Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

10.08.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом (а.с. 2-6, 31-35). Вказує, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є її рідним братом та дочкою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, до складу якого входить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. У визначений законом шестимісячний строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй нотаріусом було відмовлено, оскільки право власності на зазначений будинок у спадкодавця не підтверджене, відсутні правовстановлюючі документи на будинок та господарські будівлі, а також в Державному акті про право на земельну ділянку містяться незастережні виправлення. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15.07.2016 року її позов до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, земельну ділянку, грошові вклади в порядку спадкування за законом було задоволено частково та визнано право власності на земельну ділянку площею 3,5109 га, що розташована на території Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER], Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий на підставі розпорядження Вінницької районної держаної адміністрації від 24.12.2003 року №1210.В задоволенні решти позову - відмовлено. Суд на підставі дослідження обставин прийшов до висновку про відмову в позові, а саме: з виписки з по господарських книг Некрасівської сільської ради Вінницького району і області суд встановив, що спадковий будинок відноситься до категорії колгоспного двору, в даному господарстві знаходився один житловий будинок і в ньому з 01.07.1990 року по 15.04.1991 рік проживали: [PERSON] - голова двору; [PERSON] - дружина; [PERSON] - син; [PERSON] - дочка, [PERSON] - онука.На думку суду статус будинку - як колгоспного двору, регламентується іншими правовими підставами, відмінними від зазначених позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме: нормативними актами у редакції, чинної на час виникнення правовідносин: Законом України «Про власність», ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР. Зазначає, що позовні вимоги даної заяви базуються на інших підставах, ніж ті, за якими в позові було відмовлено. Членами колгоспного двору станом на 15.04.1991 року згіднопогосподарської книги за 1991-1995 роки значилися: [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, вона, -[PERSON] (дочка) та [PERSON], 1985 р.н. - онука. Таким чином, частка кожного члена колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року складала 1/5.Але відповідні свідоцтва про право власності в колгоспному дворі ніким з членів колгоспного двору отримані не були. [PERSON] - син голови двору в 2000 році вийшов з двору, протягом трьох років не витребував своєї частки з майна колишнього колгоспного двору, що підтверджується виписками з погосподарських книг за 2001-2005 рр. Таким чином, станом на 01.01.2004 рік частка кожного члена колгоспного двору складала по 1\\4 частці. В 2005 році з двору вибула онука голови двору (дочка позивача) [PERSON], яка на протязі трьох років також не витребувала частки з майна колишнього колгоспного двору. Таким чином, частка кожного члена колгоспного двору склала по 1\\3 частці. [INFO] померла дружина голови колгоспного двору (мати позивача) [PERSON]. Після її смерті позивач з батьком [PERSON] прийняли спадщину як спадкоємці першої черги за законом, оскільки постійно проживали разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1268 ЦК України. Таким чином, розмір часток склав по 1/2 частці (1/3 частки, що належала як члену колгоспного двору + 1/6 частки після смерті [PERSON]). [INFO] помер батько позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вона та відповідач [PERSON]є спадкоємцями першої черги після смерті батька. [PERSON] заяву про прийняття спадщини (частки в колгоспному дворі), яка відкрилась після смерті батька, до нотаріуса не надав, не проживав разом із спадкодавцем, тому не вважається таким, що прийняв спадщину. Зазначає, що за вказаних обставин зареєструвати належне їй право власності як члена колгоспного двору вона не може, оскільки реєстрація права власності на такий об'єкт нерухомого майна як колгоспний двір, законодавством не передбачена. Просить суд визнати за нею право власності в цілому на житловий будинок [ADDRESS], з яких : 1/3 частка, яка належить їй як члену колгоспного двору; 1\\6 частки, що прийнята нею і порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], та 1\\2 частку, що прийнята нею в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер[INFO]. В судове засідання сторони по справі та їх представники не з'явились, попередньо подали через канцелярію суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач в поданій заяві зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити (а.с. 55), відповідачі [PERSON] та [PERSON] в поданих заявах зазначили, що не заперечують проти задоволення позовної заяви та визнання за [PERSON] права власності на цілий житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 86, 87). Суд не прийняв визнання відповідачами позовних вимог, оскільки таке визнання суперечить Закону, про що суд виніс відповідну ухвалу від 27.06.2017 року. Представник відповідача - Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з'явився без поважних причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом завчасно та належним чином. Суд , вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності нез'явившихся осіб. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку, що позов частково обґрунтований та такий, що підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2016 року по справі № 128/1629/16-ц позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, земельну ділянку, грошові вклади в порядку спадкування за законом, задоволено частково. Визнано за [PERSON], [INFO], право власності в порядку спадкування за законом, після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO], на земельну ділянку, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,5109 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області та належала [PERSON] відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 26 квітня 2005 року, який виданий на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 24.12.2003 року № 1210, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010584200030. В задоволені решти позовних вимог - відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили 26.07.2016 року, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с. 7-9). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що в задоволенні позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок [ADDRESS], судом було відмовлено з тих підстав, що статус будинку як колгоспного двору, регламентуються іншими правовими підставами, відмітними, від зазначених позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме: нормативними актами у редакції, чинній на час виникнення правовідносин: Законом України «Про власність», ст.ст. 120,123 ЦК УРСР (а.с. 9). Таким чином, встановлено, що позовні вимоги даної позовної заяви базуються на інших підставах, ніж ті, за якими в позові судом було відмовлено. Відповідно до свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на будинковолодіння, видане 26.10.1988 року на підставі рішення виконкому Вінницької районної Ради народних депутатів № 128 від 19.05.1988 року, яке міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 52 на будинковолодіння в [ADDRESS] (дослідженої судом), ціле будинковолодіння, яке складається з одного житлового будинку і знаходиться в [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON]. Згідно виписки з погосподарських книг Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області за адресою: [ADDRESS], станом на 15 квітня 1991 року головою двору записаний [PERSON], [INFO], а членами двору записані: [PERSON], [INFO] (дружина), [PERSON], [INFO] (син), [PERSON], [INFO] (дочка), та [PERSON], [INFO] (онука) (а.с. 24). Так, встановлено, що [INFO] в м. Вінниці померла [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.07.2008 року (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, до складу якого входить належна їй частка житлового будинку [ADDRESS]. Згідно ксерокопії технічного паспорта, виготовленого КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 14.11.2015 року, житловий будинок [ADDRESS] має загальну площу 79,4 кв.м, житлову площу 54,3 кв.м та в цілому складається з: житлового будинку 1983 року побудови, прибудови, прибудови, ганку, літньої кухні-сараю-гаражу, погрібу з шиєю, сараю, убиральні, воріт з хвірткою, огорожі, криниці, вигрібної ями (а.с. 20-22). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її чоловік [PERSON] та її діти: позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 19.04.1963 року (а.с. 12) і ксерокопіями свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 03.09.2002 року та свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 08.04.2015 року, якими підтверджується зміна прізвища позивача з «[PERSON]» на «[PERSON]» і навпаки (а.с. 13, 14); ксерокопією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 25.09.1970 року (а.с. 27). Також родинні стосунки між цими особами встановлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2016 року по справі № 128/1629/16-ц, яке набрало законної сили 26.07.2016 року, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до копії спадкової справи № 40/2009 року, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON], заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, а саме 21 січня 2009 року до нотаріальної контори подав її чоловік [PERSON], а дочка [PERSON] та син [PERSON] у встановлений законом строк, а саме 21 січня 2009 року та 23 січня 2009 року, подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини на користь чоловіка померлої - [PERSON] (а.с. 96-101). [INFO] в с. Некрасове, Вінницького району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.12.2014 року (а.с. 10). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти: позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 19.04.1963 року (а.с. 12) і ксерокопіями свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 03.09.2002 року та свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 08.04.2015 року, якими підтверджується зміна прізвища позивача з «[PERSON]» на «[PERSON]» і навпаки (а.с. 13, 14); ксерокопією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 25.09.1970 року (а.с. 27). Також родинні стосунки між цими особами встановлено рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2016 року по справі № 128/1629/16-ц, яке набрало законної сили 26.07.2016 року, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до копії спадкової справи № 268/2015, заведеної Вінницькою районною державною нотаріальною конторою до майна померлого [INFO] [PERSON], заяву про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини, а саме 29 травня 2015 року, до нотаріальної контори подала його дочка [PERSON] (а.с. 74-77). Відповідач [PERSON] у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття до нотаріальної контори не звертався. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове будинковолодіння позивач в нотаріальному порядку не має можливості через відсутність правовстановлюючих документів на нього, про що їй нотаріусом надано письмову відмову за № 334/02-17 від 13.02.2016 року (а.с. 23). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного: Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що предметом позову є спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON], померлої [INFO], та [PERSON], померлого [INFO], а саме: належні їм частки житлового будинку [ADDRESS]. Встановлено, що вказане будинковолодіння відноситься до суспільної групи домогосподарств - колгоспний двір. Згідно вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначенРня в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Так, згідно дослідженої судом погосподарської книги № 5 за 1986-1990 роки та погосподарської книги № 9 за 1991-1995 роки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були працевлаштовані в колгоспі ім. Чкалова, тому домогосподарство за адресою: [ADDRESS], дійсно належить до колгоспного двору. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Таким чином, відповідно до оглянутої судом погосподарської книги № 5 за 1986-1990 роки та погосподарської книги № 9 за 1991-1995 роки, станом на 15 квітня 1991 року вважаються такими, що не втратили права на частку в майні колгоспного двору: [PERSON], [INFO] (голова двору), [PERSON], [INFO] (дружина), [PERSON], [INFO] (син), [PERSON], [INFO] (дочка), та [PERSON], [INFO] (онука). Тому після припинення існування колгоспного двору (станом на 15.04.1991 рік) кожному з членів цього двору, відповідно до вимог ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), належала частка цього двору в розмірі 1/5 частини. Також з погосподарської книги № 9 за 1991-1995 роки вбачається, що [PERSON], [INFO], в період з 1992 року вибув з домогосподарства за особовим рахунком [NUMBER] ([ADDRESS]) (точна дата та місце, куди вибув, не зазначені). В погосподарській книзі № 5 за 1996-2000 роки за особовим рахунком [NUMBER] ([ADDRESS]) також наявна відмітка про те, що [PERSON], [INFO], вибув з вказаного домогосподарства (точна дата та місце, куди вибув, не зазначені). В погосподарській книзі № 6 за 2001-2005 роки наявна відмітка про те, що [PERSON], [INFO], 13.10.2000 року вибула з домогосподарства за особовим рахунком [NUMBER] ([ADDRESS]) в м. Вінницю. Відповідно до погосподарської книги № 5 за 2006-2010 роки за особовим рахунком [NUMBER] ([ADDRESS]) [PERSON] записана як така, що вибула в м. Вінницю. В погосподарській книзі № 5 за 2011-2015 роки [PERSON] знову значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], Вінницького району Вінницької області. Згідно ксерокопії паспорта громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданого 15.05.2015 року, а саме наявної в ній відмітки про реєстрацію місця проживання, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована з 27.03.2009 року (а.с. 16). В досліджених судом погосподарських книгах відсутня відмітка про вибуття з будинковолодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO]. Однак, в погосподарській книзі № 5 за 2006-2010 роки та погосподарській книзі № 5 за 2011-2015 роки вона уже не записана. Встановлено, що після ліквідації колгоспного двору (станом на 15.04.1991 рік), всі члени колишнього колгоспного двору, які не втратили права на частку в майні колгоспного двору, продовжували проживати в ньому протягом тривалого часу і жоден з них не ставив питання про виділ або витребування належної йому частки з двору до виходу з нього в подальшому. Таким чином, кожному з членів колишнього колгоспного двору продовжувало належати по 1/5 частки двору. [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина саме на належну їй 1/5 частку будинковолодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (ліквідованого колгоспного двору). Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Встановлено, що спадкоємців за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], немає. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON], є її чоловік [PERSON], оскільки він у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім того, на час відкриття спадщини він проживав та був зареєстрований разом з спадкодавицею за однією адресою: [ADDRESS]. Інші спадкоємці першої черги за законом (діти спадкодавиці) - [PERSON] та [PERSON] в установлений законом строк подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини на користь батька [PERSON]. Спадкоємців за заповітом немає. Таким чином, після смерті [PERSON], померлої [INFO], частки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] залишились по 1/5, а частка [PERSON] з урахуванням успадкованої частки після смерті дружини [PERSON] становить 2/5 (1/5+1/5=2/5). [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належні йому 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Встановлено, що спадкоємців за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO], немає. Єдиною спадкоємицею першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], є його дочка [PERSON], що підтверджується дослідженою судом копією спадкової справи № 268/2015 року та копією рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 липня 2016 року по справі № 128/1629/16-ц. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, після смерті [PERSON], померлого [INFO], частки [PERSON] та [PERSON] залишились по 1/5, а частка [PERSON] з урахуванням успадкованої частки після смерті батька [PERSON] становить 3/5 (2/5+1/5=3/5). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст. 392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз'яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Встановлено, що нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], через відсутність правовстановлюючих документів на нього. Таким чином, у позивача відсутній інший, окрім судового, шлях для відновлення порушеного права. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтовані та такі що підлягають до часткового задоволення , саме в частині визнання за позивачем права власності на 3/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], з яких : 1/5 частка , належить їй як члену ліквідованого колгоспного двору та 2/5 частки в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. В інший частині позову - слів відмовити за необґрунтованістю. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, положень передбачених в ч.ч.1,2 ст. 11 ЦПК України, та те що саме позивачу належить виключне право у визначені відповідачів за його позовом та з урахуванням того, що суд розглядає дану справу у відсутності сторін, та позбавлений можливості роз'яснити позивачу положення ч.4 ст. 10 , 33 ЦПК України, суд вважає , що зазначений співвідповідач в даній справі , вказаний позивачем в уточненій позовній заяві ( а.с.31) -Некрасівська сільська рада Вінницького району Вінницької області є неналежним відповідачем, а визначені співвідповідачі- [PERSON] та [PERSON] є належними, оскільки вони мають право претендувати на визначення своїх часток ( по 1/5) , як членів колишнього колгоспного двору . Свою чергу, територіальна громада сільської, селищної, районної ради визначається як відповідач, у випадку коли відстуні співвласники, спадкоємці у правовідношеннях , які виникли за позовом . Також , суд бере до уваги, що позивач взагалі не навів мотивів ,з яких підстав позов пред*вялений до Некрасівської сільської ради. Оскільки , при частковому задоволені позову , суд повинен ( ст. 88 ЦПК України) вирішити питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне з вище приведених обставин , відмовити у задоволені позовних вимог , заявлених позивачем до Некрасівської сільської ради Вінницького району Вінницької області за необґрунтованістю. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем відповідно до квитанції (а.с.1) від 09.08.2016 р. сплачено судовий збір по даній справі в розмірі 2 569,94 гривень . Оскільки, відповідно ст. 88 ЦПК України, позов задоволено частково, витрати понесені позивачем на оплату судового збору підлягають частковому стягненню з відповідачів в частковому виразі на її користь , пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме : по 770,98 грн. з кожного ( із розрахунку -1541,96 грн. : 2).

Outcome: partial