Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

[PERSON] , діюча у своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , звернулась до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: Дарницький районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, Служба у справа дітей та сім`ї Дарницького району м. Києва, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона, діти її та відповідач - [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , кожен із них володіє: діти - по 1/4 частині, а вона - є власницею Ѕ частини такої квартири. Відповідач, як колишній співвласник ј частини вказаної квартири, право власності на яку набула вона від нього у грудні 2019 року, та як колишній член її сім`ї, шлюб з яким розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року, проживаючи у квартирі, систематично порушує правила співжиття, вважає проживання з ним у одній квартирі нестерпним, оскільки він зловживає алкогольними напоями, не працює, влаштовує сварки, принижує членів сім`ї, лається, погрожує фізичною розправою, у зв`язку із чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Вона та їх діти, будучи співвласниками квартири, зважаючи на протиправну поведінку відповідача, вимущені жити у погіршених умовах, а тому, оскільки відповідач не є власником квартири, не є членом сім`ї її та дітей, просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , діюча у своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , позовні вимоги підтримала у редакції позовних вимог від 06 лютого 2020 року (а.с. 44 - 48) з тих же підстав та просила їх задовольнити, вважаючи, що як власник житла має право вимагати визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Треті особи в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Судом встановлено, що позивачка, її та відповідача діти - [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , кожен із них володіє: діти [PERSON] та [PERSON] - кожен по 1/4 частині, що в сукупності складає Ѕ частину, а позивачка з 17 грудня 2019 року - є власницею Ѕ частини такої квартири, набувши у відповідача, належну йому ј частини квартири. Сторони є колишнім подружжям, у шлюбі перебували з 29 липня 2005 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , 2007 року народження, та [PERSON] , 2007 року народження (а.с. 8, 9). Спірна квартира [ADDRESS] була набута сторонами - позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] , а також їх дітьми [PERSON] та [PERSON] , коден по ј частині, у період шлюбу сторін відповідно до договору дарування квартири від 17 серпня 2012 року (а.с. 4). Відповідач, діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі з 14 лютого 2013 року, позивачка - з 05 серпня 2015 року (а.с.26). 07 грудня 2019 року позивачка набула у відповідача належну йому ј частину квартири [ADDRESS] (а.с. 15, 16). Позивачка вважає, що відповідач, як колишній співвласник ј частини вказаної квартири, право власності на яку вона набула від нього 17 грудня 2019 року, та як колишній член її сім`ї, шлюб з яким розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року, проживаючи у квартирі, систематично порушує правила співжиття, вважає проживання з відповідачем у одній квартирі нестерпним, оскільки він зловживає алкогольними напоями, не працює, влаштовує сварки, принижує членів сім`ї, лається, погрожує фізичною розправою, у зв`язку із чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Вона та їх діти, будучи співвласниками квартири, зважаючи на протиправну поведінку відповідача, вимущені жити у погіршених житлових умовах, а тому, оскільки відповідач не є власником квартири, не є членом сім`ї її та дітей, просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте суд погодитися із такою позицією не може. Так, судом установлено, що відповідач вселилася в спірну квартиру, як співвласник квартири нарівні із правами членів його сім`ї - дружини, на той час, та їх спільних двох дітей, тобто він проживав як співвласник, а з грудня 2019 року як член сім`ї співвласників (дітей). Зважаючи на той фактор, що відповідач станом на час розгляду справи й з 17 грудня 2019 року, хоча не є співвласником частини квартири, [ADDRESS] , натомість він є членом сім`є співвласників - його малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , 2007 року народження, а також колишнім членом сім`ї позивачки [PERSON] (колишньої дружини). Доказів про те, що відповідач у спірній квартирі не проживає протягом строку, визначеного правилом ст. 405 ЦК України, а саме - понад один рік, матеріали справи не містять й спростовуються поясненнями позивачки, яка не заперевала й визнавала, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі, користується житлово-комунальними послугами тощо, проте з підстав протиправної, на її думку, поведінки, порушує правила співжиття, що є наслідком для визнання відповідача тамим, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім`ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв`язок з членом сім`ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім`ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Водночас, оскільки відповідач, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, не втратив статусу члена сім`ї співвласника спірного житла (квартири), у квартирі проживає на постійній основі, він є зареєстрованим у такій квартирі з 2013 року, правових підстав для визнання такого відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Щодо особи відповідача, як члена сім`ї співвласника житла (діти), а також колишнього члена сім`ї співвласника житла (колишня дружина), то припинення сімейних відносин із власником будинку/квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування жилим приміщенням, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеної у ряді ухвал. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак у позові необхідно відмовити. Зважаючи на доводи позивача про те, що відповідач, маючи протиправну поведінку, порушує правила співжиття, при цьому позивачем обраний спосіб захисту порушеного права про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає, що таким позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, що є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, їх учасників, з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, проте позивач погодив правильність обраного способу захисту порушеного права. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Водночас, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Зважаючи на зміст позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, такий позов не може бути задоволеним. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, позивачка не довела обґрунтованість позовних вимог. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України й витрати судового збору покласти на позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 405 ЦК України, ст.ст. 1, 9 ЖК України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: dismissed