Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує, що 25.12.2014 р. між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 00060 з додатками, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати у користування йому предмет лізингу яким є автомобіль марки «ЗA3 Lanos». Згідно із додатком №1 до договору вартість предмета лізингу визначена в сумі 6157,97 Євро, що еквівалентно 124083,00 грн. на дату підписання Договору, авансовий платіж визначений у розмірі - 50% від вартості предмету лізингу в сумі 3078,98 Євро, щомісячний авансовий платіж в розмірі - 256,58 Євро, адміністративний платіж в розмірі - 10% від вартості предмета лізингу, а саме 615,80 Євро, комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу 3%(184,74 Євро). Відповідно до додатку № 2 до Договору вартість предмета лізингу становить - 6157,97 Євро. На виконання вказаного договору позивачем було сплачено відповідачу 79345,41 грн. Позивач вважає, що укладений договір фінансового лізингу явно не відповідає та суперечить вимогам законодавства, а відтак, його слід визнати недійсним оскільки: оскаржуваний договір не був нотаріально посвідчений; ряд положень договору є несправедливими(1.3-1.5, 1.7, п.8.3, 8.5, 9.4 , 9.6, 10.13, 10.15, 10.16, розділ 12 і т.і.), в звязку з чим позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Позивач просить суд винести рішення яким: визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 00060 від 25 грудня 2014 року, укладений між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на його користь 79345,41 грн. сплачених ним за вказаним договором фінансового лізингу. В суді представник позивача позов підтримав, просить його задоволити, просить суд врахувати правові позиції висловлені Верховним Судом України при розгляді даної категорії справ. Представник відповідача в судове засідання не зявився, направив суду заперечення в яких просить справу розглянути без його участі, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В своїх запереченнях представник відповідача просить суд врахувати що при укладенні оспорюваного договору були дотримано всіх вимог діючого законодавства, позивач був належним ознайомлений з його умовами, засвідчив його своїм підписом, чинним законодавством не передбачено застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму(оренди), нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається; закон «Про захист прав споживачів» не регулює відносин, що склалися між сторонами договорів фінансового лізингу, позивач необґрунтовано вважає несправедливими п.5.4 та пункти розділу 12 договору. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 25.12.2014 р. між сторонами був укладений Договір фінансового лізингу № 00060 з додатками, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати у користування позивачу предмет лізингу яким є автомобіль марки «ЗA3 Lanos». Згідно із додатком №1 до договору вартість предмета лізингу визначена в сумі 6157,97 Євро, що еквівалентно 124083,00 грн. на дату підписання Договору, авансовий платіж визначений у розмірі - 50 % від вартості предмету лізингу в сумі 3078,98 Євро, щомісячний авансовий платіж в розмірі - 256,58 Євро, адміністративний платіж в розмірі - 10% від вартості предмета лізингу, а саме 615,80 Євро, комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу 3 % (184,74 Євро). Відповідно до додатку № 2 до Договору вартість предмета лізингу становить - 6157,97 Євро. На виконання вказаного договору позивачем було сплачено відповідачу 79345,41 грн.(25.12.2014 р. 62041,50 грн.(авансовий платіж), 12408,30 грн.(адміністративний платіж), 22.07.2015 р. 4895,61 грн.(за передачу предмету лізингу)), що підтверджується копіями квитанцій які приєднані до матеріалів справи(а.с.17). П.1.7 договору встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4ст.9 цього договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору. Як вбачається із матеріалів справи, умови договору відповідачем не виконано. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.\~ Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».\~ Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обовязків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Такі ж правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15 та від 18.01.2017 р. в справі № 6-648цс16, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.\~Так, за змістом ч.5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.\~У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.\~Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.\~ Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).\~Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч.4 ст.18 цього Закону).\~ На думку суду, твердження позивача, що ряд положень укладеного договору є несправедливими є обгрунтованими і доведеними. Так, на думку суду, є несправедливими в розумінні ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» положення п.1.4 договору згідно якого лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. При цьому, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, а тому умови п. 1.4 договору є несправедливими. Несправедливими також є і п. 10.15 Договору, відповідно до якого дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову плату лізингових платежів в термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення і розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення. Несправедливими є і положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Так п. 10.16 Договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розміру лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів. При цьому, раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, в даному договорі позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від сплати лізингових платежів при збільшенні їх розміру в процесі виконання договору. При цьому, за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і втрати позивачем всіх вже сплачених платежів, що суперечить принципу добросовісності та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві. Не справедливими, є також положення п.12.1 договору які надають право відповідачу не повертати повністю авансових платежів та адміністративного платежу у випадку розірвання договору з ініціативи споживача у випадку не отримання транспортного засобу при сплаті адміністративного платежу, частковій або повній оплаті авансового внеску. Вказані положення свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача визнати недійсним Згідно з п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім цього, згідно з п. 10 цієї ж Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 79345,41 грн. кошти сплачені по договору з підстав визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 16, 203, 215, 216, 220, 509, 628, 799, 806-808 України, Законом України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: approved