Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила наступне. 07 червня 1997 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] Від вказаного шлюбу [INFO] народилася дочка [PERSON] . У 1999 році [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] отримали двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , та зтого часу позивач стала мешкати у цій квартирі. 26.04.2002 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою і проживала з відповідачем однією сім`єю до липня 2018 року. Після чого проживання однією сім`єю з [PERSON] було фактично припинено. 22.10.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач відмовляється добровільно вирішувати будь-які питання, пов`язані з квартирою, а саме: не бажає змінювати умови договору найму квартири, її подальшої приватизації, продажу та інше. [PERSON] з часу отримання квартири в ній не мешкав. Фактично за вищевказаною адресою весь час мешкали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач весь час мешкав зі своєю дружиною - [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] . Згідно із інформаційною довідкою Сектору реєстрації Енергодарської міської ради №2242 від 19.09.2018 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно інформації з КП «Енергодарське БТІ» від 29.11.2018 року №02-19/318 вказана квартира не приватизована. [PERSON] сплачує комунальні та житлово-комунальні послуги в тому числі за рахунок коштів, які надаються [PERSON] Відповідач у спірній квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами, не несе інших витрат по утриманню спірної квартири та не приймає участь у спільному побуті, він не є членом сім`ї позивача. Просить визнати [PERSON] , таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; змінити договір найму вказаного житлового приміщення, визначивши наступний порядок: [PERSON] та [PERSON] у визначити в користування, для укладання окремого договору найму, житлову кімнату розміром 16,6 кв.м. та лоджію розміром 1,3 кв.м., яка примикає до цієї кімнати; [PERSON] визначити у користування, для укладання окремого договору найму, житлову кімнату розміром 10,1 кв.м.; коридор розміром 6,5 кв.м., кухню розміром 7,8 кв.м., ванну кімнату розміром 2,4 кв.м., вбиральню розміром 1,4 кв.м., балкон розміром 0,6 кв.м. залишити у спільному користуванні. Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 04.12.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с.21). На виконання вимог вказаної ухвали 11.01.2019 року відповідачем [PERSON] , в особі представника адвоката Цигиці Л.М., поданий відзив на позов, та зустрічний позов, у яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. 17 грудня 1999 року позивач отримав як працівник ДП ДТЕК на себе та на членів своєї родини (дружина, син) службову двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач отримав спірну квартиру як працівник підприємства, а отже саме він є основним квартиронаймачем. Син позивача [PERSON] 07 червня 1997 року зареєстрував шлюб з позивачкою по справі [PERSON] . [PERSON] зареєструвалась в квартирі з 26.04.2002 року. Позивачка та [PERSON] припинили свої шлюбні стосунки рік тому. [PERSON] постійно їздив на роботу по вахтах до Російської Федерації. З січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] не проживали як подружжя, спільного господарства не вели. [PERSON] по пів року знаходився у відрядженні в Росії, де дізнався що у дружини є інший чоловік, з яким вона проживала у своїх батьків в селі. Після приїзду в липні з відрядження [PERSON] відразу почав збирати документи для подання позову про розірвання шлюбу. Позивачка створила іншу сім`ю та більше року у спірній квартирі не проживає. Фактично у квартирі проживає донька позивачки [PERSON] зі своїм цивільним чоловіком, відповідач по справі та його син [PERSON] . Між ними у добровільному порядку був встановлений порядок користування житловим приміщенням. Так відповідач та його син займають кімнату розміром 16.6 кв.м., а онука [PERSON] , проживає в кімнаті розміром 10,1 кв.м. зі своїм цивільним чоловіком. Вважає вимогу стосовно визначення користування для укладання окремого договору найму безпідставною, крім того, позивачка не є власником або наймачем спірної квартири, а тому взагалі не має права звертатися до суду з зазначеними позовними вимогами. Просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 31-32, 37-38). Ухвалою суду від 11.01.2019 року зустрічний позов [PERSON] в інтересах якого на підставі ордеру діє [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , КП «Підприємство комунальної власності» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, прийнятий до свого провадження, та вимоги зустрічного позову об`єднані в одне провадження з вимогами за первісним позовом (а.с.57). 12.02.2019 року позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки твердження [PERSON] щодо отримання ним службової двокімнатної квартири є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи. Відповідно до ордера №451 від 26.10.1998 р. виданого на підставі рішення виконавчого комітету №188 від 22.10.1998 р. сім`я, яка на той час складалась з 2 осіб, ( [PERSON] , [PERSON] ) отримали двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку в подальшому було приватизовано [PERSON] . Згідно ордера №371 від 17.12.1999 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Енергодарської міської ради №244 від 16.12.1999 р. сім`я, яка на той час складалась з 3-х осіб, ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) отримали двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім цього рішенням виконавчого комітету Енергодарської міської ради №244 від 16.12.1999 р. дозволено заселення будинку [ADDRESS] та звільненого житла, затверджено рішення адміністрації та профкому Запорізької ТЕС, зокрема, [PERSON] квартиру [ADDRESS] на склад сім`ї, 3 чоловік ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). Після звільнення з ДП «СМСЧ №1 м. Енергодар» вона заробляла завдяки тимчасовим підробіткам. В липні 2018р. відповідачем [PERSON] , який в цей час був на заробітках за межами міста Енергодара, було перераховано місячну заробітну плату в розмірі приблизно 10000 грн. з вимогою віддати весь борг в розмірі 200 євро які вони брали у зв`язку з підготовкою документів [PERSON] для виїзду до Польщі. У випадку погашення боргу повністю у сім`ї майже не залишалось коштів на проживання. [PERSON] спробувала працевлаштуватись в Російській Федерації. Однак, у зв`язку зі складними умовами праці та незадовільною оплатою праці приблизно через 2 тижні повернулась до м. Енергодар. Після повернення в середині серпня до м. Енергодара з відповідачем [PERSON] вирішили добровільно розірвати шлюб для чого звертались до органу РАЦС м. Енергодар, але в зв`язку з тривалістю процедури розірвати шлюб за взаємною заявою не змогли. [PERSON] неодноразово зазначав, що спірна квартира належить йому, і її до квартири не впустить та погрожував нанесенням тілесних ушкоджень у випадку її намагання потрапити до квартири. ЇЇ особисті речі залишились в квартирі. В зв`язку з зазначеним вона вимушена була тимчасово перебувати у своїх батьків в с. Мічуріно, К-Дніпровського району, Запорізької області. В кінці серпня 2018 року [PERSON] поїхала до Польщі з метою працевлаштування, звідки повернулась в кінці листопада 2018 року та не мала змоги мешкати в квартирі, оскільки [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , періодично приходив та влаштовував сварки зазначаючи, що це його квартира і в ній він жити не дозволить. Через деякий час [PERSON] взагалі без погодження будь з ким поставив замок в більшу кімнату квартири, обмеживши доступ на балкон. Отримавши робочу візу, в середині грудня 2018 року [PERSON] знову виїхала до Польщі на роботу, звідки повернулась на початку лютого 2019 року. Весь цей час вона надавала кошти дочці - [PERSON] на оплату комунальних та житлово-комунальних послуг та спожитої електроенергії за вказаною адресою. Раніше вона за рахунок власних коштів сплачувала комунальні послуги та вартість послуг спожитої електроенергії. хоча договори були укладені на ім`я [PERSON] Після того як дочка - [PERSON] стала повнолітньою, останній час, за домовленістю [PERSON] надавала їй кошти для сплати вартості послуг за допомогою «Приват 24». Крім цього [PERSON] замовляла встановлення металопластикових вікон у спірній квартирі, надання телекомунікаційних послуг, підключення послуг до комп`ютерної мережі колективного користування та здійснювала їх оплату. Між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» було укладено договір медичного страхування №18230921259, який дозволяв на пільгових умовах здійснювати лікування, за яким [PERSON] здійснював лікування в кардіологічному відділенні. 29.12.2018 року [PERSON] було погашено залишок заборгованості за лікування [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] забороняють їй проживати у спірній квартирі. Твердження [PERSON] щодо добровільного встановлення порядку користування житловими приміщеннями надумане та не відповідає обставинам справи. 04.02.2019 року [PERSON] , повернувшись з Російської Федерації, де перебував останні 3 місяці, влаштував скандал [PERSON] , погрожував їй та її цивільному чоловіку, в зв`язку з чим [PERSON] , з того часу вимушена мешкати в батьків свого цивільного чоловіка. Вважає, що [PERSON] має на меті також приватизувати спірну квартиру (а.с. 65-69). Ухвалою суду від 12.02.2019 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с.112). В судове засідання для розгляду справи по суті сторони не з`явилися, надавши до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.54-55, 109, 110). Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення сторін, їх представників та свідків судом було встановлено наступне. 07 червня 1997 року [PERSON] та [PERSON] зареєструвала шлюб, який 22.10.2018 року розірвано рішенням Енергодарського міського суду (а.с.12). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). 17.12.1999 році сім`я із трьох осіб: [PERSON] (голова), [PERSON] (дружина) та [PERSON] (син) отримали двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Станом на час звернення до суду з даною позовною заявою (листопад 2018 року) квартира [ADDRESS] є не приватизованою (а.с.9), складається з двох кімнат (а.с.14) та в ній зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, при вирішенні питання чи втратили відповідачі право користування жилим приміщенням, слід виходити не лише з факту відсутності, але й встановити причини з яких квартиронаймач відсутній в житлі. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Згідно зі статтею 25 Загальної декларації прав людини "Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини". Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). При цьому, як слідує із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" від 02 грудня 2010 року). Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Щодо вимог за первісним позовом. В судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] зазначала, що її довіритель [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі, а саме у її великій кімнаті. Позивач [PERSON] не може знати чи проживає у квартирі відповідач, оскільки сама не проживає у цій квартирі починаючи з липня 2018 року. Допитана в судовому засіданні третя особа [PERSON] повідомила, що з 2004 року вона проживає у цій квартирі разом з батьками, а пізніше разом нею почав проживати з [PERSON] Приблизно в грудні 2018 року - січні 2019 року відповідач [PERSON] на дверях великої кімнати спірної квартири поставив замок і закрив її, в зв`язку з чим вона вимушена була з її цивільним чоловіком проживати в іншій меншій кімнаті. З того часу [PERSON] перевіз свої речі до цієї кімнати і щодня приходив до квартири. Приблизно в січні-лютому 2019 року вона з [PERSON] переїхала проживати в інше місце і їй не відомо хто після того проживає в спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив свідчення [PERSON] . Натомість факт проживання [PERSON] в наведеній квартирі підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Так, [PERSON] повідомила, що відповідача по справі [PERSON] вона знає давно та періодично буває у нього в гостях в квартирі [ADDRESS] . Останній час приблизно у лютому 2019 року вона зустріла [PERSON] з його дружиною в парку м. Енергодар, де вони разом гуляли, а після чого останні запросили її до себе в гості до вказаної квартири, де вони на кухні пили чай. Також вона помітила, що у дверях великої кімнати даної квартири в цьому році з`явився замок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона дружить з сім`єю [PERSON] та періодично буває у них в гостях в квартирі [ADDRESS] де останній проживає зі своєю дружиною [PERSON] . Їй також відомо, що у дружини [PERSON] є квартира по [ADDRESS] , де вона інколи зустрічалася з [PERSON] Останній раз вона була в гостях у подружжя [PERSON] в квартирі [ADDRESS] на початку квітня 2019 року, де пили чай і розмовляли на кухні, а перед цим була у них у середині вересня 2018 року. Свідок [PERSON] інформації, що стосується даного спору в ході пояснень не надав, зазначивши, що заносив речі до даної квартири, коли підвозив [PERSON] , коли це було - не пам`ятає, в квартирі нікого не було. До показань свідків [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що [PERSON] в спірній квартирі не проживав, суд відноситься критично, оскільки вони є батьками позивача - [PERSON] . Крім того, суд враховує і те, що після січня-лютого 2019 року вони в цій квартирі не були. Таким чином, проаналізувавши отримані в судовому засіданні пояснення та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивач не надала суду необхідних, достатніх та беззаперечних доказів для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Щодо вимог за зустрічним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та повідомила, що відповідач безпідставно не проживає у спірній квартирі понад 6 місяців. В своєму відзиву на зустрічну позовну заяву (а.с.65-69) та в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначив, що в липні між сторонами виник конфлікт з приводу коштів, після якого його довіритель 2018 року поїхала на заробітки до Російської Федерації, повернувшись з якої за два тижні поїхала до Республіки Польща, де на даний час і перебуває. Приїздила лише в листопаді 2018 року для оформлення документів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили, що в липні 2018 року [PERSON] після сварки зі своїм чоловіком [PERSON] пішла з квартири [ADDRESS] та стала проживати у свої батьків в с. Мічуріно Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області. Згодом вона поїхала в Російську Федерацію, спробувала працевлаштуватися, а потім поїхала до Республіка Польща, де знаходиться і на даний час. В листопаді-грудні 2018 року [PERSON] поверталася до України для того щоб зробити візу, і проживала у своїх батьків в с. Мічуріно. Крім цього [PERSON] також зазначив, що [PERSON] її колишній чоловік не виганяв. Третя особа [PERSON] також підтвердила, що її мама - [PERSON] перебуває на даний час у Республіці Польща і пішла з квартири після сварки з її батьком [PERSON] Таким чином представник відповідача та свідки допитані за клопотанням сторони відповідача визнали факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з липня 2018 року по день розгляду справи. Разом з цим, ніхто із допитаних в судовому засіданні не повідомив про те, що відповідач покинула дану квартиру не за своєю волею, чи про те, що хтось із членів сім`ї перешкоджав їх проживати в ній. Підстав застосування п.2 ч.3 ст.71 ЖК Української РСР суд не вбачає, оскільки ні відповідачем ні її представником не надано доказів наявності в останньої роботи в Україні, за умовами і характером якої вона вимушена була покинути оспорюване житло. Досліджена в судовому засіданні копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] також свідчить про її виїзд за межі України. Дослідивши матеріали справи та показання представників сторін, третьої особи і свідків, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] в липні 2018 року добровільно перестала проживати в квартирі [ADDRESS] та була відсутня в ній на протязі більш ніж 6 місяців. На підставі викладеного суд приходить до висновку, про необхідність задоволення зустрічної позовної заяви.

Outcome: approved