Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що вона та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося та на теперішній час вони мешкають окремо. Спільна донька [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я спільної доньки [PERSON], її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, участі у її утриманні фактично не приймає. З метою виїзду доньки на контрольовану територію, зокрема до м. Харків та отримання статусу внутрішньо переміщеної особи, необхідний дозвіл батька для перевезення доньки через лінію розмежування з тимчасово окупованою територією України. Враховуючи те, що відповідач родинних відносин з ними не підтримує, змінив засоби зв'язку, позивач позбавлена можливості вивезти доньку до м. Харків. Зазначені дії з боку відповідача ставлять позивача та дитину у дуже скрутне становище та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Зважаючи на необхідність виїзду на контрольовану територію України та подальшою необхідністю періодичних виїздів дитини на територію, тимчасово непідконтрольну України, зокрема до м. Дебальцеве Донецької області для побачення з родичами, перевірки майна та житла, враховуючи небажання відповідача надати згоду на виїзд дитини без його супроводу, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити, не заперечує у разі неявки відповідача щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився і не повідомив причини своєї неявки, хоча його належним чином було повідомлено про час та місце розгляду справи і від нього не поступало клопотання про слухання справи у його відсутності, тому за вказаних обставин, суд вирішив слухати справу без його участі. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, а матеріали справи містять достатню кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, зі згоди позивача суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України постановити рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], підтвердженням чого свідоцтво про народження дитини, копія якого знаходяться в матеріалах справи. Дитина проживає разом з позивачем. Позивач зазначає, що з дитина проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З метою виїзду доньки на контрольовану територію, зокрема до м. Харків та отримання статусу внутрішньо переміщеної особи, необхідний дозвіл батька для перевезення доньки через лінію розмежування з тимчасово окупованою територією України. Враховуючи те, що відповідач родинних відносин з ними не підтримує, змінив засоби зв'язку, позивач позбавлена можливості вивезти доньку до м. Харків. Зазначені дії з боку відповідача ставлять позивача та дитину у дуже скрутне становище та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які ними уповноважені. Згідно п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 4.06.2015 р. № 367 в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (ЗП України, 1995 р., № 4, ст. 92; 2010 р., № 65, ст. 2239). Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянам України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. №57, із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється, зокрема: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтями 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін "найкращі" інтереси дитини, а у ст. 3 Конвенції зобов"язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу "якнайкращому забезпеченню інтересів дитини". Як встановлено судом, позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини з тимчасово окупованої території, оскільки їй не відоме місце проживання відповідача. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного із батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Підстави, які б перешкоджали виїзду дитини за межі України, відповідно до статті 6 цього Закону, відсутні. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Беручи до уваги, вищезазначене, а також з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дітей, суд вважає, що в інтересах дітей позов слід задовольнити.

Outcome: approved