 року по 20 вересня 2016 року без дозволу батька дитини [PERSON]. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала заяву з проханням розглядати справу в її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно. Представник третьої особи - служби у справам дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, що діє на підставі довіреності, [PERSON] у судове засідання не зявилась, від неї на адресу суду надійшла заява з проханням розглядати справу у відсутності представника служби у справах дітей з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує та повністю підтримує. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 березня 2011 року, який було розірвано рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13.02.2014 року. Відповідно до свідоцтва про народження серія І-НО №379185 виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] Данііл Максимович народився 12 квітня 2011 року, в графі «батьки» зазначені: батько [PERSON] та мати [PERSON]. Згідно довідки від 22 липня 2015 року за №1259 виданої ККП «Приморська», [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] та має склад родини: син [PERSON] Данііл Максимович, [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України ""Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що позивач має намір виїхати із сином до родичів, які проживають в Російській Федерації на відпочинок, однак у звязку з втратою звязку з відповідачем, немає можливості отримати від нього дозвіл на вивіз дитини за межі України. За таких обставин, суд вважає, що тимчасовий виїзд дитини за межі України на відпочинок разом з матірю не буде порушенням прав відповідача на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Також діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи те, що відповідач не надав заперечень проти тверджень позивача, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон без згоди батька.

Outcome: approved