Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

В Зіньківський районний суд Полтавської області звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] сільської ради Полтавської області, [PERSON], третя особа ТОВ «Україна-Агроінвест» про визнання права власності за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачі змінили позовні вимоги та просили визнати право власності на нерухоме майно лише за [PERSON]. Представник позивачів [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області направив до суду заяву в якій проти задоволення змінених позовних вимог не заперечував та проси розгляд справи провести без його участі. Відповідач [PERSON] також не заперечувала проти задоволення змінених позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши та дослідивши в судовому засіданні подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 Про судове рішення у цивільній справі, - Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 57 61 ЦПК України, - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи майна за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини майном в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. В судовому засідання було встановлено, що згідно архівного витягу із протоколу №14 засідання правління колгоспу «Україна» від 05 травня 1986 року, наданого архівним сектором Зіньківської РДА, за заявою матері позивача [PERSON] її сімї для проживання правлінням колгоспу був виділений житловий будинок, який складався з однієї кімнати і кухні в селі Тарасівка по вул. Гагаріна, 9 Зіньківського району, Полтавської області (а.с.27). Згідно свідоцтва про смерть серії 1-КЕ №311498 [PERSON] померла 11-12.03.1990 року у віці 38 років, про що виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області 15.03.1990 року було складено відповідний актовий запис № 15 (а.с.19). Після смерті матері позивач разом з батьком та ріднею надалі проживав в наданому житловому будинку, який відноситься до типу колгоспного двору. Згідно з ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з п. 6 Постанови №20 від 22.12.1995 Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з введенням в дію з 15.04.1991 року Закону України «Про власність" колгоспні двори ліквідовано і при вирішенні даного спору слід керуватися п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», в якому зазначено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Власність колгоспного двору регулювалася ст. ст. 120-126 ЦК УРСР (редакції 1963року) і згідно ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР (редакції 1963року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно довідки № 520 від 15.04.2015 року, наданої виконкомом [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області, будинковлодіння в селі Тарасівка по вул. Гагаріна № 9 Зіньківського району Полтавської області згідно господарської книги № 6, особовий рахунок № 1024 станом на 01.07.1990 року відносилось до типу колгоспного двору. Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року були: [PERSON], [INFO] голова двору; [PERSON], [INFO] син; [PERSON], [INFO] дочка; [PERSON], [INFO] син (а.с.22). Згідно свідоцтва про смерть серії 1-КЕ № 242888 батько позивача, [PERSON], помер 31 грудня 2006 у віці 59 років, про що виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області 01.01.2007 року був складений відповідний актовий запис №04 (а.с.20). Згідно довідки № 875 від 24.06.2015 року, наданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області, останнім місцем проживання гр.. [PERSON], який помер 31.12.2006 року, зареєстроване за адресою: [INFO]. Станом на 31.12.2006 року за вказаною адресою були зареєстровані: [PERSON], [INFO] син; [PERSON], [INFO] дочка (а.с.21). [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні відмовилися від своєї частки у домоволодінні. Через деякий час з наміром приватизувати житловий будинок позивач неодноразово звертався до правонаступника СБК «Україна» ТОВ «Україна-Агроінвест» за документацією на будинок, однак там йому відмовляли на тій підставі, що під час реорганізації СБК «Україна» чимало документів було втрачено, в тому числі правовстановлюючі документи на наданий житловий будинок. Також з даним питанням позивач звертався із заявою до [PERSON] сільської ради, але в сільській раді нам повідомили, що надати дозвіл на приватизацію житлового будинку, розташованого в с. Тарасівка по вул. Гагаріна, 9 Зіньківського району Полтавської області не представляється можливим, оскільки даний житловий будинок не перебуває на балансі сільської ради (а.с.29). Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, наданий ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», житловий будинок в селі Тарасівка по вул. Гагаріна, 9 Зіньківського району Полтавської області складається з: 1) житлового будинку літера А-1; 2) гаража літера Б; 3) погреба вхідного літера Г; 4) сараю літера Д; 5) колодязя питного ? №3; 7) огорожі №4. Колодязь в даному господарстві обслуговує два двори (а.с.24-26). На даний час позивач, хоч і володіє та користується наданим нам житловим будинком, але зареєструвати в ньому когось з членів сімї, чи оформити субсидію не може, оскільки юридично не являється його власником. Тому за вирішенням даного питання звертається до суду. Починаючи з фактичного часу володіння в 1986 році і до сьогодні, його сімя добросовісно, відкрито, та безперервно володіла житловим будинком в селі Тарасівка по вул. Гагаріна № 9 Зіньківського району Полтавської, утримувала його, підтримувала в належному стані, здійснювала його поточний ремонт за власні кошти. Факт того, що позивач з 1986 року і по даний час володіє житловим будинком в селі Тарасівка по вул. Гагаріна, буд. 9 Зіньківського району Полтавської області, підтверджується архівним витягом, наданим архівним сектором Зіньківської РДА Полтавської області, копією технічного паспорта на даний житловий будинок та довідками [PERSON] сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Так, частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. Так, в даному господарстві родина позивача фактично проживає та володіє ним з 1986 року, а враховуючи п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з 2001 року. Тобто строк в 14 років є достатнім для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Згідно розяснень Державної реєстраційної служби України від 12.03.2013 № 95-06- 15-13 Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна. Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP Про власність (в редакції 1991 року). У архівному витягу №01-47/26 від 18.11.2013 року вказано, що згідно з рішенням виконавчого комітету Зіньківської районної Ради народних депутатів Полтавської області від 28.03.1988 року №67 Про оформлення права особистої власності на житлові будинки в селах району вирішили оформити право особистої власності на житлові будинки, які належать громадянам району. Виконавчим місцевим Радам народних депутатів оформити видачу власникам житлових будинків свідоцтв на право особистої власності, які необхідно зареєструвати в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації. Таким чином суд приходить до висновку про те, що домоволодіння, яке знаходиться по вул.Гагаріна,29, в с.Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області та в цілому складається із житлового будинку позначеного на плані літерами та цифрами: житловий будинок літ. А-1, гараж літ. Б, погріб вхідний літ. г, сарай літ. Д, колодязь питний №3 ? частина, огорожа № 4, на законних підставах являється власністю позивача. Відповідно частини 1, 4 ст. 344 ЦК України, - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Протягом останніх чотирнадцяти років позивач добросовісно, відкрито і безперервно користувався нерухомим майном вищезазначеного домоволодінням в цілому. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved