Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в [ADDRESS], внаслідок того, що тривалий час була відсутньою. Свої вимоги мотивує тим, що він згідно договору купівлі продажу від 27 лютого 2004 року є власником домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд, та знаходиться в [ADDRESS]. В даному житловому будинку зареєстрована також відповідач [PERSON], яка є дочкою його дружини [PERSON] від першого шлюбу. Окрім відповідача в будинковолодінні також зареєстровані його дружина [PERSON], та їх спільні дочки [PERSON] та [PERSON] З 2016 року відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки виїхала за межі України і на даний час проживає в державі Ізраїлі. З приводу не проживання відповідача у його житловому будинку депутатом Переріслянської сільської ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області складено акт обстеження матеріально-побутових умов проживання. Перешкод в користуванні житлом він відповідачу не чинив. Таким чином вважає, що відповідач [PERSON] не проживає у житловому будинку без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому втратила право на користування даним житлом, в зв'язку з чим просить його позов задоволити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Просять суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в [ADDRESS] і яке належить йому на праві власності та зняти її з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про день та час слухання справи була повідомлена завчасно і належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті Надвірнянського районного суду від 07.12.2018 року, заяви про причини неявки чи слухання справи в її відсутність суду не подавала. Відзив на позов також не надала. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За згоди позивача та його представника суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника позивача-адвоката [PERSON], свідків, та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області [PERSON] і зареєстрований в реєстрі №Д-393 та 31 січня 2006 року в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 2 номер запису 289, реєстраційний номер 4861252, і що стверджується витягом від цього ж числа за №9715885.(а.с.6,8). У житловому будинку в [ADDRESS] також зареєстрована відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою Переріслянської сільської ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області № 2066 від 16 жовтня 2018 року (а.с.7). Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] в 2016 року залишила місце проживання в житловому будинку по [ADDRESS], оскільки виїхала за межі України і на даний час проживає в державі Ізраїлі. З того часу жодного разу не навідувалася, на житло не претендувала. Факт відсутності відповідача [PERSON] у спірному житлі підтверджено даними акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Переріслянської сільської ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.5), а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] Вирішуючи позов, суд погодився з доводами позивача про те, що він не може здійснити своє право власності і розпорядитися належним йому майном, так як в належному йому житлі залишилася зареєстрованою відповідач [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Об'єкт права власності (домоволодіння) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни, які мають у приватній власності домоволодіння, мають право користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 Житлового кодексу встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Проживання та реєстрація сторонніх осіб в житловому будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення члена сім"ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом не завдасть істотної шкоди її інтересам та не порушить її права. Спірне житло не є власністю відповідача [PERSON] та належить в цілому на праві приватної власності позивачу по справі [PERSON] Судом встановлено, що понад установлений законом строк [PERSON] в спірному житлі не мешкає, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у житлі не має, участі у витратах по утриманню житла не приймає, спірним житлом не цікавиться, перепон у користуванні житлом їй ніхто не чинив, з будь-якими вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном в установленому законом порядку не зверталася. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання [PERSON] у спірному житлі понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні ЦПК України доказами відповідачем не доведено, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Що стосується вимоги про зняття відповідача з реєстрації, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст. 16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу. Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до частково задоволення. На підставі наведеного, ст.ст. 15, 16, 317, 321, 383, 386, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed