Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 серпня 2013 року ним було подано заяву до ПАТ «Дельта Банк» про надання споживчого кредиту у вигляді банківської картки, в сумі 10000 гривень строком на 24 місяці. Однак, під час детального ознайомлення з умовами кредиту його не влаштувала відсоткова ставка кредиту та розмір щомісячного обов'язкового платежу, а тому він повідомив банківського працівника про відмову від отримання кредитної картки. Вказує також не те, що з вересня 2013 року до нього систематично почали надходити смс-повідомлення та листи з вимогою повернути кредит до банку або з метою анулювання договору отримати кредитні кошти в розмірі 10000 гривень. Тому зазначає те, що вимоги ПАТ «Дельта Банк» є нав'язливими та безпідставними, а тому просить задовольнити позовні вимоги. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про час і місце слухання справи, про що свідчить розписка в отриманні судової повістки. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши і оцінивши матеріали справи, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 07 серпня 2013 року позивачем [PERSON] було подано заяву № 000-25802-070813 до ПАТ «Дельта Банк» про надання споживчого кредиту розміром 10000 гривень строком 24 місяці, зі змісту якої вбачається, що вона і являється Кредитним договором, де передбачені всі умови надання та повернення кредитних коштів, що зазначено в тексті заяви позичальника, з чим погодився і відповідач [PERSON], засвідчивши свою згоду підписом без будь-яких застережень, а тому суд вважає, що кредитний договір укладений в письмовій формі, відповідає вимогам ст.1055 ЦК України, умови якого підлягають виконанню його сторонами. Відповідно до ч.3 п. 3.2 постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням цього договору він отримав від банку в письмовій формі інформацію згідно вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст.1 п. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена заборона нечесної підприємницької практики. Зокрема ч.1 вказаної статті Закону визначено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Посилання [PERSON] на те що, він не підписував даний договір і не мав реальної можливості ознайомитись з умовами договору перед його укладанням та введення в оману щодо предмету договору не відповідає дійсності. Як вбачається з умов оскаржуваного договору, банком було роз'яснено позивачеві умови кредитування, позивач з ними ознайомився та погодився, що підтверджується підписом [PERSON] в кредитному договорі. Згідно п. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, однак у даному випадку не має письмового підтвердження про відмову в отриманні кредиту. Суд вважає, що при укладенні спірного договору волевиявлення його сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, договори вчинені в письмовій формі, встановленій законом для його виду, спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Зміст укладеного договору не суперечить вимогам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства, в ньому передбачені як права, так і обов'язки, а також відповідальність за неналежне виконання договору обох сторін. Постанова НБУ №168 від 10.05.2007 року містить аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту, тощо. Зокрема, як вже зазначалось вище позивач підписавши оспорюваний договір підтвердив те, що він отримав вищевказану інформацію. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно до ст. 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що договір № 002-25802-070813 від 07 серпня 2013 року про надання споживчого кредиту відповідає вимогам чинного законодавства. Позивачем під час розгляду справи в суді, не надано достатньо доказів та не наведено жодних підстав на основі яких слід застосувати наслідки недійсності правочину - договору № 002-25802-070813 від 07 серпня 2013 року про надання споживчого кредиту, а також вимоги позивача щодо зобов'язання ПАТ "Дельта Банк» припинити безпідставність наполягань про погашення неіснуючого боргу, є неналежним способом захисту своїх цивільних прав, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed