Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Колос» та Зеленогайської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 26 березня 2002 року між нею та ТОВ «Агрофірма «Колос» був укладений договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого вона придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу будинку був оформлений на товарній біржі «Українська товарна біржа» 26.03.2002 року за №159442 та зареєстрований Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області 20.05.2002 року, реєстровий №2-3. До офіційного оформлення прав власності на вказаний житловий будинок, вона з лютого 1993 року проживала та була прописана у ньому, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті. Оформлюючи договір купівлі-продажу будинку умови були виконані повністю, за купівлю нерухомості вона здійснила повний розрахунок з відповідачем, який передав їй житловий будинок, а вона прийняла його у своє володіння та користування. З часу укладення даного договору і по теперішній час вона постійно проживає у вказаному будинку, вільно ним володіє та користується. Факт добросовісного володіння будинком засвідчують договори із житлово-комунальними службами, які укладались нею впродовж проживання з періоду прописки у ньому та у послідуючому - його купівлі, також довідка Зеленогайської сільської ради від 07.08.2015 року №116 щодо користування з 1993 року та по даний час присадибною земельною ділянкою. Дійсність договору купівлі-продажу нерухомості від 26.03.2002року, оформленого на Українській товарній біржі за №159442 ніким не оспорюється. Однак, на теперішній час вона дізналася, що такий договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, тому запропонувала відповідачу здійснити нотаріальне посвідчення правочину. Про обов'язок нотаріального посвідчення біржового договору не знала, так як до набрання чинності ЦК України від 16.01.2003 року, Закон України «Про товарну біржу» дозволяв реєстрацію на товарних біржах договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що також не перешкоджало проводити реєстрацію власників нерухомого майна в реєструючих органах. Крім цього, у даному біржовому договорі, який був зареєстрований Марганецьким МБТІ, а також у технічному паспорті на будинок, що був придбаний 26.03.2002 року, помилково було зазначено місцезнаходження об'єкта нерухомості, як с. Зелений Гай, замість вірного с. Тарасівка. Факт придбання на товарній біржі 26.03.2002 року саме житлового будинку, місце знаходження якого знаходиться за адресою: [ADDRESS], підтверджується довідкою Зеленогайської сільської ради від 07.08.2015 року №115, договорами з комунальними підприємствами, відміткою у паспорті. У своїй письмовій заяві представник позивача, що діє на підставі договору про надання правової допомоги та здійснення представництва від 05.08.2015 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [NUMBER] від 17.08.2012 року, просить суд розглянути справу за його відсутності та відсутності позивачки у судовому засідання, і підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідачів, кожний у своїй письмовій заяві, просять суд розглянути справу за своєї відсутності і не заперечують проти позовних вимог. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності у судовому засіданні сторін, які згідно вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України заявили відповідні клопотання. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно письмового договору купівлі-продажу нерухомості від 26.03.2002 року, реєстраційний номер 159442, відповідно до ст. 15 Закону України «Про Товарну біржу» від 10.12.1991 року, сторони ТОВ "Агрофірма "Колос" в особі директора Міщенка В.В. та [PERSON] була досягнута домовленість щодо відчуження житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. Даний об'єкт нерухомості належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності від 26.06.2001 року, виданого Марганецьким БТІ №2-3. Даний правочин було зареєстровано на "Українській Товарній біржі" з послідуючою реєстрацією права власності Марганецьким БТІ 20.05.2002 року. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту ст. 182 ЦК України випливає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, яка є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що діяло на час вчинення між сторонами правочину, а також чинний Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, не відносить угоди про придбання нерухомого майна на товарних біржах, як окремий правовстановлювальний документ. Зміст Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121, відносить біржові угоди до правовстановлювальних документів. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстровані на товарній біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, перешкодою для позивача у державній реєстрації нерухомого майна є положення ст. 657 ЦК України, згідно якого при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна обов'язковою умовою закону є нотаріальне посвідчення правочину. Таким чином, угоди, укладені на товарних біржах внаслідок примусового продажу майна платника податків, не можуть бути посвідчені в нотаріальному порядку у зв'язку відсутністю добровільної згоди власника такого майна на його відчуження, який, у свою чергу, має виступати стороною за цим договором. Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними (п. 13) наголосив, що у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Зі змісту правочину вбачається, що назва населеного пункту де знаходиться нерухомий об'єкт відчуження значиться, як с. Зелений Гай, тоді за довідкою Зеленогайської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області від 07.08.2015 року житловий будинок [ADDRESS], у якому мешкає [PERSON] та земельна ділянка фактично знаходяться в с. Тарасівка Томаківського району Дніпропетровської області. Очевидним є те, що при заповненні документів на майно була допущена помилка, внаслідок якої замість населеного пункту Тарасівка вказали с. Зелений Гай. На підставі викладеного та

Outcome: approved