Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

09.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визначення порядку користування спільним майном подружжя. Позивач у позовній заяві зазначає, що перебуває у шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу ними, як подружжям, набуто на праві спільної сумісної власності у 2004 р. квартиру за адресою: [ADDRESS] та у 2006 році нежитлові приміщення, а саме бар, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що оскільки на день подання позову між ним та відповідачкою, як співвласниками, не визначені частки у майні, то вищезгадане майно належить позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності в рівних (ідеальних) частках. [PERSON] у позовній заяві вказує, що останні декілька років [PERSON] постійно стверджує, що лише вона має право власності на вищезгадане майно, оскільки саме вона записана у реєстрі речових прав як одноособовий власник. [PERSON] у позовній заяві просить суд встановити порядок користування спільною сумісною власністю у квартирі за адресою: [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] двох кімнат даної квартири, що відповідає Ѕ його частки у майні (24,7 кв.м. житлової площі), а кухню, коридор, ванну кімнату та туалет залишити у спільному користуванні. Також просить встановити порядок користування спільною сумісною власністю та визначити 26, 85 кв. м. за [PERSON] , що відповідає Ѕ частки нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача, адвокат Дем`овська Ю.Д. у відзиві на позовну заяву позовні вимоги [PERSON] не визнає та просить суд у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування спільним майном подружжя відмовити за безпідставністю, аргументуючи свою позицію наступним. З позивачем [PERSON] [PERSON] перебувала у шлюбі з 25.09.1997 р. до 19.02.2008 р. 03.06.2008 р. до Франківського районного суду м. Львова [PERSON] було подано позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2008 р. задоволено позовні вимоги в повному обсязі, а саме: визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на автомобіль «Ford Skorpio». Вказане рішення суду набрало законної сили, а зазначені правовідносини перейшли в площину виконання судового рішення. У зв`язку з цим, відповідачка вважає, що провадження у справі в частині позову про визначення порядку користування спільним майном, а саме нежитловим приміщенням по [ADDRESS] , підлягає закриттю. Також [PERSON] просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, зазначивши, що при поділі спільного майна подружжя строк позовної давності відраховується з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно. Спір щодо поділу спільної сумісної власності подружжя виник в 2008 році і відповідно саме ця дата є початком відліку строків позовної давності у даному випадку. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 24.07.2017 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 02.07.2019 року справу прийнято до свого провадження суддею Мартьяновою С.М. Ухвалою підготовчого\~судового засіданні\~27.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачем подано до суду заяву від 18.05.2020 року про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити такі. Представник відповідачки подано до суду заяву від 20.12.2021 року про розгляд справи без її участі. В задоволенні позовних вимог просить відмовити із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У відповідності до вимог ч.2\~ст.\~247\~ЦПК\~України розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, об`єктивно оцінивши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Судом встановлені наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 25.09.1997 р. до 07.12.2007 р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Франківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції серія [NUMBER] від 19.02.2008 р. 03.06.2008 р. до Франківського районного суду м. Львова [PERSON] було подано позов до позивача про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2008 р. у цивільній справі № 2-2847/08, що набрало законної сили, було вирішено спір щодо поділу спільного подружнього майна та визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] , а за [PERSON] визнано право власності на автомобіль «Ford Skorpio». Отже, як вбачається із долученої до матеріалів справи копії судового рішення від 18.09.2008 р., нежитлове приміщення по [ADDRESS] вже було предметом позову, що вирішувався судом між тими самими сторонами. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України" (заява N 48553/99) від 25.07.2002 р.). Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами, їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії» (заява N 28342/95) від 28.11.1999 р.) Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу геs judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Позивач не надав суду належні та допустимі докази для спростування преюдиційної обставини, а саме рішення Франківського районного суду м. Львова щодо визнання права приватної власності за відповідачкою на спірне майно, чим необгрунтовано піддав під сумнів істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. За наведеного, враховуючи, що рішення Франківського районного суду м.Львова від 18.09.2008 року, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору\~між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд приходить до висновку, що провадження у цій частині, тобто щодо визначення порядку\~користування спільним\~майном,\~а саме\~ нежитловим\~приміщенням по\~ [ADDRESS] , підлягає закриттю на підставі п.3 ч. 1\~ст.255 ЦПК України. і з тих самих підстав (визначення правового статусу спірного майна) При цьому, суд зазначає, що обрання позивачем такого способу захисту як встановлення порядку користування нерухомим майном, тобто іншого, ніж був предметом розгляду у цивільній справі №2-2847/08, не змінює підстав позову (визначення правового статусу спірного майна), а тому суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit («суд знає закони») неправильна кваліфікація позивачем і відповідачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування спільною сумісною власністю у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У постанові ВП ВС від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст.355, 358 ЦК України, ст.ст.60,70 СК України, викладено правовий висновок про те, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При спростуванні презумпції спільності права власності подружжя, один із подружжя оспорюючи поширення на спірне майно режиму спільного сумісного майна має подати у відповідності до вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України належні і допустимі докази наявності у нього особистих коштів для придбання спірного майна. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У Постанові Верховного Суду від\~03 липня 2019 року в справі№ 554/14662/15-ц вказано: «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була набута відповідачкою, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, однак не за рахунок спільних зусиль та затрат подружжя, а за кошти, отримані нею від продажу житла, що належало їй на праві особистої власності, тобто внаслідок трансформації\~майна,\~набутого нею\~до шлюбу,\~що доведено наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, а саме: свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 09.10.1996 р. на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності з її сином від першого шлюбу [PERSON] , розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 1108 від 21.10. 2001 р. про надання дозволу гр. [PERSON] на укладення договору купівлі продажу належної йому частки в приватизованій квартирі [ADDRESS] , договором купівлі продажу квартири від 26.10.2004 р. за адресою: [ADDRESS] , кредитним договором № KF 33893 від 09.11.2004 р., укладеного між ВАТ «Електрон банк» та [PERSON] на купівлю квартири. Опосередкованим доказом того, що позивач визнавав квартиру [ADDRESS] особистою власністю відповідачки є той факт, що вказана квартира не була включена до спільного майна подружжя під час розгляду Франківським районним судом м. Львова цивільної справи №2-2847/08 про поділ майна подружжя, за позовом [PERSON] до [PERSON] . Також [PERSON] не заявлялось зустрічного позову про розподіл цієї квартири, як спільного майна подружжя. Більше того, як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] у цивільній справі №2-2847/08 подав заяву від 19.06.2008 р. про те, що він погоджуться із позовом [PERSON] до нього про поділ майна подружжя. Таким чином, позовна вимога про встановлення порядку\~користування спільною\~сумісною власністю\~у квартирі,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~ не може бути задоволена, оскільки така квартира не є спільним майном подружжя, а придбана відповідачкою за кошти, що належали їй особисто. Відтак, режим спільної сумісної власності на це нерухоме майно не поширюється. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині встановлення порядку користування спільною сумісною власністю у квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних доказів в обґрунтування заявлених вимог та у таких слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed