Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, після уточнення якого остаточно просила стягнути з [PERSON] невиплачену заробітну плату в сумі 9 446,92 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 607,91 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4 093,26 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що у період з 08 квітня 2013 року по 30 листопада 2013 року вона працювала продавцем-консультантом у магазинах «[INFO]» та «[INFO]». Оскільки відповідач не виплачував їй заробітну плату, утворилась вказана заборгованість, яку остання просить стягнути на її користь, а також стягнути компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 4 723 грн. 46 коп., середній заробіток за весь час затримки в сумі 2 790 грн. 63 коп. та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 324 грн. 21 коп., а всього 7 838 грн. 30 коп. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції безпідставно взяті до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно графіку робочого дня позивача. Апелянт зазначає, що суд прийшов до необґрунтованого висновку щодо наявності між нею та роботодавцем угоди з приводу неповного робочого дня, оскільки жодних належних письмових доказів на підтвердження вказаного факту відповідачем не надано. Судом не взято до уваги положення ст.ст.29,32,56 КЗпП України. [PERSON] в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга містить посилання на те, що висновок районного суду про доведеність несвоєчасного проведення з позивачем розрахунку при звільненні є хибним, оскільки спростовується наданими відповідачем письмовими доказами та показами свідків. Апелянт стверджує, що звернення [PERSON] з позовом до суду є умисним спотворенням дійсних обставин та спробою повторного отримання грошових коштів. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] - [PERSON] не погоджуючись з мотивами та доводами апеляційної скарги [PERSON], просить її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем не було проведено повний розрахунок при звільненні позивачки, а тому відповідач повинен сплатити заборгованість із заробітної плати виходячи з 4-годинного робочого дня позивачки. Проте повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна. По справі встановлено, що 08 квітня 2013 року між [PERSON] (фізичною особою, яка використовує найману працю) та [PERSON] було укладено трудовий договір, згідно якого останню було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів та встановлено 2-й тарифний розряд згідно постанови КМУ від 30 серпня 2002 року № 1298 „ Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери". 30 листопада 2013 року позивачка звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.2,3). Згідно п. 3 укладеного між сторонами договору, [PERSON] був зобов'язаний проводити оплату праці позивача за тарифним коефіцієнтом 1,06 до мінімальної заробітної плати 1147 грн. (а.с.3). Звернувшись з позовом до суду, [PERSON] зазначала, що за весь час роботи у відповідача заробітної плати не отримувала, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 9446,92 грн., яка при звільненні виплачена їй не була. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Суд першої інстанції вірно дійшов висновку , що відповідач зобов'язаний виплатити позивачці заборгованість із заробітної плати. Проте не можна погодитись з висновком суду першої інстанції, що розрахунок заборгованості по заробітній платі має проводитись виходячи з 4-годинного робочого дня позивачки. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На прохання вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Суд зазначене не врахував та не звернув уваги на те, що сторонами не надано доказів укладення угоди щодо встановлення позивачці неповного робочого дня. Згідно з ч. 1 ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. Тобто, наявність розписки про ознайомлення працівника про умови праці, зокрема, про встановлення неповного робочого часу, є обов'язковою. Проте в матеріалах справи відсутні докази встановлення для позивачки неповного робочого часу та ознайомлення її з такими умовами праці. Висновки суду, щодо 4-годинного робочого дня позивачки ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч.4 ст.60 ЦПК України. Крім того, судом не враховано, що у п. 3 трудового договору передбачено обідню перерву працівника з 13 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв., а п. 4 договору встановлено підсумковий облік робочого часу з погодинною оплатою за відпрацьований час з обліковим періодом 1 рік, але не більше 40 годин на тиждень. Згідно з п. 5 договору вихідні надаються за графіком, але не менше 2 днів на тиждень. З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що трудовим договором укладеним між позивачем та відповідачем передбачено повний робочий день. За таких обставин заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 9 446,92 грн. (1147 грн.Ч1,06Ч7,77 місяців) Відповідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції про наявність вини відповідача у виникненні заборгованості по заробітній платі та невчасному проведенні розрахунку є вірним та обгрунтованим. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведений згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ від 8 лютого1995 року № 100, але визначений помилково виходячи з розміру заробітної плати отриманої позивачкою при 4-годинному робочому дні. Тому розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню становить 4093 гривни 26 копійок. Згідно положень ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Пунктом 6 Трудового договору позивачеві надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні. По справі встановлено та не заперечувалось відповідачем, що остання не скористалася своїм правом на щорічну відпустку, а отже при звільненні мала право на отримання компенсації за невикористану її частину в кількості 16 календарних днів.( право на відпустку за період з 08.04.2013 року по 30.11.2013 року за вирахуванням святкових та неробочих днів відповідно до ст. 73 КЗпП України; 9446,92:232х16) Виходячи з вище викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачці заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, однак апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість по заробітній платі має проводитись виходячи з 4-годинного робочого дня позивачки, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити , рішення суду першої інстанції змінити в частині сум заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так як, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то з [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 121,90 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Outcome: approved