Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

26 листопада 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до [PERSON] з позовною заявою про стягнення кредитних коштів, а також іншої заборгованості, що утворилася у звязку із неналежним виконанням останньою зобовязань за кредитним договором №К-4073157 від 05 жовтня 2011 року . Позивач стверджував про те, що станом на 29.09.2016 року [PERSON] має заборгованість перед банком в загальній сумі 946451 грн.31 коп., з яких: 95921 грн.13 коп. тіло кредиту, 23982 грн. 73 коп. - заборгованість по відсоткам, 23220 грн. 00 коп. комісія та 803327 грн.45 коп. - пеня. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» ставило питання про скасування рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого було ухвалено рішення, яким протиправно позбавлено банківську установу можливості повернення належних їй коштів. Товариство стверджувало, що висновок суду про пропущення банком строку позовної давності суперечить вимогам закону та наявним у справі доказам, оскільки кінцевий строк виконання зобов»язання, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, визначено 04 жовтня 2016 року, а тому звернення банка з позовом 26.11.2016 року було здійснено в межах строку позовної давності. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що згідно кредитного договору №К-4073157 від 05 жовтня 2011 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] (а.с.5-14) банком було надано [PERSON] кредит в сумі 120000 грн.00 коп. зі сплатою за користування кредитом 14,5 % річних та 19,5% річних у разі невиконання позивальником будь-якого із зобовязань, передбачених п.п.5.9,5.10 вказаного договору, щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,45% від суми кредиту, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 04 жовтня 2016 року. Відповідно до п.11.6 договору сторони встановил, що договір діє до повного виконання ними взятих на себе зобов»язань та визначили строки виконання позичальником зобовязання частинами, у вигляді щомісячних фіксованих платежів за ануїтетною формулою в сумі 3364 грн, до 05 числа кожного календарного місяця (п.3.4 кредитного договору). З розрахунку заборгованості відповідача встановлено, що позичальник порушила умови кредитного договору, оскільки з лютого 2013 року не виконувала щомісячних зобов»язань за кредитним договором (а.с.21). У зв»язку з порушенням відповідачем умов договору щодо внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості та виникненням простроченої заборгованості в сумі 9179 грн 54 коп. станом на 27 березня 2013 року, банком на адресу [PERSON] було надіслано досудову вимогу від 29.03.2013 року про погашення заборгованості у строки передбачені договором та попереджено, що у разі незадоволення вимоги протягом зазначеного строку, банком будуть вжиті заходи примусового стягнення заборгованості та дострокового повернення частини позики, що залишилася, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу (а.с.59). Положеннями п.8.3 кредитного договору встановлено, що вимога про дострокове повернення кредиту має бути направленою позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання за адресою позичальника, а у випадку її невиконання протягом зазначеного строку, стягнення звертається на предмет застави будь-яким способом за вибором кредитора. Оскільки письмову вимогу банку відповідачем виконано не було, ПАТ «Дельта Банк» звернулось до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису щодо звернення стягнення загальної суми заборгованості за позикою на нерухоме майно, зазначивши, що строк виконання зобов»язання настав 21 травня 2013 року. Відповідно до поданої банком заяви, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] 28 серпня 2013 року вчинила виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру № 28, що знаходиться у м. Прилуки по вул. Миколаївській, 140, зазначивши, що строк погашення заборгованості в сумі 117133 грн 21 коп. настав 21 травня 2013 року (а.с.78). Наведені обставини свідчать про те, що позивач, звернувшись до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості, а в подальшому до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису з посиланням про те, що строк виконання зобов»язання настав 21 травня 2013 року, скористався правом, передбаченим ч.2 ст. 1050 ЦК України, на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та змінив строк виконання зобов»язання, передбачений договором, на інший, а саме, на 21 травня 2013 року. Таким чином, у зв»язку зі зміною банком строку виконання основного зобов»язання, перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним, згідно ч.1, 5 ст. 261 ЦК України, почався з 22 травня 2013 року. Здійснивши після цього, 04 серпня 2013 року останню проплату на погашення заборгованості за кредитом в сумі 2027 грн 54 коп. (а.с.21), відповідач перервала перебіг позовної давності, після чого він почався заново (ч. 1, 3 ст.264 ЦК України) з 06.09.2013 року, оскільки станом на 5 число наступного місяця після переривання перебігу позовної давності та в послідуючі періоди відповідач не здійснювала жодних платежів на погашення заборгованості за кредитом. Виходячи з наведеного, перебіг позовної давності за вимогами банку почався з 06.09.2013 року, в той час, коли з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 26 листопада 2016 року, поза межами загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Зважаючи на те, що [PERSON] було подано суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності (а.с.54) та відповідно до приписів ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Обставини зміни банком кінцевого строку виконання зобов»язання були залишені судом першої інстанції поза увагою та їм, в порушення приписів ст. 212 ЦПК України, не було дано правової оцінки, водночас ПАТ «Дельта Банк» в апеляційній скарзі стверджувало, що кінцевий строк виконання зобов»язання, відповідно до умов укладеного між сторонами договору, було визначено 04 жовтня 2016 року, а тому висновки суду першої інстанції щодо пропущення позивачем строку позовної давності є необґрунтованими. Перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, апеляційний суд знаходить, що висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, оскільки поза увагою суду залишились обставини, які мають істотне значення для вірного вирішення спору, у зв"язку з чим рішення підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст. 307 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові з підстав, що викладені вище.

Outcome: partial