Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду із позовом до Приватного підприємства «Довіра БАН.К» про стягнення грошових коштів за нікчемним договором. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на початку березня 2013 року їй знадобилися грошові кошти в розмірі 125 000 грн. для придбання житла. 21 березня 2013 року між нею та ПП «Довіра БАН.К» був укладений договір №50105, предметом якого було надання відповідачем систем послуг за рахунок Клієнта, спрямованих на придбання клієнтом товару, зазначеного в додатку №1 до вказаного договору , на умовах додатка №2, а саме нерухомості, загальною вартістю 125 000 грн. При підписанні договору, на виконання ст..3 та додатку №2, вона одноразово сплатила відповідачу платіж на оформлення всіх необхідних документів в розмірі 4500 грн. за проведення заходів, пов'язаних з виконанням умов договору, проведенням видачі коштів, придбання товару та оформлення відповідної документації. В подальшому вона регулярно сплачувала загальний щомісячний платіж у розмірі 1049,44 грн., який складався з оплати частини вартості товару-649,45 грн. та оплати послуг адміністрування-375,00 грн. Також нею було оплачено 4500,00 грн. за право на отримання позики за угодою. При зверненні до офісу відповідача в м. Рівне, їй повідомили, що потрібно чекати переведення коштів , пояснили, що працівники регіональних відділень не несуть відповідальність за несвоєчасну видачу грошових коштів. Коли вона остаточно зрозуміла, що її ввели в оману, і що вона ніколи не отримає обіцяну їй згідно заключного з відповідачем договору, позику, вона вже сплатила на користь відповідача суму 17131,15 грн. Проте, станом на сьогоднішній день, відповідач умови договору не виконав. Просить стягнути з відповідача на її користь сплачені внески в загальному розмірі 17131,15 грн. та стягнути на користь держави судовий збір. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Вказали, що позовні вимоги підтримують повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, заяву чи клопотання про перенесення розгляду справи не подавав, заперечень проти позову до суду не надходило. Суд, дослідивши докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, прийшов до висновку про розгляд справи без участі відповідача з постановленням заочного рішення по справі. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, 21 березня 2013 року між [PERSON] та ПП «Довіра БАН.К» був укладений договір №50105, предметом якого було надання відповідачем систем послуг за рахунок Клієнта, спрямованих на придбання клієнтом товару, зазначеного в додатку №1 до вказаного договору, на умовах додатка №2, а саме нерухомості, загальною вартістю125 000 грн. При підписанні договору, на виконання ст.3 та додатку №2, [PERSON] одноразово сплатила відповідачу платіж на оформлення всіх необхідних документів в розмірі 4500 грн. за проведення заходів, пов'язаних з виконанням умов договору, проведенням видачі коштів, придбання товару та оформлення відповідної документації. В подальшому вона регулярно сплачувала загальний щомісячний платіж у розмірі 1049,44 грн., який складався з оплати частини вартості товару-649,45 грн. та оплати послуг адміністрування-375,00 грн. Також позивачем було оплачено 4500,00 грн. за право на отримання позики за угодою. Виконуючи обов'язки клієнта, які передбачені умовами договору, позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 17131,15 грн., що підтверджується копіями квитанцій : №1732.606.1 від 21.03.2013, №1732.606.2 від 21.03.2013, №1732.183.1 від 28.03.2013, №1732.813.3 від 28.03.2013, №к3/3/36 від 03.04.2013, №к3/3/37 від 03.04.2013, №193 від 11.04.2013, №191 від 11.04.2013, №2026.130.1 від 14.05.2013, №2026.130.3 від 14.05.2013, №к6/7/19 від 07.05.2013, №к6/7/18 від 07.05.2013, №133 від 07.06.2013, №135 від 07.06.2013, №131 від 07.06.2013, №129 від 07.06.2013, №79 від 07.06.2013, які наявні в матеріалах справи (а.с.15-24). Згідно ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Отже, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької практики, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року у справі N 6-22цс13 та постанові від 23 травня 2012 року у справі №6-35цс12, які, відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що за умовами спірного договору позивач мав сплачувати кошти за можливість одержання права на їх отримання за рахунок сплачених іншими особами коштів, а ПП „Довіра БАН.К" без залучення власних коштів формувало спілку клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару (отримання послуги) одному з учасників спілки, що є компенсацією за рахунок коштів інших клієнтів, залучених до умов діяльності програми «Довіра», а тому укладений між сторонами договір здійснений з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, відповідно до статтей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. При таких обставинах, суд знаходить, що спірний договір є нікчемним, оскільки його недійсність установлена ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», і укладений між сторонами договір не відповідає вимогам Закону та порушує права позивача. Таким чином, суд вважає необхідним визнати укладений між сторонами спірний договір нікчемним та стягнути з відповідача на користь позивача суму сплачених останнім грошових коштів у розмірі 17131,15 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved