Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання недійсним з моменту вчинення Договору фінансового лізингу № 3559, що укладений 23 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON], та просить стягнути 40480,00 гривень сплачених коштів, 5000 гривень відшкодування моральної шкоди, 1200 гривень витрат на правову допомогу адвоката. В обґрунтування позову зазначено, що 23 серпня 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна» укладено Договір фінансового лізингу №3559. Відповідно до п. 1.1 Договору предметом фінансового Лізингу є транспортний засіб, а саме автомобіль марки RAVON GENTRA. Вартість предмета лізингу становить 10381,32 доларів США. Відповідно до Договору на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» р/р 26007532869 код отримувача 40481805 МФО 380805 Банк отримувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] було сплачено 40000,00 гривень авансового платежу та 480,00 гривень послуги банку. Представниками ТОВ «Єврокар Україна» постійно змінювалася як модель автомобіля, так і відповідно його вартість в сторону збільшення. На пропозицію надати графік погашення по Договору фінансового лізингу ( вартість щомісячного платежу), щоб зрозуміти скільки ж буде становити щомісячний платіж - отримано відмову. Автомобіль до цього часу не передано та не узгоджено, яка саме модель автомобіля буде предметом лізингу насправді. Зокрема, Договором фінансового лізингу передбачено комісію за організацію договору - першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію Договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням Договору, в тому числі витрати, що пов'язані з пошуком Предмету Лізингу Лізингоодержувачу. Розмір комісії попередньо погоджений сторонами та відображається у даному договорі та у Додатку №1 до договору, та становить 10% відсотків від вартості Предмета, Лізингу. Тобто за складання стандартного тексту Договору товариство отримало 40000 гривень. Відповідно до п.8.5 Договору всі планові платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем на умовах, передбачених цим Договором. Планові платежі зараховуються Лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату зарахування платежу на рахунок Лізингодавця. Це фактично щомісячні платежі по курсу долара США, але в гривневому еквіваленті, що суперечить вимогам законодавства. Стверджується, що ТОВ «Єврокар Україна» не обгрунтував співмірності розміру комісії за організацію Договору та комісії за передачу Предмета лізингу і вартості виконаної послуги, а фактично це лише виготовлення типової форми договору. Договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону, а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавців (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладання договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди, як споживачеві, тому просить задовольнити позов повністю. До судового засідання позивачем надано клопотання про розгляд справи без його участі, просить суд задовольнити позов та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був оповіщений у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 20.12.2017 року. 01.12.2017 року від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, проти даного позову заперечують. За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності сторін та зі згоди позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за такими обставинами. У судовому засіданні беззаперечно встановлено, що сторони перебувають у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення договору № 3559 фінансового лізингу від 23.08.2017 року. Відповідно до умов Договору лізингодавець відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб за маркою RAVON GENTRA. Вартість предмета лізингу становить 10381,32 доларів США з урахуванням ПДВ. Позивач відповідно до наданої квитанції сплатив відповідачу 40480 гривень, як авансовий платіж. Згідно п. 4.1 договору лізингу встановлено строк передачі предмета лізингу, який буде залежати від розміру сплаченого авансового платежу на рахунок лізингодавця. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч 2 ст. 627 ЦКУ у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є, зокрема, умови договору, які визначені у частині третій статті 18 цього Закону. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Так у договорі (п.12.1) зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Вказана умова договору суперечить п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак умовами договору зазначено несправедливою умовою сплати комісії за організацію договору, так як відповідно до визначення комісія за організацію договору становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, про задоволення позову в частині визнання договору недійсним та стягнення сплачених позивачем коштів, оскільки договір фінансового лізингу, який укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було, тому є всі підстави визнати недійсним Договір № 3559 фінансового лізингу, укладений 23 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Верховного Суду України у справі №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції, зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст.220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до вимог ч.1ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Тому, за таких обставин із відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 40480,00 гривень, які були сплачені на виконання оспорюваного договору фінансового лізингу. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. З урахуванням того, що позивачем у ході судового розгляду у справі не було надано до суду належних та допустимих доказів, які в вказували на наявність завдання йому моральної шкоди винними діями відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди. Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат, пов'язаних з правовою допомогою адвоката, оскільки всупереч ст.. 137 ЦПК позивачем не надано до суду належних доказів щодо понесення таких витрат з належним обґрунтуванням їх розміру та наявності договору з адвокатом про надання правничої допомоги. Крім того, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1280 гривень 00 копійок. На підставі наведеного,

Outcome: partial