Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Адміністрація ПАТ КБ «Приватбанк» звернулась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 14843,34 грн. Представник позивача підтримав позовні вимоги, про що надіслав до суду письмову заяву, просив розглянути справу у відсутності представника, дав згоду на заочний розгляд справи.\~ Відповідач в судове засідання надіслала заяву в якій заперечила проти позову, зробила заяву про застосування позовної давності. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на такі обставини. Так, судом встановлено, що 20 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] укладено договір б/н, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Факт укладення кредитного договору підтверджується оглянутими в судовому засіданні письмовими доказами, в т.ч. анкетою-заявою про надання кредиту, банківською випискою, розрахунком заборгованості. Як вбачається зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 гл.71 Цивільного Кодексу України щодо договору позики.\~\~ Позивач виконав умови договору, а саме надав [PERSON] кредит в обумовленій договором сумі, що підтверджується наданими суду письмовими доказами. Разом з тим, як встановлено судом, відповідач [PERSON] своїх зобовязань за договором належним чином не виконував, передбачених договором платежів у повному обсязі та у визначені строки не вносив, у звязку з чим станом на 31.03.2017 року у неї утворилась заборгованість перед банком в загальній сумі 14843 грн. 34 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 268,59 грн, заборгованості по процентам в сумі 10191.73 грн., заборгованості за пенею та комісією в сумі 3200 грн., заборгованості за штрафами 500 грн. (фіксована частина), 683,02 грн. (процентна складова). У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.ст.1049, 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, в разі несвоєчасного повернення борг стягується в порядку виконання зобовязань. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась неповернутою, та сплати належних йому процентів. Оскільки своїх зобовязань щодо повернення боргу відповідач [PERSON] належним чином не виконала, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення боргу в частині заборгованості за кредитом в сумі 268,59 грн. підставними і такими, що підлягають задоволенню. З приводу стягнення відсотків за користування кредитом суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ч.2\~ст.616 ЦК України, якщо кредитор умисно\~чи із необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов"язання, або не вживав\~заходів до його зменшення, суд має право зменшити\~розмір збитків, які стягуються з боржника. Як вбачається із наданого суду розрахунку заборгованості та банківської виписки з карткового рахунку, з 07 травня 2014 року відповідач [PERSON] припинила користування кредитними коштами, готівки з карткового рахунку не знімала, погашення заборгованості не здійснювала. При цьому судом встановлено, що платежі, здійснені 13.12.2013 року в сумі 1500 грн. та 27.02.2013 року в сумі 200 грн., а саме поповнення карти у терміналі самообслуговування, здійснені таким способом, який не свідчить про особисте внесення коштів позичальником. Що стосується платежу 24.03.2014 року в сумі 50 грн. то він зарахований на карту позичальника внаслідок переказу коштів іншою особою. Разом з тим, в період з 07.05.2014 року по 18.04.2017 року (дата звернення до суду з позовом), позивачем не вживалось жодних заходів щодо стягнення заборгованості за договором. Крім того, позивачем неналежно виконувались умови договору в частині надання [PERSON] виписок про стан картрахунків. Так, у відповідності до п.1.1.3.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку, затверджених 06.03.2010 року, банк зобовязаний не рідше одного разу в місяць способом, вказаним в заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків та про здійснені за поточний місяць операції по картрахунках. Однак з часу виникнення простроченої заборгованості позивач жодного разу не надав [PERSON] будь-яких виписок про рух коштів на рахунку. Таке ухилення від виконання договірних обовязків з боку кредитора, позбавило позивальника відповідача [PERSON] можливості своєчасно дізнаватись про стан взаєморозрахунків з банком за кредитом, і сприяло збільшенню заборгованості. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що\~внаслідок\~сукупної вини\~банку та позичальника, зумовлене неналежним виконанням договірних зобовязань обома сторонами, відбулось\~нарощування\~заборгованості за кредитом. Про це свідчить, зокрема і та обставина, що станом на 07.05.2014 року заборгованість за відсотками по кредиту становила 9,74 грн, а заборгованість за пенею та комісією була відсутня взагалі. В той же час, на момент звернення до суду заборгованість за процентами зросла до 10191,73 грн, а заборгованість за пенею та комісією до 3200 грн. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги явну непропорційність між розміром заборгованості та нарахованими відсотками, суд приходить до висновку, що заборгованість за відсотками підлягає зменшенню до 1000 грн. Що стосується стягнення комісії, то з цього риводу суд прийшов до настіпного висновку. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10\~травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Подібну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові №6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року. З урахуванням викладеного, підстав для стягнення комісії в сумі 3200 грн. за послуги, що супроводжують кредит, які банк вчиняв у власну користь, суд не вбачає. Таким чином, стягненню з [PERSON] в користь позивача підлягає заборгованість по кредиту в сумі 268,59 грн., заборгованість за відсотками в сумі 1000 грн. та штраф за несвоєчасне виконання позичальником умов договору в сумі 1183,02 грн. Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають також задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат пропорційно до частини задоволених та відхилених витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: partial