Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

29.05.2013 року позивач звернувся з позовом до суду та просив ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; виділити [PERSON] земельну ділянку 0,08 га по [ADDRESS], яка йому належить на праві власності; виділити [PERSON] зареєстрований на неї автомобіль; виділити [PERSON] майно, яке знаходиться у квартирі [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.01.2000 року, який 05.09.2012 року було розірвано. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте рухоме та нерухоме майно, яке підлягає розподілу, а саме: у 2007 році - 3-х кімната квартира загальною площею 87,0 кв.м., за адресою [ADDRESS]; у 2008 році автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; у 2010 році земельна ділянка 0,08 га, за адресою: [ADDRESS]; предмети домашнього вжитку (меблі, побутова техніка, та інші), які знаходяться у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що після розлучення він та дружина не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому він змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2013 року справу прийнято до поровадження суду та призначено судове засідання. Згодом, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.04.2014 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] та залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині розподілу автомобіля марки TOYOTA AVENSIS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. В іншій частині слухання справи продовжено в загальному порядку. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщена належним чином. В судові засідання, які призначались на 13.03.2014 року та 08.04.2014 року відповідач [PERSON] та її представник не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином, 07.04.2014 року надала до суду заяву, в якій просить суд ще раз відкласти розгляд справи у зв'язку з хворобою її молодшого сина, однак доказів цього суду надано не було, так як і не було надано доказів від`їзду з міста, так як 07 квітня 2014 року відповідач особисто була присутня у приміщенні суду та подавала заяву до канцелярії. Таким чином суд вважає, що відповідач та її представник, нехтуючи своїми правами та обов'язками, передбаченими ст. 27 ЦПК України, не з`явились до суду з неповажних причин, що, враховуючи строки перебування справи в провадженні суду (майже рік!) та вимоги Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, дає можливість розглянути справу у їх відсутність, за наявними в матеріалах справи доказами. Суд, вислухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з січня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2012 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, а саме: квартиру [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності від 09 лютого 2007 року, що було оформлено на ім'я [PERSON], та земельну ділянку площею 0, 0800 га, в тому числі по угіддям: 0,0800 га - рілля, у межах згідно з планом, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою [ADDRESS], яка згідно договору купівлі-продажу належить [PERSON]. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: квартира [ADDRESS], та земельна ділянка площею 0, 0800 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частках, так як іншого у судовому засіданні доведено не було. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову, просила відступити від засади рівності часток подружжя, посилаючись на те, що на її утриманні залишився неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Дійсно при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя. Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: partial