Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

20 липня 2017 року завідуючий 2-м відділенням КЗ СОР «Першої обласної спеціалізованої лікарні м.Ромни» [PERSON] звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Луганськ від 17.02.1992 року [PERSON] визнана судом недієздатною та призначено опікуна [PERSON] ([PERSON] свідоцтво про одруження від 23.06.2012 р.). 20.07.2017 року [PERSON] була госпіталізована до лікарні за направленням дільничного лікаря-психіатра та за заявою її опікуна. Після огляду [PERSON] було зроблено висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар в звязку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона невзмозі задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. Тому просив винести рішення суду про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. У судовому засіданні представник 2-го відділення КЗ СОР «Першої обласної спеціалізованої лікарні м.Ромни», [PERSON] підтримав заяву та прохав її задовольнити. При цьому пояснив, що [PERSON] в силу свого психічного стану може самостійно слідкувати за собою, самостійно одягається, готує їжу. За своїм психічним станом становить суспільну небезпеку для оточуючих, агресивна. [PERSON] заперечувала проти задоволення заяви, пояснила, що може перебувати вдома, сама одягається, приймає ліки, їй там добре. За нею доглядає її сестра, отримує її пенсію. Адвокат [PERSON] не заперечував проти задоволення заяви. Заінтересована особа [PERSON] підтримала заяву, пояснила, що через кілька днів після виписки з лікарні стан здоровя [PERSON] погіршився, вона стала агресивною, погрожувала їй сокирою, тому вона звернулася із заявою до лікарні. Представник органу опіки та піклування Роменської міської ради [PERSON] не заперечувала проти задоволення заяви. Прокурор також не заперечувала проти задоволення заяви. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши висновок комісії лікарів-психіатрів, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого райсуду м. Луганська від 17.02.1992 року [PERSON] визнано недієздатною. Рішенням Маловисторопської сільської ради №31 від 20.03.1993 року опікуном [PERSON] призначено [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на «Губська». Згідно довідки КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м.Ромни» від 20.07.2017 року [PERSON] психічним захворюванням хворіє з 1987 року, являється інвалідом ІІ групи по психічному захворюванню. Багаторазово і тривалий час знаходиться на лікуванні в психіатричних лікарнях, остання госпіталізація з 13.01.2017 року по 13.07.2017 року. З висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ СОР «Перша ОСЛ м. Ромни» від 20.07.2017 року вбачається, що [PERSON] страждає на «Шизофренію, параноїдну форми, безперервний тип перебігу» (F 20.00), потребує спеціалізованого медичного нагляду. На момент огляду виявляє ознаки тяжкого психічного розгляду у вигляді: у вигляді: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу», внаслідок чого невзмозі задовольняти основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. Ненадання психіатричної допомоги може призвести до неочікуваних наслідків, смерті пацієнта. Потребує госпіталізації до психіатричного закладу без усвідомленої згоди. Відповідно до\~ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~ особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно ч.3 ст.17 Закону України „Про психіатричну допомогу", у разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Суд вважає, що висновок лікарів-психіатрів від 20.07.2017 року належним чином не обґрунтований і в судовому засіданні вказаний висновок також не був належним чином конкретизований та обґрунтований лікарем - психіатром. В судовому засіданні було встановлено, що 13 липня 2017 року [PERSON] була виписана з лікарні у звязку з покращенням її психічного стану, а вже 20 липня 2017 року знову поступила на лікування до психіатричної лікарні. Указане пояснив заявник, лікар-психіатр [PERSON] Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено дві умови, за наявності яких особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди: перше, це якщо така особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, друге це якщо особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність У висновку комісії лікарів-психіатрів від 20 липня 2017 року зазначено, що [PERSON] не може задовольнити життєві потреби на достатньому рівні, але вказане суд розцінює критично, оскільки в судовому засіданні як лікар - психіатр [PERSON], так і сама хвора пояснили, що [PERSON] може себе обслуговувати, сама одягається, готує їжу, приймає ліки. Таким чином, та обставина, що [PERSON] не може задовольняти свої життєві потреби на достатньому рівні, спростована їх поясненнями. При цьому суд критично оцінив висновок комісії лікарів-психіатрів від 20.07.2017 року про необхідність продовження примусової госпіталізації [PERSON], оскільки він не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Суд також критично оцінює пояснення опікуна [PERSON] про те, що [PERSON] веде себе агресивно, оскільки вказане спростовується висновком комісії лікарів психіатрів (а.с. 4). В даному висновку не вказано, що за психічним станом [PERSON] становить небезпеку для оточуючих або для себе. Також відсутні вказівки про наявність агресивних дій при її поступленні до 1 ОСЛ м. Ромни. Тому суд вважає, що пояснення [PERSON] про те, що причиною необхідності в госпіталізації [PERSON] є агресивні дії останньої, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. В судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON], маючи тяжкий психічний розлад неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. А даних про те, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, в суді не встановлено. [PERSON] має опікуна, яка відповідно до чинного законодавства зобов'язана дбати про підопічну, про створення їй необхідних побутових умов, забезпечення її доглядом та лікуванням та вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічної. Таким чином, в порушення ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~представником спецлікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Також заявником не надано доказів на підтвердження того, що розлади, вказані у висновку комісії лікарів-психіатрів, не можна лікувати амбулаторно, а потрібно лише в умовах стаціонару. Згідно частини першої\~статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2016 від 01 червня 2016 року визначено, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканість, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених в цьому рішенні. Конституційний Суд України вважає, що така госпіталізація за своєю природою та наслідками є непропорційним обмеженням конституційного права недієздатної особи на свободу та особисту недоторканість, тому вона має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав в свобод людини і громадянина, з урахуванням визначених міжнародно-правових стандартів, правових позицій Конституційного Суду України та виключно за рішенням суду відповідно до вимог статті 55 Основного Закону України. Крім цього, по справі «[PERSON] проти України» (Заява № 12317/06) рішення від 05.06.2014 року, у п. 73 Европейський суд встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Таким чином факти, викладені в заяві, не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON], маючи психічний розлад неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Окрім того суду не надано доказів, які б з достовірністю підтверджували, що поведінка [PERSON] в даний час може обумовлювати її небезпеку для себе та оточуючих, що також вбачається з її поведінки в судовому засіданні, а тому суд вважає, що підстав для госпіталізації його у примусовому порядку у психіатричний стаціонар для лікування немає. Примусова госпіталізація [PERSON] при таких обставинах призведе до порушення ст. 29 Конституції України. Отже, потреба в примусовій госпіталізації [PERSON] заявником не доведена. Психіатричну допомогу остання може отримувати амбулаторно, поза межами психіатричного закладу та перебувати під наглядом опікуна. Тому заява лікаря-психіатра [PERSON] є не обгрунтованою і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed