Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу ними було придбано житловий будинок [ADDRESS], автомобіль «Chevrolet Lacetti NF 196», реєстраційний номер [NUMBER]. Автомобіль було придбано за 84000,00 гривень, вартість нерухомого майна згідно інвентаризаційних даних станом на 06.09.2011 р. склала 74265,00 грн. Рішенням Єнакієвського міського суду від 25.01.2011 р. Будинок було поділено та визнано за кожним з подружжя по 1/2 частини будинку. Позивач вважає, що [PERSON] приховав спільне майно - автомобіль «Chevrolet Lacetti NF 196», реєстраційний номер [NUMBER], розпорядився ним, не отримав її згоди на продаж. Просила суд поділити нерухоме та рухоме майно, яке належить стронам по справі на праві спільної сумісної власності подружжя, визнавши при цьому її власністю належну відповідачу на праві спільного сумісного майна подружжя 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], визнати за нею право власності на житловий будинок ; визнати право власності на весь автомобіль Chevrolet Lacetti NF 196, реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON] Рішенням Єнакіївського міського суду від 25 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] оспорює обґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення по суті її позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неповно з'ясував всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Рішення винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що її вимоги є обґрунтованими , підтверджені належними доказами та суд безпідставно не застосував ч. 2, ч.3 ст. 319 ЦК України, ст.ст. 68,70,71 СК України та відмовив у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти доводів скарги заперечував, просив її відхилити, рішення суду залишити без зміни. Апеляційний суд, заслухав доповідача, сторони, вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови „ Про судове рішення у цивільній справі " № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. При розгляді справи судом встановлено, що сторони з 16.10.1982 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Рішенням Жданівського міського суду від 23 листопада 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано ( а.с.8). Рішенням Єнакіївського міського суду від 25.01.2011 року розподілено сумісне майно подружжя між [PERSON] та [PERSON] , а саме житловий будинок за адресою [ADDRESS], та визнано за кожним з них право власності по ? частці на зазначений житловий будинок (а.с.20). На підставі рішення суду від 25.01.2011року КП Єнакіївської міської ради «Єнакієвське міжміське БТІ» 25.02.2011 видано витяг про державну реєстрацію прав № 29134311, згідно якого зареєстровано право власності за [PERSON] на ? частки на житловий будинок [ADDRESS]. (а.с.21) Відповідно до листа КП Єнакіївської міської ради «Єнакієвське міжміське БТІ», за [PERSON] на підставі рішення суду зареєстроване право власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS]. (а.с.15) Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на 12 частину житлового будинку, що належить [PERSON] на праві власності , позивач хоча і посилалася на норми ст.ст.368,370 ЦК України фактично ставила питання про припинення права власності відповідача на частку у спільному майні. Ці правовідносини регулюються ст.365 ЦК України, відповідно до положень якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: - частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; - спільне володіння і користування майном є неможливим; - таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що правові підстави для припинення права власності відповідача на належну йому 12 частину будинку відсутні. Ті обставини, що відповідач, як зазначає у позові позивач приховав інше спільне майно - автомобіль та без її згоди розпорядився ним не є підставою для задоволенню позовних вимог. Проте зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що вона також просить поділити і рухоме майно, а саме автомобіль«Chevrolet Lacetti NF 196», номерний знак [NUMBER], якій був придбаний сторонами у шлюбі. Відповідно до ст.18 Сімейного Кодексу України кожний учасник сімейних відносин має право на звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування , є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому кількість, форма трудової участі, розміри прибутків не впливають на виникнення спільного майна та на обсяг прав подружжя на це майно. Подружжя має рівні права, щодо володіння , користування та розпорядження ним. Згідно до ст.69,70 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право поділити майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.ст.369,372 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до роз'яснень , наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної її вартості на час розгляду справи. Звертаючись до суду з позовом про поділ автомобіля «Chevrolet Lacetti NF 196», номерний знак [NUMBER] позивач зазначала, що автомобіль було придбано сторонами у 2008 році за 84000 грн.,сторонами така ціна автомобіля на теперішній час погоджена не була, а дані про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи у суді відсутні. Крім того, відповідно до положень ч.4,5 ст.71 СК України , присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Посилання позивача, що автомобіль не належить відповідачу, оскільки був проданий ним, суд не може прийняти до уваги, оскільки ці доводи суперечать наявним у справі доказам. Відповідно до довідки, виданої ЦНППВАЗ ДАІ з обслуговування міст Єнакієве, Жданівка та Дебальцеве від 23.10.2013 № 11942 (а.с.14), у період з 22.02.2008 по 03.11.2009 за [PERSON] був зареєстрований автомобіль «Chevrolet Lacetti NF 196», номерний знак [NUMBER], 03.11.2009 вказаний автомобіль було знято з обліку для реалізації на підставі заяви власника [PERSON], видано транзитні номери [NUMBER]. Нотаріально засвідченою довіреністю від 02.12.2009 [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем, довіреність посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], зареєстровано в реєстрі 02.12.2009 за № 3938 (а.с.91-92). Дані про те, що відповідач фактично розпорядився спірним автомобілем на користь іншої особи у справі відсутні. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Outcome: partial