Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

03.072019 року адвокат Чучковська А.В. в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] тривалий час перебував у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою [PERSON] з якою в них [INFO] народився син [PERSON] . [PERSON] потоваришувала з відповідачкою [PERSON] . Влітку 2000 року позивач особисто познайомився з відповідачкою у оздоровчому таборі «Дружний», де відповідачка працювала кухонним робітником. У той період організація ТОВ «Екоенергобуд», яку очолював позивач, завершила у цьому таборі ремонтні роботи. Восени 2000 року позивач запропонував відповідачці влаштуватись до нього на роботу за умови, що вона закінчить навчання у технікумі та пройде підготовку на курсах підвищення кваліфікації бухгалтерів, які оплатить підприємство. Відповідачка погодилася й стала працювати у позивача. Протягом 2000 року, тобто до початку фактичних шлюбних відносин з відповідачкою, позивач набув на праві приватної власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . З травня 2001 року відповідачка переїхала до позивача, який разом з сином постійно проживали у окремій вищезазначеній квартирі, яка належала йому на праві приватної власності. З травня 2001 року до 2011 року сторони почали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство. В подальшому сторони вирішили придбати дачний будинок. Так, 05.05.2006 року на підставі договору купівлі-про дажу був придбаний занедбаний дерев`яний житловий будинок з відповідними надвірним господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Нерухоме майно було оформлено на відповідачку. Сторони по справі облаштували його, провели капітальний ремонт, обробляли земельну ділянку. Вищезазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,49 га, яка на момент придбання будинку не була приватизована та залишалася у державній власності. В зв`язку з набуттям права власності на будинок, зазначена земельна ділянка була закріплена за відповідачкою. [INFO] у сторін народилася спільна донька [PERSON] . У 2008 році відбулися хрестини дочки. Хрещеним став друг дитинства позивача [PERSON] , який згодом став співмешкати з відповідачкою, сприяв припиненню фактичних шлюбних відносин між сторонами. В липні 2016 року відповідачка залишила місце свого фактичного проживання (квартира [ADDRESS] ) та стала співмешкати з хрещеним спільної дитини сторін [PERSON] . Представник позивача вказує, що є всі підстави стверджувати, що майно, набуте сторонами по справі в період, упродовж якого вони проживали у фактичних шлюбних відносинах як одна сім`я, є спільною сумісною власністю, а тому просить встановити юридичний факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з травня 2001 року по липень 2016 року; визнати спільною сумісною власністю сторін житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] . та земельну ділянку площею 0,2500 га, земельну ділянку площею 0,1628 га та земельну ділянку площею 0,0937 га, що розташовані за аналогічною адресою; розділити спільну сумісну власність, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на вказане майно по 1/2 частині за кожним. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.09.2019 року підготовче провадження у справі закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.10.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, про поділ спільного майна подружжя повернуто позивачу. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог не заперечувала, однак при вирішенні справи просила врахувати, що норма проживання без реєстрації шлюбу виникла 01.01.2004 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що сторони в 2006 році купили в с.Волиця будинок, а в 2007 році у них народилась дочка, яка виросла в с.Волиця. Сторони жили повноцінною сім`єю, займалися газифікацією, обробляли земельну ділянку, між ними було все добре. З 2016 року [PERSON] по теперішній час до будинку в с.Волиця не приїжджала. Свідок [PERSON] суду показав, що з [PERSON] познайомився по роботі, а з [PERSON] познайомився, коли позивач попросив взяти її на роботу, де вона пропрацювала з 2004 року і до декрету. Відносини між сторонами були хороші, у них є спільна дитина, [PERSON] розповідала, що їздить на дачу у Фастівський район. Про своє життя з відповідачем [PERSON] не розповідала. З того часу, як пішла в декрет не працювала. Підсумовуючи, вказав, що у них з позивачем була одна сім`я. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Куцевол Н.М., [PERSON] належить житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 720531, від 23.11.2009 року за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка площею 0,2500 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1628 га, що розташована на аналогічною адресою, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 720532, та земельна ділянка площею 0,0937 га для ведення особистого селянського господарства згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №720533. Позивач звернувся з позовом до суду щодо розподілу майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання його без реєстрації шлюбу з відповідачем. Позивач вказує, що вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2001 року до липня 2016 року. Встановлення цього факту необхідно позивачу для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 6, 7 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі -КпШС України) (в період з травня 2001 2003 року по 31.12.2003 року), глав 7,8 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (в період з 01.01.2004 року по липень 2016 року), ст.372 ЦК України. Так, Кодекс про шлюб та сім`ю України (ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004 року, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов`язки подружжя, час виникнення цих прав і обов`язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану, при здійсненні прав і виконанні обов`язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів. До набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року, правовий інститут проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Цивільний Процесуальний Кодекс України (в редакції 1963 р.) передбачав можливість встановлення судовим порядком факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Отже, до 01 січня 2004 року не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім`єю без шлюбу між собою у період до 01 січня 2004 року було відсутнє в юридичному розумінні. Тому вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, в період часу з травня 2001 року по 01.01.2004 року не ґрунтуються на вимогах закону. Правовідносини сторін щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, починаючи з 01 січня 2004 року було врегульовано на законодавчому рівні Сімейним Кодексом України. Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148 цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з січня 2004 року по липень 2016 року проживали однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. Зазначений факт підтверджується поясненнями позивача у судовому засіданні та не заперечується представником відповідача, крім того підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] допитаними в судовому засіданні під присягою. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд вважає, що оскільки відповідачка через свого представника, визнала позовні вимоги позивача стосовно встановлення факту проживання однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2004 року до липня 2016 року то дані обставини не підлягають доказуванню. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна підлягають встановленню: факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці; ведення спільного господарства, побуту; виконання взаємних прав та обов`язків; час придбання і джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); мета придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною 1статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У частинах 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Як вбачається з практики ВССУ (а саме ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12) ідеальна частка - це частка у праві на річ. Оскільки згідно з ч.1 ст. 70 СК України частки є рівними, у даному випадку це по Ѕ частині, що не заперечується сторонами. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Перевіряючи доводи позивача з наданих до суду доказів вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] було придбано 15.05.2006 року. Відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 720531, серії ЯИ № 720532 та серії ЯИ №720533 від 23.11.2009 року за позивачем зареєстровані земельні ділянка за адресою розміщення житлового будинку, тобто зазначене майно було придбано в період проживання сторін однією сім"єю без реєстрації шлюбу і дані факти не заперечуються сторонами. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим задовольнити позовні вимоги, оскільки факт спільного проживання однією сім`єю знайшов своє підтвердження із матеріалів справи, позивач підтримує позовні вимоги, представник відповідача визнав їх, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб.

Outcome: partial