Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дніпропетровська міська рада, про зобов'язання вчинити певні дії, та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що йому, [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку належить домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Далі позивач зазначає, що з моменту придбання нерухомого майна він реконструював дане житлове приміщення. Окрім цього, позивач зазначає, що 29 листопада 2013 року між ним, [PERSON], та [PERSON] (далі - Відповідач) був укладений попередній договір оренди нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. На умовах, встановлених цим попереднім договором, позивач та відповідач погодили до 01 січня 2014 року укласти основний договір оренди об'єкту. Основний договір оренди мав бути укладений строком на три роки, орендна плата має складати 2000 грн. 00 коп. на місяць. Однак, незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладання основного договору, листом від 16 грудня 2013 року відповідач повідомила про свою відмову від укладання основного договору оренди. У зв'язку з чим, позивач змушений звертатися до суду та просити суд зобов'язати [PERSON] укласти з [PERSON] договір оренди будівлі автомийки, що розташована за адресою: [ADDRESS], та визнати за [PERSON] право власності на реконструйовані будівлі, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивач (його представник) у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали суду письмову заяву, в якій просять слухати справу у їх відсутність, позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву в якій просить слухати справу у її відсутність, просила винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпропетровської міської ради, у судове засідання не з'явився, повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань від них до суду не надходило. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини і визначенні відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 19.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий № 2391 від 19 серпня 2004 року) позивачеві на праві приватної власності належить житловий будинок з відповідними господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-14). Як вбачається із матеріалів даної цивільної справи, 23.09.2004 року державним реєстратором КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради було зареєстровано речові права на домоволодіння, що розташоване у [ADDRESS], за [PERSON] (а.с. 14). Судом встановлено, що після набуття права власності на вказане домоволодіння, позивач власним коштом здійснив реконструкцію та переобладнання такого об'єкту нерухомого майна. Відповідно до матеріалів технічної інвентаризації, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, після здійсненої реконструкції обладнаний цеглою житловий будинок під літ. А-1 було переобладнано в автомийку під літ. І-1 (загальна площа 128, 2 кв.м., з яких основна - 123, 5 кв., допоміжна 4,7 кв.м.), з ганком літ. і1., автомийку літ. И-1, загальною площею 63,0 кв.м., приміщення літ. К, загальною площею 189,6 кв.м., огорожі № 6 № 8, І - мостіння, Б - погріб з шийкою, Е літня кухня. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу речових прав позивача на реконструйоване нерухоме майно. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з цим, згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми матеріального закону самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Суд зауважує, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Поняття реконструкції об'єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2- 2- 2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Однак згідно з ч. 3 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідними умовами узаконення самочинно побудованих об'єктів є: відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки; відсутність заперечень з боку власника земельної ділянки; відсутність порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб. Окрім цього відповідно до ст. 3 Закону України „Про основи містобудування" будинки і споруди відносяться до об'єктів містобудування, а стаття 5 цього Закону зобов'язує суб'єктів містобудування при здійсненні містобудівної діяльності забезпечувати розміщення і будівництво цих об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку проектів. Судом встановлено, що реконструкція вказаного об'єкту нерухомого майна велася з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, що підтверджується відповідним висновком від 10.02.2014 року, виконаного експертом Моторним М.М. (кваліфікаційний сертифікат експерта серії АЕ № 001580 відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг) пов'язаних із створенням об'єкта архітектури). Відповідно до вимог ст. 120 Земельного Кодексу України. ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічні положення містить стаття 120 Земельного кодексу. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що земельна ділянка знаходилась у правомірному користуванні позивача для обслуговування житлового будинку, заперечень з боку власника земельної ділянки щодо визнання речового права на реконструйоване нерухоме майно до суду не надходило, а доказів порушення наявності таким самочинним будівництвом прав та інтересів третіх осіб судом не здобуто. З огляду на встановлені обставини справи та вищевказані вимоги матеріального закону, суд не вбачає перешкод для визнання за позивачем права власності на будівлі автомийки під літ. І-1 (загальна площа 128, 2 кв.м., з яких основна - 123, 5 кв., допоміжна 4,7 кв.м. ), з ганком літ. і1, автомийка літ. И-1, загальною площею 63,0 кв.м., приміщення літ. К, загальною площею 189,6 кв.м., огорожі № 6 № 8, І - мостіння, Б - погріб з шийкою, Е літня кухня. З приводу позовної вимоги позивача щодо зобов'язання [PERSON] укласти із позивачем договір оренди вказаного нерухомого майна, то суд зазначає про відсутність правових підстав для задоволення такої позовної вимоги. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведений у статті 16 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд зазначає, що відповідно до вимог ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З огляду на наведене, вимога позивача щодо зобов'язання [PERSON] укласти договір оренди суперечить законодавчо закріпленому принципу свободи договору, вільного вибору контрагенту та не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, у зв'язку з чим в задоволені позову в цій частині слід відмовити. Також на підставі ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial