Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом. Просить суд визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідачами по справі є її донька [PERSON], зять [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані, однак фактично не проживають за вказаною адресою вже більше 3 років. На сьогоднішній день відповідачі не проживають в даному будинку, починаючи з 2015 року, особисті речі відповідачів в ньому відсутні, вони не несуть жодних витрат по утриманню житла, не приймають участі у спільному побуті, а також не є членами сім'ї позивача, а тому просить суд її позов задовольнити. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі ордера в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в поданому до суду позові. Зазначив, що орган опіки та піклування неналежно віднісся до питання, що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] до категорії дітей сиріт не відносяться, інформації про них, як про таких, що позбавлені батьківського піклування або таких, стосовно яких встановлено опіку чи піклування у органу опіки та піклування немає, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" за погодженням з органами опіки і піклування здійснюється лише зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування. А неповнолітні відповідачі такими не є, їхні права не порушено, так як за наявною інформацією, вони проживають разом із своїми батьками після того, як залишили місце проживання за місцем реєстрації. Згідно правової позиції ВСУ у справі від 29.11.2017 р. N 6-1945цс17, згідно із частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом статті 11 Закону "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Інтереси дітей та їхні права не порушено, вони перебувають на утриманні та під опікою своїх батьків, повинні бути зареєстровані разом із батьками. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі від 15.05.2017 р. N 6-2931цс16, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Посилаючись на наведене, представник позивача просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча неодноразово належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Буської РДА [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в їх частині, що стосуються неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] заперечила та підтримала висновок органу опіки та піклування про недоцільність визнання вказаних неповнолітніх відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за місцем їх реєстрації. Щодо позовних вимог, які стосуються відповідачів [PERSON], [PERSON], то в органу опіки та піклування Буської РДА немає заперечень стосовно задоволення позову в частині визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в житловому будинку за місцем їх реєстрації. Повідомила, що неповнолітні відповідачі [PERSON] та [PERSON] до категорії дітей сиріт не відносяться, інформації про них, як про таких, що позбавлені батьківського піклування, або таких стосовно яких встановлено опіку чи піклування у органу опіки та піклування немає. Скарг на порушення будь яких прав неповнолітніх відповідачів до органу опіки та піклування не надходило, інформацією про порушення таких прав орган не володіє. Просить суд у задоволенні вимог в частині, що стосуються неповнолітніх дітей відмовити, а в решті позов не заперечує. Третя особа - Красненська селищна рада Буського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, надіславши письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, позовних вимог не заперечила, покладаючись на рішення суду. Ураховуючи повторну неявку в судове засідання відповідачів, повідомлених належним чином у відповідності до вимог ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 233, ст. 280, ст. 281 ЦПК України, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд цієї справи. Заслухавши думку представника позивачки та представника третьої особи, дослідивши докази та з'ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, що в [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності житлового будинку N 23353611 від 21.07.2009 року. Із актів обстеження, складених працівниками Красненської селищної ради від 30.05.2016 року, 28.11.2017 року, 26.03.2018 року вбачається, що у будинку за вищевказаною адресою зареєстровані донька [PERSON], зять [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що відповідачі формально прописані в належному позивачу будинку, оскільки останні три роки за місцем їх реєстрації не проживають, жодних витрат по утриманню будинку не несуть, що підтверджується вказаними актами обстеження. Як вбачається із Висновку органу опіки та піклування Буської районної державної адміністрації Львівської області від 27.09.2018 року, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Главою 28 ЦК України визначено житло як об'єкт права приватної власності. При цьому, відповідно до ;an=843442">ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1ст. 156 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно положення ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням здійснюється на підставі судового рішення. Як достовірно встановлено судом, відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні більше трьох років, їх особисті речі в житлі відсутні, останні не здійснюють оплату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового будинку та не приймають участі в спільному побуті, а тим самим такі дії відповідачів свідчать про втрату інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких доказів про наявність домовленостей щодо порядку користування житловим будинком між позивачем та відповідачем не здобуто, а з наданих стороною позивача доказів вбачається, що відповідачі самостійно залишили спірне житлове приміщення і протягом тривалого часу не намагалися вселитись у таке. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 цього Кодексу). При цьому, суд не погоджується із Висновком органу опіки та піклування Буської районної державної адміністрації Львівської області від 27.09.2018 року, яким визнано недоцільним визнання малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], оскільки зазначений висновок суд вважає необгрунтованим, ураховуючи непорушність права приватної власності позивачки на її житло, наявність перешкод у використанні цього права, відсутність сімейних відносин позивачки з відповідачами, а також тривале протягом останніх трьох років непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні. За таких обставин, суд вважає обгрунтованими доводи сторони позивача про те, що реєстрація відповідачів за вищевказаною адресою створює для неї ряд перешкод та збільшує плату за житлово-комунальні послуги і обслуговування будинку. Таким чином, оцінивши доводи у їх сукупності, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає до задоволення. У зв'язку із цим, відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] Ураховуючи наведене та

Outcome: approved