Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод» (надалі - «Відповідач», «ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод») про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківський арматурний завод», код ЄДРПОУ 00218271, на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 50 000,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідачем протиправно не виплачувалося Позивачу належної йому та нарахованої у встановленому законом порядку заробітної плати, починаючи з грудня 2020 року по день звільнення 17.09.2021 року, у зв`язку з чим він просить стягнути всю суму заборгованості по заробітній платі з грудня 2020 року по день звільнення. Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач Приватне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» явку уповноваженого представника в судове засідання повторно не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву на позов від Відповідача не надходило. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] з 2010 року працював в Приватному акціонерному товаристві «Івано-Франківський арматурний завод» на посаді охоронника. Станом на даний час трудові відносини [PERSON] з ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» розірвано шляхом звільнення його з роботи з 17.09.2021 року. Як пояснив Позивач у своїх письмових поясненнях, надати копію наказу про звільнення, довідку про заборгованість по заробітній платі є об`єктивно неможливим. Як зазначено в позовній заяві, з грудня 2020 року ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» не виплачується належна [PERSON] заробітна плата. Зі змісту позовної заяви вбачається, що розмір заборгованості на день подання позову становить 50 000,00 грн., з приводу стягнення якої Позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до частини 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Згідно із ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, відповідно до форми ОК-5, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного реєстру соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу, відносно [PERSON] , яка сформована 09.11.2021 року (а.с.19-21) ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» нараховувалась заробітна плата, зокрема за період з грудня 2020 року по червень 2021 року - сума заробітної плати складала 46 679,76 грн., з якої утримувалися податки, які перераховані до державного бюджету. З липня 2021 року ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» не подавало до органу Пенсійного фонду України відомості про заробітну плату [PERSON] . Згідно з відомостями безкоштовного запиту до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» у стані припинення не перебуває. В той же час, [PERSON] , перебуваючи в трудових відносинах з Відповідачем, з грудня 2020 року та до часу звільнення 17.09.2021 року не отримував заробітну плату, з приводу стягнення якої ним подано позов до суду. Докази, які б спростовували посилання Позивача на факт невиплати йому заробітної плати протягом вищезазначеного періоду, або про наявність його вини (умислу) у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві в матеріалах справи відсутні. Відтак, вимога Позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованою та підлягає задоволенню. За період з грудня 2020 року по червень 2021 року Суд здійснює розрахунок заборгованості на підставі форми ОК-5, реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного реєстру соціального страхування, індивідуальні відомості про застраховану особу, відносно [PERSON] , яка сформована 09.11.2021 року (тобто на підставі поданих Відповідачем даних щодо заробітної плати) (а.с.19-21). Сума заборгованості за цей період складає 46 679,76 грн. За період з липня 2021 року по 17 вересня 2021 року, Суд зауважує наступне. Яку вже було зазначено, з липня 2021 року ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» не подає до органу Пенсійного фонду України відомості про заробітну плату [PERSON] . 17.09.2021 року [PERSON] звільнено з роботи. Обставин умисного невиконання [PERSON] своїх трудових функцій за посадою у ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» Судом не встановлено. Одним із загальних засад цивільного законодавства, закріплених п.6 ч. 1 ст.3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. На думку Суду, відсутність у Позивача можливості щодо подання довідки про заборгованість по заробітній платі, неподання Відповідачем до органу Пенсійного фонду відомостей про нараховану заробітну плату з липня 2021 року, не може тлумачитися на шкоду працівнику [PERSON] та бути підставою обмеження його права на отримання заробітної плати, яка є джерелом її існування. Відтак, Суд вважає за можливе самостійно розрахувати розмір місячної зарплати [PERSON] , виходячи із відображеного у Формі ОК-5 середнього розміру заробітної плати за останній рік (з червня 2020 року по червень 2021 року), оскільки таке буде відповідати принципам справедливості, розумності та добросовісності. Отже, за період з червня 2020 року по червень 2021 року сукупний розмір річної заробітної плати становить 88 652,61 грн. Розмір середньомісячної заробітної плати становить 88 652,61 грн. : 12 = 6 687,42 грн. Відтак, за період з липня 2021 року по 17.09.2021 року заборгованість по заробітній платі становить 20 062,26 грн. Оскільки вищевказаний розрахунок здійснено з даних Форми ОК-5, то з такої суми заборгованості у 20 062,26 грн. податки не відраховуються, а повинні бути сплачені підприємством до державного бюджету шляхом нарахування відповідних податків та зборів на цю суму. Отже, загалом на користь Позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2020 року по 17.09.2021 року в сумі 66 742,02 грн. без відрахування податків та інших платежів. Принагідно Суд зауважує, що право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач оцінює свої моральні страждання в 30 000 грн. З урахуванням вимог розумності, справедливості, вини Відповідача у невиплаті Позивачу заробітної плати та проведенні розрахунку в день звільнення, доказів та пояснень Позивача, наданих на підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди, зважаючи на те, що заробітна плата є основним джерелом існування працівника, а довготривала її невиплата позбавляє його засобів до існування, Суд вважає, що справедливим буде стягнення з Відповідача на користь Позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн. В задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908, 00 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць (грудень 2020 року). На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст. 23 ЦК України, ст.ст. 94, 115, Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial