Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

28.11.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики всього у сумі 8391858 грн. 21 коп. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що 20.11.2014 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, за яким [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США зі строком повернення впродовж чотирьох років рівними частинами, однак, не менше 50000 доларів США на рік. На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] 20.11.2014 року склав розписку. На сьогоднішній день [PERSON] грошові кошти не повертає. Станом на 17.11.2017 року за офіційним курсом НБУ сума заборгованості в гривневому еквіваленті складає 5295280 грн. Вважав, що за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідач повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України). [PERSON] того, позикодавець має право на отримання процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України. Сума процентів за прострочення за період з 21.11.2015 року по 17.11.2017 року відповідно до ст. 625 ЦК України складає - 79211,59 грн. Сума процентів за прострочення за період з 21.11.2016 року по 17.11.2017 року відповідно до ст. 625 ЦК України складає - 39388,18 грн. Сума процентів від суми позики за обліковою ставкою НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України складає 2 977 978, 44 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості становить 8391858 грн. 21 коп. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Відповідно до п. 9 Розділу VIII Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилась направила клопотання від 22.03.2018 року про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення на адресу його реєстрації рекомендованих листів, що повернулися без вручення з відміткою "за не запитом", та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не сповістив, будь-яких заяв чи відзиву на позов від відповідача не надходило. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи позицію представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: 20.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження якого 20.11.2014 року [PERSON] склав розписку, в якій зобов'язався повернути вкладені грошові кошти [PERSON] в сумі 20000 доларів США протягом чотирьох років рівними частинами, але не менше 50000 доларів США на рік. (а. с. 7). Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України, допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей, або кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. На підтвердження боргових зобов"язань між [PERSON]Є та [PERSON] позивачем до позовної заяви долучено ксерокопію розписки від 20.11.2014 року. Про зазначене міститься інформація в акті від 22.03.2018 року (а.с.7) Відповідно до вимог ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Обов"язок доказування і подання доказів, за приписами ст. 81 ЦПК України покладено на сторони. Згідно ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-63 цс13, який є обов'язковим для суду, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року) Позивачем не надано доказів того, що у нього наявний борговий документ, а саме розписка від 20.11.2014 року, видана боржником [PERSON] кредитору [PERSON] в оригіналі, що відповідало б положенню ч.3 ст. 545 ЦК України та слугувало би підставою для обгрунтування судового рішення у розумінні практики Європейського Суду. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустими доказами підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed