Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом, яким просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.12.2004 року та договору дарування від 23.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тітаренко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №769. Однак, на сьогодні у квартирі зареєстрований відповідач, який є її рідним братом. Проте, з січня 2013 року відповідач у вказаній квартирі не проживає. Виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, чим об"єктивно порушуються її права на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання та 29.11.2018 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судове засідання позивачка, через канцелярію суду, подала заяву про розгляду справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03.12.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №5-1935 та договором дарування від 23.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тітаренко Н.В. зареєстрованого в реєстрі за №769, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.07.2018 року, свідоцтвом про шлюб ( а.с. 7, 8, 9- 14, 15, 16-17, 18). З лютого 2012 року в квартирі [ADDRESS], зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 19, 25, 31). З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивачка звернулась до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, який без поважної причини не проживає у цьому житлі понад один рік. Звертаючись із таким позовом позивачка визнавала, що відповідач вселився до житла, яке є її власністю, як член сім'ї. Законність вселення та проживання відповідача у даному житлі позивач не оспорює. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Об'єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім'ї, покладається обов'язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік. Доказами які б підтверджували не проживання відповідача за місцем його реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідача у місці реєстрації. Позивачка надала до суду, як доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації, акт від 09.07.2018 року ( а.с. 20). З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідача за зазначеною адресою неповажними, а відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за даною адресою з підстав, що він більше року там не проживає, однак, будучи зареєстрованим за вказаною адресою створює перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Судові витрати вважати по фактично понесеним стороною позивача.

Outcome: approved