Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

11.07.2019 позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача та просили визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що відповідач після розірвання шлюбу з [PERSON] продовжує проживати в даній квартирі, оплату за комунальні послуги не здійснює, постійно ініціює сварки, погіршує житловий стан квартири та з 07.05.2019 року втратив статус члена сім`ї, а тому підлягає виселенню в будь-який час. Представник позивачів позов підтримав та пояснив суду, що після розірвання шлюбу відповідач втратив статус члена сім`ї позивачів, не проживає в квартирі з часу розірвання шлюбу, проте має ключі від квартири, особисті речі останнього знаходяться в квартирі, проте коли він відвідує квартиру позивачі не знають. Відповідач подав до суду відзив проти задоволення позову, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення представника позивачів та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.1993 року. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 квітня 2019 року, яке набрало законної сили 07.05.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 22 травня 1998 року Виконавчим комітетом Деснянської районної ради, квартира за [ADDRESS] ) належала на праві спільної сумісної власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 5). 21 травня 2019 року [PERSON] та [PERSON] (батьки [PERSON] ) подарували по 1/4 своїх часток у праві спільної часткової власності на вищевказану квартиру [PERSON] , що підтверджується Договором дарування частки квартири від 21.05.2019, посвідченим Дремлюгою Юрієм Олександровичем , приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу і зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 494 (а.с.6-7). [PERSON] є власницею 3/4 частин вищевказаної квартири, і 1/4 частини належить її доньці [PERSON] . Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав. Право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення ч.1 ст. 116 ЖК УРСР. Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку ( квартири) може бути виселено у випадках передбачених ч.1 ст. 116 ЖК УРСР. Виходячи зі змісту вищезазначеної статті, виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише у разі : 1) систематично руйнування чи псування житлового приміщення; 2) використання його не за призначенням; 3) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження. Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил співжиття, але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог дотримання тиші в квартирі і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі. Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження не дали позитивних результатів. Однак, в даному випадку маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, тощо Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять жодних доказів вчинення відповідачем будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачам та наявності підстав передбачених ст. 116 ЖК України для виселення [PERSON] із спірного житлового приміщення. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Враховуючи, що позивачем не надано доказів припинення проживання [PERSON] у спірній квартирі з травня 2019 року, а тому відсутні достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, суд не може прийняти до уваги посилання позивачів на постанову ВС від 25.07.2018 року у справі №638/13030/13-ц, оскільки вказана постанова стосується визнання втратившими право на користування квартирою попередніх власників, які здійснили відчуження житла за договором купівлі-продажу квартири, за умовами якого зобов`язувалися знятися з реєстраційного обліку протягом одного місяця та залишалися бути зареєстрованими у відчуженому житлі на протязі п`яти років до часу звернення з позовом до суду. Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивачів не обґрунтовані, наявність шестимісячного строку відсутності відповідача в квартирі з травня 2019 року та на момент розгляду справи не можуть бути покладені в основу судового рішення, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed