Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

24.11.2014р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, згідно вимог якого, просить: визнати договір № 01/14-00552 фінансового лізингу, укладений 13.11.2014 року між ним та відповідачем - ТОВ «Лізинговою компанією «Автофінанс», недійсним; у зв'язку з недійсністю договору стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на його користь 25,000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.11.2014 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») взяло на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1) у власність і передати його у користування лізингоодержувачу (позивач). Предмет лізингу є власністю лізингодавця і придбавається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу. Згідно ст. 9 Договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. При укладенні договору позивач сплатив відповідачу комісію за організацію договору в сумі 25000 гривен 00 копійок. Згідно договору, умовою передачі позивачу предмету лізингу передбачено сплату ним 10 % вартості предмету лізингу. У зв'язку з цим позивач вважає, що це є залученням коштів для придбання предмета лізингу, а отже підпадає під ознаки фінансової послуги. Позивач вважає, що відповідачем було порушено ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринку фінансових послуг», оскільки у відповідача відсутня ліцензія на здійснення такого роду фінансових послуг, і водночас такі дії є нечесною підприємницькою практикою. Крім того, позивач посилається на те, що під час укладення договору лізингу не було дотримано умови про нотаріальне посвідчення договору, у зв'язку з чим такий договір є нікчемним. Також, позивач наголошує на тому, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, відповідач не несе відповідальності за якість предмета лізингу, за невиконання умов договору, в той час як весь обсяг відповідальності покладено лише на споживача; для споживача встановлені жорсткі обов'язки і водночас відсутні права; обмежені права споживача: на обрання страховика для здійснення страхування предмету лізингу, на одностороннє вирішення питання про дострокову сплату лізингових платежів; на споживача покладено здійснення всіх витрат, пов'язаних з укладенням договору. У зв'язку з цим позивач просить визнати договір недійсним в цілому, і стягнути з відповідача на його користь суму комісійної плати в розмірі 25000,00 гривень. У судовому засіданніпозивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити та винести заочне рішення. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку, про що в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення (а. с. 23). Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). 13.11.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00552, відповідно до умов якого відповідач (за договором - Лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, а саме трактор МТЗ-82.1, і передати його в користування позивача (за договором - Лізингоодержувач) на строк та на умовах цього договору. Додатком № 1 договору встановлена вартість предмета лізингу в сумі 25000 грн. 00 коп. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу в розмірі 50 відсотків вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору в сумі 10 відсотків вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 відсотки від вартості предмета лізингу. Згідно квитанції від 13.11.2014 року, позивач сплатив на користь відповідача комісію за організацію та оформлення договору в сумі 25000,00 гривен, тобто 10 % від вартості предмета лізингу. На підставі п. 2.1 Договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 76 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Відповідно до п. 2.2 Договору, строк лізингу починається з дати передачі предмета лізингу і закінчується через 60 календарних місяців. Додатком № 2 до Договору встановлений графік погашення лізингових платежів протягом 60 місяців. Пунктом 9.1 Договору передбачено право Лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним Договором купівлі-продажу. Стосовно доводів позивача про наявність у договорі фінансового лізингу несправедливих умов, суд виходить з наступного. Частинами 1, 2, 3, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Пунктом 1.6 Договору встановлена можливість зміни лізингодавцем вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до повної сплати авансу лізингоодержувачем. В цьому випадку передбачений обов'язок лізингоодержувачаєдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплаченої суми авансових платежів. Водночас, споживачу не надано право, в такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір, що є несправедливими умовами в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 2.5 Договору передбачено, що з моменту одержання письмового повідомлення від лізингодавця про розірвання цього договору у зв'язку з невиконанням лізингоодержувачем його умов, експлуатація предмета лізингу не допускається. Вказані положення є несправедливими, оскільки надають право відповідачу односторонньо вирішувати питання про розірвання договору і наявність порушень споживачем його умов, обмежують право споживача на користування предметом лізингу, ставлячи його в залежність від позиції лізингодавця. Пунктами 3.4.1, 8.14 Договору передбачено, що споживач має право достроково здійснити сплату всіх лізингових платежів лише після спливу 12 календарних місяців з моменту підписання Акту прийому-передачі предмета лізингу. Більш того, у п. 8.14 Договору за дострокове виконання споживачем своїх договірних зобов'язань по сплаті лізингових платежів передбачений штраф в розмірі 10 % від суми дострокового погашення. Такі жорсткі умови є несправедливими і порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору. Згідно пункту 5.4 Договору, лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням та ін. предмета лізингу. В той же час на підставі п. 7.3 Договору, страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача але на користь лізингодавця. Пунктом 8.15 Договору встановлено, що у разі зміни розміру лізингових платежів, сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору, та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Тобто, споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Розділом 10 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 10.1-10.12 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно п. 10.11 Договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Отже, положення розділу 10 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов (п.п. 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 5.4, 8.15, розділ 10). Згідно ч. 5,6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У зв'язку з визнанням договору недійсним, суд застосовує двосторонню реституцію, і стягує з відповідача на користь позивача сплачену ним суму комісії за організацію договору в розмірі 25000 гривень 00 коп. В силу ст. 88 ЦПК України та ч.3 ст.6 Закону України "Про судовий збір" суд стягує з відповідача на користь державного бюджету суми судового збору в розмірі 250 грн. 00 коп. Вирішуючи питання про стягнення витрат на користь позивача понесених ним при оплаті за правову допомогу, суд вважає, що вони підлягають до задоволення оскільки знайшли документальне підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (до 20.11.2011 року аналогічна Постанова Кабінету Міністрів України), встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Таким чином склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин представником позивача надано суду договір про надання правової допомоги та розрахунок (а.с.26,28), разом з тим представником позивача надано докази про те, якими були витрати часу на складання позовної заяви, витрати часу на ознайомлення із матеріалами справи, квитанцій про сплату за правову допомогу, також участь у судовому засіданні, а відтак, вимоги про стягнення витрат на правову допомогу слід задовольнити. На підставі викладеного та

Outcome: approved