Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

20 жовтня 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, яким просила розірвати договір довічного утримання між нею та її покійним чоловіком з однієї сторони, та відповідачем - [PERSON] з другої сторони, який був укладений 19 листопада 2009 року. Посилалась на те, що відповідно до умов укладеного договору відповідач взяв на себе зобов'язання довічно утримувати її, та її нині покійного чоловіка, забезпечувати їх: житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; щоденним триразовим калорійним харчуванням; наданням побутових послуг (як то прання білизни, одягу, тощо); забезпечувати належними лікувальними засобами. Вартість перелічених видів забезпечення була сторонами договору визначена у розмірі 500 грн. щомісячно та 720 грн. на рік - на ліки. Натомість, вона та її покійний чоловік передали відповідачу у власність належний їм на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Ясенове Перше Любашівського району. Впродовж дії договору з моменту укладання відповідач жодного разу так і не виконав ні одного з пунктів договору, а після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, почав виганяти її з будинку, вчиняє сварки. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали і добавили ще 1 пункт - позивачка просить визнати за нею право власності на її ? частину будинку по [ADDRESS] Відповідач позовні вимоги визнав частково, згоден на розірвання угоди з матір»ю та на визнання за нею право власності на 1/2 частину указаного будинку. Свідок [PERSON] підтвердила факт не виконання відповідачем умов договору - по догляду за матір»ю, в суді пояснила, що відповідач який є сином позивачки та померлого її чоловіка належно не виконував свої обов'язки по договору, в будинку проживає і її онука - дочка відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19.11.2009 року між позивачкою та її покійним чоловіком з однієї сторони та відповідачем - [PERSON] з другої сторони, був укладений договір довічного утримання ( догляду), посвідчений та зареєстрований під № 2908 а.с.5-6). Пунктом 1 Договору передбачено, що відчужувачі передають, а набувач отримує у власність указаний будинок, який належить відчужувачам на праві приватної власності. Відповідно до п. 2 Договору, матеріальне забезпечення (харчування, лікувальні засоби, догляд, необхідна допомога та побутові послуги) визначені сторонами у розмірі 500 грн., щомісячно. У п.8 Договору, сторони визначили, що утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: - забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку; - забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням; - надання необхідних побутових послуг; - забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувачів ( п.14). Так, власником відчужуваної квартири після укладення договору став відповідач - [PERSON] Відчужувач [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 8). Позивач вказувала, що відповідач після укладання договору жодного разу так і не виконав ні один з його пунктів, не цікавився станом здоров"я ні її, ні вже покійного чоловіка, не забезпечував відповідним харчуванням та медикаментами, взагалі відмовився від будь-якої участі у їх житті. Відповідач згоден на розірвання договору з матір»ю та на визнання за нею права на ? частину будинку. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, частково, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини врегульовано ст. ст. 744,749,751,755 ЦК України. За змістом ст. 744 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК УКраїни) за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно із ст. 749 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Положеннями ст. 751 ЦК України встановлено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. В силу частини 1 ст. 755 ЦК України, - договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Відповідно до приписів ст. 756 ЦК у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач належним чином не виконує обов'язків, визначених у п.п. 8,9 Договору, а саме: не забезпезпечує позивачку щоденним триразовим калорійним харчуванням; не надає необхідних побутових послуг; не забезпечує належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Відтак, є всі правові підстави для розірвання договору довічного утримання, укладеного 19.11.2009 року між позивачкою - [PERSON] з однієї сторони та відповідачем - [PERSON] з другої сторони та повернення сторін до первісного стану. При цьому, суд вважає необхідним відмовити позивачці у задоволенні вимог про розірвання договору між її покійним чоловіком з однієї сторони та відповідачем - [PERSON] з другої сторони, оскільки згідно пунту 14 договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувачів, а батько відповідача вже помер. Згідно приписів ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане. Судові витрати стягнути частково - ? частину. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial