Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

01.06.2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з серпня 1977 року по теперішній час вона мешкає у будинку, що розташований: провулок Чкалова, 11, м. Павлоград. З 26.12.1992 року позивач зареєстрована у вказаному будинку. Власником будинку був [PERSON], який помер. Спадкоємці відсутні. Враховуючи те, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше ніж десять років, вона просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок, що розташований: провулок Чкалова, 11, м. Павлоград, Дніпропетровська область. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, позивач суду пояснила, що з 1977 року стали проживати, як чоловік та жінка зі [PERSON] у спірному будинку, потім він пішов до їншої жінки, залишивши їй будинок, за який вона виплатила [PERSON] 4000 радянських рублів протягом року. Шлюб вони не реєстрували, договір купівлі-продажу будинку не оформлювали. У 1982 році [PERSON] помер. Вона продовжує проживати в цьому будинку, проводить його поточний та капітальний ремонт, зробила його газіфікацію, ремонт покрівлі та благоустрій придомової території, повністю сплачує комунальні послуги. За весь час її проживання в житловому будинку ніхто не заявляв свої права на нерухомість, судових справ відносно зазначеного житлового будинку не відбувалося. В подальшому позивач надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні спору покладався на розсуд суду.. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що власником будинку, який розташований за адресою: провулок Чкалова, 11, м. Павлоград, Дніпропетровська область, був [PERSON], що підтверджується копією Рішення виконкому Павлоградської ради депутатів трудящих від 21.10.1973року№ 470 про відведення під індивідуальне будівництво земельної ділянки [PERSON] під № 11 по провулку Чкалова в м. Павлограді( а.с.9), копією свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Павлоградським міським відділом комунального господарства від 26.10.1987 на ім"я [PERSON], на підставі рішення виконкому Павлоградського міської ради народних депутатів № 635 від 16.10.1987року(а.с.125), документи раніше зареєстровані не були, право власності 26.10.1987року записано в реєстрову книгу за №84-271/10421(а.с. 8). [PERSON] 13.09.1982 року помер, спадкова справа не заведена, з заявою про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини до державної нотаріальної контори станом на 12.10.2017року ніхто не звертався (а.с. 123,124, 103,104). Відповідно до копії аркуша домової книги для прописки громадян, мешкаючих в будинку №11 по провулку Чкалова м. Павлограда, що підтверджується копією паспорта позивача, встановлено, що позивач зареєстрована у спірному будинку з 26.12.1992 року (а.с.6, 10-11). Показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] підтверджено, що позивач [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном у вигляді будинку, що розташований: провулок Чкалова, 11, м. Павлоград, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше ніж тридцять років. Матеріалами справи підтверджено, що позивач протягом часу проживання у будинку несе повністю усі витрати по користуванню будинком та оплаті комунальних послуг. Згідно ч.1 ст.13, ст. 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77, ч 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умовою володіння при набутті права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безтитульність такого володіння. Вказана умова прямо випливає зі змісту ст. 344 ЦК України. Тобто, за набувальною давністю може бути набуте право власності лише на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від свого права на належне йому нерухоме майно, та на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику відмовлено. Відповідно до п. 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. Згідно із ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Суд зважає на те, що після смерті в 1982 році [PERSON] спадкоємців не залишилося, ніхто не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа не відкривалася, відповідачем не надано суду відомостей про визнання спірного будинку безхазяйним нерухомим майном. Зібраними у справі доказами підтверджується, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, а тому є підстави для задоволення її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved