Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

12 лютого 2013 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилаються на те, що в грудні 2010 року він звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус ДМНО [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування на квартиру та було відкрито провадження за цим позовом. Він обґрунтовував визнання спірного заповіту недійсним на підставах, передбачених ч. 2 ст.1257 ЦК України. В ході судового розгляду зазначеної справи були встановлені фактичні обставини, що підтверджуються доказами, що спірний заповіт був складений особою, яка не мала на це права, заповіт був складений з порушенням вимог щодо його форми, посвідчення та відповідно до вимог, передбачених ч. 1 ст. 1257 ЦК України цей заповіт, є нікчемним. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2012 р. року в цивільній справі № 2-1544-2011 року зазначений позов було залишено без розгляду на підставі, що він подав заяву про залишення його без розгляду. На теперішній час він звертаєсь з позовною заявою про визнання спірного заповіту, як нікчемного правочину, на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Спірна квартира [ADDRESS] та складається з 3-х житлових кімнат, загальною площею 57,58 кв.м. Ця квартира була надана в користування ще його дідові - [PERSON] на склад п'яти осіб: він, його дружина - [PERSON], дочка - [PERSON], зять - [PERSON] і він - онук. Його батьки - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1952 року. Згідно свідоцтва про народження на його ім'я, виданого Красногвардійським районним ЗАГС м. Дніпропетровська від 12.06.1953 року, в графі «батько» записано: «[PERSON]», в графі «мати»: «[PERSON]». Сім'я у складі його батьків та його проживала в спірній квартирі та всі вони були зареєстровані за зазначеною адресою. В 1975 році він зареєстрував шлюб з [PERSON] Від шлюбу народився син - [PERSON], [INFO]. Його сім'я також проживала в спірній квартирі. В 1986 році він отримав однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] на склад сім'ї три особи: він, його дружина і син. З цього часу його сім'я проживала і була зареєстрована за зазначеною адресою. В 1991 році він повернувся проживати до своїх батьків в спірну квартиру та став спільно з ними проживати в зв'язку з тим, що він залишив дружину з сином. В 1994 році дружина звернулася до суду та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.1994 року шлюб між ними був розірваний. З 1992 року він постійно проживав зі своїми батьками, вів з ними спільне господарство в спірній квартирі на протязі чотирьох років. 26.01.1994 року його батьки на двох приватизували спірну квартиру, про що було видано свідоцтво про право власності на житло від 26.01.1994 року, посвідченого ВО «Південний машинобудівний завод» та зареєстрованого в КП «ДМБТІ» за № 14 п-87. Станом на 02.12.2010 р. право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] [INFO] померла його мати - [PERSON] На той період часу був чинний Цивільний кодекс в редакції 1963 року, тому до цих правовідносин необхідно застосовувати норми спадкового права чинного законодавства. Спадкоємцями першої черги за законом в рівних частках після смерті його матері були: він - її син та [PERSON] - її чоловік. Ні він, ні його батько після смерті [PERSON] до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися, але вони обидва фактично прийняли спадщину. Спадковим майном є спірна квартира, в якій він і батько проживали як на день смерті матері так і на протязі 6-ти місячного строку після її смерті, що є підтвердженням факту вступу в управління і володіння спадковою квартирою. На протязі шестимісячного строку з дня смерті матері він і батько у квітні-травні 1994 року зробили ремонт в квартирі; в приміщенні кухні переклеїли шпалери на стінах та стелі, зробили і повісили навісні шафи, на підлогу поклали плитку. На день смерті матері належала на праві власності 1/2 частина спірної квартири, яка фактично успадкувалася ним і батьком, тому кожному із них належить по праву спадкування по 1/4 частини спірної квартири. Ні він, ні батько не оформлювали їх спадкові права на спірну квартиру після смерті спадкодавця [PERSON] Він проживав у спірній квартирі до 12.03.1995 року. В зв'язку з тим, що у батька з'явилася нова дружина - відповідачка [PERSON], з якою він став проживати у спірній квартирі, він залишив спірну квартиру на день річниці смерті матері та повернувся проживати в квартиру за адресою: [ADDRESS]. 10.11.1995 року його батько вступив в шлюб з відповідачкою [PERSON], зареєстрований Красногвардійським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська. Зазначає, що він виконав дії, передбачені законодавством, тому суд може встановити факт-прийняття ним спадщини після смерті його матері - [PERSON], померлої [INFO] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. [INFO] помер його батько - [PERSON] у віці 83 років. Після смерті мого батька відкрилась спадщина у вигляді спірної квартири, що належала його батькам на підставі вищезазначеного свідоцтва про право власності на житло. Він є спадкоємцем першої черги на спадкування за законом. Після смерті [PERSON], він у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини померлого батька. В цій нотаріальній конторі йому стало відомо, що його батько за один місяць до своєї смерті - 07.07.2010 року, склав заповіт на ім'я відповідача [PERSON] - сторонньої для нього людини і таким чином він був позбавлений права на спадщину. За життя його батько завжди стверджував йому та давав ясно зрозуміти, що він є його спадкоємцем за законом і після його смерті успадкую квартиру, у зв'язку з чим вони обидва за домовленістю не одержували у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - [PERSON] на її 1/2 частину спірної квартири. На протязі останніх років свого життя його батько хворів онкологічним захворюванням, в зв'язку з чим у 2007 році він був прооперований. У свідоцтві про його смерть зазначена причина смерті: « Ракова інтоксикація. Рак низхідного відділу товстої кишки». За декілька місяців до смерті стан його здоров'я погіршився, він переносив сильні болі, марив, втрачав свідомість. Внаслідок тяжкого захворювання він не усвідомлював значення своїх дій. Заповіт від імені [PERSON] був складений під час його стійкого розладу здоров'я. В дійсності існують фактичні обставини, що спірний заповіт від імені [PERSON] від 07.07.2010 року на ім'я відповідача [PERSON] був складений особою, яка не мала на це права, також цей заповіт був складений з суттєвими порушеннями вимог щодо його посвідчення. При складанні спірного заповіту від імені [PERSON] були допущені суттєві порушення вимог щодо процедури, нотаріального посвідчення правочинів, а саме: приватний нотаріус [PERSON] сфальсифікував спірний заповіт, в посвідченні якого він власне сам безпосередньої участі не приймав та ніяких дій з заповідачем не вчиняв, зі слів [PERSON] заповіт не записував, особу заповідача не встановлював, дієздатність не перевіряв, а заповідач [PERSON] 07.07.2010 року ніколи не складав та не викладав слів заповіту безпосередньо нотаріусу [PERSON] Викладений зміст та зазначені дії в спірному заповіті не відповідають дійсності. В дійсності його батько на протязі всього періоду часу 07.07.2010 року ніколи не знаходився в приміщенні приватного нотаріуса [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та не вчиняв ніяких дій у його присутності. Весь період часу 07.07.2010 року, включаючи зазначений в заповіті період часу: « 13 год.15 хв.», [PERSON] знаходився в приміщенні квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Фактичні обставини знаходження [PERSON] в період 07.07.2010 року в приміщенні своєї зазначеної квартири, та не складання ним заповіту в присутності нотаріуса [PERSON], підтверджуються доказами, що містяться в матеріалах цивільної Справи № 2-1544-2011 р.; при складанні спірного заповіту удома за місцем проживання [PERSON], особа заповідача [PERSON], як учасника цивільних відносин, не встановлювалася приватним нотаріусом [PERSON] за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Також не було здійснено відповідного запису у реєстрі нотаріальних дій про спосіб установлення особи нотаріусом та не зроблено відповідного запису у реєстрі нотаріальних дій; в спірному заповіті, що фактично складався удома за місцем проживання [PERSON], поза приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса [PERSON], не було зазначено у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій місце вчинення нотаріальної дії (удома) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням нотаріуса; при складанні заповіту удома 07.07.2010 р. від імені [PERSON], не ідентифікована особа жіночої статі не була нотаріусом, не мала свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. Просив встановити факт прийняття спадщини ним - [PERSON], після смерті матері - [PERSON], померлої [INFO]; визнати заповіт, складений 07.07.2010 року, від імені [PERSON], померлого [INFO], на ім'я відповідача [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстром № 369, недійсним; стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, при цьому посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог [PERSON], просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Надала до суду письмові заперечення. Представник Третьої Дніпропетровської нотаріальної контори у судове засідання не з'явився надав до суду письмову заяву в якій просив розглянути справу за їх відсутності . Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явився. У передуючих судових засіданнях поясняв, що позов [PERSON] є безпідставний та задоволенню не підлягає, пояснив, що всі дії відносно посвідчення заповіту [PERSON] вчиняв відповідно до діючого законодавства. Надав до суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON], [INFO] є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим Красногвардійським районним ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 1050 (а. с. 12). