Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

15.12.2020 року на розгляд до Верхньорогачицького районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки він з 2000 року не проживає у житловому будинку позивача без поважних причин і безпідставне його перебування на реєстраційному обліку за вказаною адресою перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла. Судовий збір позивач стягувати з відповідача не бажає. Ухвалою від 28.12.2020 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 10.00 годину 27.01.2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, при подачі позову просила справу розглянути за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи повідомлений у відповідності до ст. 128 ч.ч. 8, 11 ЦПК України (а.с. 21,22), про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з"явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом при вивченні матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Технічним паспортом на будинок (а.с.6, 10-12, 13). Згідно довідки про склад сім`ї від 17.11.2020 року (а.с. 81) в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] , [INFO] . 2. [PERSON] , [INFO] (який не є членом сім`ї позивача). Однак, [PERSON] не проживає у вказаному будинку з 2000 року, у зв`язку зі зміною місця проживання (а.с. 8,9). Де [PERSON] проживає на даний час позивачу не відомо. Факт непроживання відповідача по справі за спірною адресою з 2000 року без поважних причин також підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов проживання (а.с. 7). Перешкод в користуванні жилим приміщення ні позивач, ні члени її сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації місця проживання відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування власним нерухомим майном. Тому позивач вважає, що відповідач, який зареєстрований та не проживає за адресою: [ADDRESS] , втратив право на користування житловим приміщенням, внаслідок його відсутності без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до ст. 41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2.ст.321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до ч.2. ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. У зв`язку з втратою права користування та проживання, особа, що вибула з жилого приміщення, підлягає зняттю з реєстрації. Наявність реєстрації відповідача в будинку за вищезазначеною адресою, який належить позивачеві, порушує право приватної власності і перешкоджає позивачеві вільно розпоряджатися, володіти та користуватися своєю власністю. Таким чином, оскільки відповідач більше шести місяців не проживає у житловому будинку позивача без поважних причин, а безпідставне його перебування на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла, тому вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору позивач стягувати з відповідача не бажає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved