Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В позові вказав, що йому на праві приватної власності на нерухоме майно належить будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] на даний час зареєстрований в у вказаному будинку, однак не проживає в ньому з 2006 року. Місце проживання невідомо. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання не з"явився, про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань суду не надав. За наявності існуючих умов, передбачених в ч.1 ст.280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають за-доволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав: Позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 квітня 2003 року. Право власності зареєстровано 09 квітня 2003 року Каховським БТІ, доказом чого є витяг БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У вказаному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , однак за адресою місця реєстрації не проживає з 2006 року, що підтверджується довідкою Тавричанської сільської ради Каховського району Херсонської області від 11 жовтня 2018 року №2040. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт того, що [PERSON] з 2006 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , його особистих речей у вказаному будинку немає. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також права власника житлового приміщення визначені ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), ква-ртиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого бу-динку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з норм діючого законодавства, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідач [PERSON] добровільно покинув будинок [ADDRESS] , вибувши в невідомому напрямку, суд вважає, що останній втратив право на користування спірним житлом, оскільки не проживає в ньому без поважних причин понад один рік. Відповідачем не надано доказів відносно створення позивачем перешкод для його законного користування спірним житлом. З позовами про усунення перешкод в користуванні житлом, про вселення чи з будь-яким іншим позовом, спрямованим на захист свого права, відповідач не звертався. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких підстав, заявлення вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є належним способом захисту прав позивача, а тому вона підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на законі. На підставі викладеного,

Outcome: approved