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданим Відділом державно реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис за № 5483 (а. с. 11). Відповідно до Заповіту складеного за життя [PERSON] посвідченого 07 липня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 369 (а. с. 9), [PERSON], [INFO], все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті, взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON], [INFO] (а. с. 9). Відповідно до п. 17 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. В п.16 вказаної постанови зазначається, що «заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини». За змістом ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.215,203ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення сторонами вимог встановлених ст.. 203ЦК України, а саме: зміст не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України. Згідно вимог ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Частиною 1 ст.1234 ЦК України, передбачено, що право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до вимог ч.1 ст.1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі , із зазначенням місця його складення. Згідно ч. 2 ст.1247 ЦК України, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Частиною 3 ст.1247 ЦК України, передбачено, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1247 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги до форми заповіту, а саме: заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання ; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 Цивільного кодексу України; заповіт має бути посвідчений посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 Цивільного кодексу України; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі. При цьому частина 4 ст. 1247 Цивільного Кодексу України щодо обов'язкової державної реєстрації заповітів, посвідчених посадовими особами у Спадковому реєстрі, було доповнено згідно із Законом України № 2527-УІ від 21.09.2010 року. Відповідно до ст. 56 ЗУ " Про нотаріат", нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженому КМУ. Зміни у частину 1 ст. 56 ЗУ " Про нотаріат" щодо державної реєстрації заповітів у Спадковому реєстрі були внесені згідно із Законом № 2527-УІ від 21.09.2010 року, тобто після складання заповіту. Пунктом 14 ч.1 ст.92 Конституції України гарантовано, що виключно законами України визначається діяльність нотаріату. Згідно ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод. Відповідно до п. 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. N 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882, нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову вказуються дата винесення постанови, прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та адреса державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса, прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи, про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання), мотиви, з яких відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням на чинне законодавство, порядок і строки оскарження відмови з посиланням на цивільне процесуальне законодавство. Відповідно до ст. 49 Закону України про «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України, не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства, з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень, правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності, особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення, пов'язані з її вчиненням, в інших випадках, передбачених цим Законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Згідно ст. 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Порядок ведення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій та їх форма встановлюються Міністерством юстиції України. Таким чином, згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили що волевиявлення заповідача - [PERSON] було вільним і відповідало його волі. Померлий не мав наміру залишати належне йому майно синові - позивачеві у справі. У судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підтвердили викладені у позовній заяві обставини. Судом не може бито прийнято у якості доказу показання свідків допитаних у іншій цивільній справі № 2-1544/11, оскільки вони даним складом суду не допитувались та не попереджались про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 КК України. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, 1. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 2. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 3. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. 4. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що спірний заповіт був складений у відповідності до вимог ст. 1247 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач не надав суду доказів того, що заповідач за станом здоров'я не міг самостійно пересуватись та знаходитись під час підписання та посвідчення заповіту у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Суд критично ставиться до наполягання позивачів задовольнити позов на підставах визначених позивачами, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями у судовому засіданні безпосередньо сторін та свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що заповіт було складено з порушенням вимог законодавства України щодо його форми та нотаріальної процедури посвідчення, доводи позивача та представника про недотримання нотаріусом порядку посвідчення заповіту, передбаченого Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, судом встановлено, що заповіт вчинено добровільно та відповідав волі заповідача на користь особи, яка здійснювала догляд за ним, а тому підстав про визнання недійсності заповіту відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України судом не встановлено, позивачем не доведені обставини викладені у позовній заяві, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору у сумі 114 грн. 70 коп. понесені [PERSON] віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed