Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником спадщини, що складається з 7/100 часток домоволодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2011 року. Успадковане майно належало [PERSON], [INFO], після смерті її чоловіка [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 січня 2000 року. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок, житловою площею 97,6 кв.м., загальною площею 143,4 кв.м., означений на плані літерою «А», прибудова «А1», прибудова «А2», прибудова «а», прибудова «а1», тамбур «а8» тамбур «а5», прибудова «а6», тамбур «а7», житловий будинок, цегляний, житловою площею 74,6 кв.м., загальною площею 105,8 кв.м., означений на плані літерою «Б», прибудова «Б1», прибудова «Б2», прибудова «б», тамбур «г», сарай «а3», сарай «Б3», сарай «В», літня кухня «Д», тамбур «а1», убиральня «У», сарай «в», сарай «О» та самочинно зведені: тамбур «б3», літня кухня «Г», сарай «г1», гараж «П», гараж «Р». Рішенням Староміського районного народного суду від 11 травня 1985 року було визначено порядок користування успадкованої позивачем частки домоволодіння між попереднім власником та іншими співвласниками. Згідно з даним рішенням [PERSON] користувався в будинку «Б» приміщеннями 6-1, 6-2, 6-3, сараями «В», «в», «в», літньою кухнею «Г» з тамбуром «г», сараєм «г1». Вказаний порядок користування дотримувався і [PERSON] Позивач, як власник 7/100 домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], вирішила оформити право власності на самочинно зведенні господарські споруди. За результатами розгляду звернень позивача до департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області про введення вищевказаних самочинних об'єктів в експлуатацію та визнання права власності на них, позивача було повідомлено про відсутність необхідних повноважень для проведення зазначених дій. Тому визнати право власності на дані господарські будівлі можливо лише за рішенням суду. Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням прийнятої до розгляду заяви про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 131-134), позивач просила суд визнати за нею право власності на господарські споруди, зазначені у технічному паспорті від 06 серпня 2015 року, інвентаризаційна справа № 5687, а саме: тамбур «б3», літня кухня «Г», сарай «г1», гараж «П», гараж «Р», що розташовані по [ADDRESS] В ході судового розгляду, ухвалою суду від 08 червня 2016 року, судом було залучено у якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору, інших співвласників домоволодіння, а саме: правонаступника [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовільнити. Представник відповідача Вінницької міської ради до судового засідання не з'явився, однак відповідно до поданої представником [PERSON] заяви, просив суд розгляд справи провести у його відсутність, вимоги позову не визнає, просив суд у їх задоволенні відмовити. Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] заперечували щодо задоволення вимог позовної заяви, просили суд у їх задоволенні відмовити. Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2011 року належить 7/100 часток домоволодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7). Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на земельній ділянці згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 06 жовтня 2011 року за № 31573205, розташовані: житловий будинок, житловою площею 97,6 кв.м., загальною площею 143,4 кв.м., означений на плані літерою «А», прибудова «А1», прибудова «А2», прибудова «а», прибудова «а1», тамбур «а8» тамбур «а5», прибудова «а6», тамбур «а7», житловий будинок, цегляний, житловою площею 74,6 кв.м., загальною площею 105,8 кв.м., означений на плані літерою «Б», прибудова «Б1», прибудова «Б2», прибудова «б», тамбур «г», сарай «а3», сарай «Б3», сарай «В», літня кухня «Д», тамбур «а1», убиральня «У», сарай «в», сарай «О». Згідно даного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, самочинно зведені: тамбур «б3», літня кухня «Г», сарай «г1», гараж «П», гараж «Р» - в свідоцтво про право на спадину за заповітом не включені. Успадковане майно [PERSON], відповідно до витребуваної судом спадкової справи після померлого [PERSON] (т. 1 а.с. 113-123), належало [PERSON], після смерті її чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Другою Вінницькою Державною нотаріальною конторою 12 січня 2000 року (т. 1 а.с. 123). Згідно даного свідоцтва, самовільно зведені: сарай «г1», времянка з прибудовою «Г», тамбур «б3» в свідоцтво про право на спадщину за законом не включені. За життя [PERSON], між співвласниками будинковолодіння, рішенням суду було встановлено порядок його користування. Так, рішенням Староміського районного народного суду м. Вінниці від 11 травня 1985 року було визначено порядок користування будинковолодінням, згідно з яким [PERSON] користувався в будинку «Б» приміщеннями 6-1, 6-2, 6-3, сараями «В», «в», «г», житлова времянка «Г» з тамбуром «г», навіс «г2» (т. 1 а.с. 12). Не заперечувалось сторонами та третіми особами під час судового розгляду справи та обставина, що також підтверджується відомостями технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок від 05 серпня 2015 року, виготовленого КП «ВМБТІ» (т. 1 а.с. 9), що іншими співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] з відповідними частками, являються: -[PERSON] - 13/100 частки, який успадкував після [PERSON] (т. 1 а.с. 173); -[PERSON] - 3/100 частки; -[PERSON] - 1/5 частки; -[PERSON] - 21/100 частки; -[PERSON] - 2/25 частки; -[PERSON] 9/50 частки (змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] після укладення шлюбу (т. 1 а.с. 88), а також змінено ім'я з [PERSON] на [PERSON] на підставі свідоцтва про зміну імені (т. а.с. 89); -[PERSON] - 1/10 частки; Таким чином, судом встановлено, що будинковолодіння з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, яке розташоване по [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності позивача [PERSON] та третіх осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з відповідними частками, без виділу частки в натурі із майна, що є у спільній частковій власності. Щодо тверджень та доводів позовної заяви про те, що рішенням Староміського районного народного суду м. Вінниці від 11 травня 1985 року було встановлено порядок користування між колишніми співвласниками будинковолодіння по вулиці [ADDRESS] згідно з яким [PERSON] (після смерті якого успадкувала частку майна в будинковолодінні [PERSON], а в подальшому - позивач по справі [PERSON].) виділено в користування приміщеннями 6-1, 6-2, 6-3 в будинку «Б», сараями «В», «в», «г», житлова времянка «Г» з тамбуром «г», навіс «г2», суд зазначає, що встановлення даного порядку користування будинковолодінням може бути змінений, а також встановлення співвласниками порядку користування будинковолодінням з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє права спільної часткової власності, такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них та такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13. Позивачем в судовому засіданні зазначалась, та, відповідно, визнавалась та обставина, що самочинні споруди, на які вона просить визнати за собою право власності, збудовані не нею, а попередніми співвласниками, після смерті яких, приймалась спадщина, а відтак, вона як спадкоємець не позбавлена права на визнання за нею права власності на ці об'єкти самочинного будівництва. При цьому докази того, що об'єкти самочинного будівництва були здійсненні саме спадкодавацями [PERSON] та [PERSON] матеріали цивільної справи не містять. Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку (п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Разом з тим, суд звертає увагу на те, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до статей 11, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позовної заяви [PERSON] до Вінницької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво, а тому в задоволенні позову слід відмовити. У зв'язку із відмовою в задоволенні позову, судовий збір який був сплачений позивачем при зверненні до суду, відповідно до статті 88 ЦПК України, слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed