Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

23 вересня 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивувала тим, що її чоловік [PERSON] помер [INFO]. За життя її чоловік отримав дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передачі йому у власність земельної ділянки загальною площею 4,1100 га, з яких: 3,2299 га ріллі та 0,8762 га сіножаті для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Нововирківської сільської ради Білопільського району Сумської області, на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації № 437 від 08 серпня 2003 року. Однак, [PERSON] не встиг отримати державний акт на вказану земельну ділянку та виготовлений Державний акт не був виданий власнику на руки. Позивачка вступила у фактичне управління спадковим майном шляхом проживання з спадкоємцем до дня його смерті, однак отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном вона не може у зв'язку з тим, що спадкодавець за життя не встиг набути права власності на земельну ділянку, а лише розпочав процедуру приватизації земельної ділянки. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після чоловіка [PERSON], який помер [INFO], на земельну ділянку загальною площею 4,1100 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Нововирківської сільської ради Білопільського району Сумської області. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, її представник за довіреністю [PERSON] уточнив заявлені вимоги, просив визнати за позивачкою у порядку спадкування за законом право на закінчення приватизації та отримання на ім'я останньої правовстановлюючі документи на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,1100 га, розташовану на території Нововирківської сільської ради Білопільського району, на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації № 437 від 08 серпня 2003 року передану у власність [PERSON], який помер [INFO]. Представник відповідача - Нововирківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився, просили розглянути справу без участі представника сільради, проти позову не заперечують. Представники третіх осіб - Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області та відділу Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області у судове засідання також не з'явились, надавши письмові заяви про розгляд справи без участі представників. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що згідно з п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], який помер [INFO], слід застосовувати і норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення і норми нині діючого Цивільного кодексу України, так як спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року та продовжують існувати на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого на російській мові вбачається, що 16 лютого 1985 року був зареєстрований шлюб між «[PERSON]» та «[PERSON]». Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка - «[PERSON]» (а. с. 8). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а. с. 10). Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 28 липня 2016 року встановлено юридичний факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], який помер [INFO] в с. Старі Вирки Білопільського району Сумської області, був чоловіком [PERSON] (а. с. 9). Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови районної держаної адміністрації № 437 від 08 серпня 2003 року, [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,1100 га в межах згідно з планом, розташована на території с. Старі Вирки Білопільського району Сумської області (а. с. 13). Але вище вказаний Державний акт не був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та не був виданий на руки, оскільки власник земельної ділянки [PERSON] помер. З витягу технічної документації, а саме з кадастрового плану зовнішніх меж земельної ділянки, наданої у власність [PERSON] вбачається, що встановлено зовнішні межі земельної ділянки площею 3,2299 га ріллі та 0,8762 га сіножаті (а. с. 14-15). Відповідно до висновку про вартість земельної ділянки, виданої КФ «БІТЕК» оціночна вартість об'єкту - земельної ділянки, площею 3,2299 га ріллі та 0,8762 га сіножаті станом на 12 вересня 2016 рік становить 124 741 грн., розташованої на території Нововирківської сільської ради Білопільського району (а. с. 16). Із довідки, виданої Нововирківською сільською радою Білопільського району 12 квітня 2016 року за № 119 вбачається, що [PERSON], який помер [INFO] постійно та на день смерті проживав в с. Старі Вирки Білопільського району. Заповіт від імені виконком сільської ради не посвідчував. Спадкоємець померлого дружина - [PERSON] фактично прийняла спадкове майно, так, як на день смерті проживала разом з ним, вели спільне господарство (а. с. 12). У відповідності до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області спадкова справа після [PERSON], який помер [INFO], держнотконторою не заводилась (а. с. 28). Враховуючи вище наведене, суд вважає, що спадкодавцем [PERSON] за життя було розпочато, але не завершено процедуру приватизації вищевказаної земельної ділянки. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 вказаної постанови у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації (ч. 3 ст. 116 ЗК). Визнається правильною практика судів, які задовольняють вимоги спадкоємців, що звернулися до суду з позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON], прийнявши фактично спадщину після смерті чоловіка [PERSON], набула право на спадкування усіх його прав та обов'язків, що йому належали, у тому числі право на приватизацію земельної ділянки, переданої померлому за життя відповідним розпорядженням держадміністрації, однак за відсутності зареєстрованого правовстановлюючого документу на ім'я померлого, вона позбавлена можливості одержати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, у зв'язку з чим право позивачки підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином, уточнені позовні вимоги [PERSON] про визнання в порядку спадкування за законом права на закінчення приватизації та отримання правовстановлюючого документа на земельну ділянку підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved