Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 27 травня 1975 року на підставі наказу № 425к від 28.05.1975 Позивач був прийнятий роботу до Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» водієм 2-го класу. 01 серпня 2018 року на підставі наказу № 252к від 01.08.2018 Позивач був звільнений з займаної посади за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку зі скороченням штату). Зазначає, що при звільненні Відповідач не виплатив Позивачу нараховану за березень-серпень 2018 року заробітну плату в розмірі 19 232.19 грн., яку Відповідач був зобов`язаний виплатити йому в день його звільнення. Вказує, що в день звільнення Відповідач не виплатив Позивачу зазначені суми. Тому в нього виникло додаткове зобов`язання виплатити Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого станом на день пред`явлення позову (07.02.2019 року) склав 19563,54 грн. З урахуванням положень п.п. 2,7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, середньоденна заробітна плата Позивача становить 149,34 гривень (2 543,62 + 3 729,00) : (20 + 22). Для розрахунку бралася нарахована заробітна плата Позивача за червень, липень 2018. Зазначає, що звідси розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Позивача: 131 р.д. * 149,34 грн. = 19 563,54 грн., без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Позивач також зазначає, що після відкриття провадження за даним позовом ним будуть подані підтверджуючі документи на оплату правничої допомоги адвокатом у розмірі 9500,00 гривень, які необхідно буде стягнути з Відповідача. Тому, вважає, що для відновлення порушеного права, з Відповідача на користь Позивача станом на день подання позову слід примусово стягнути заборгованість: ?По виплаті заборгованості по заробітній платі у розмірі - 19232,19 грн.; ?Середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні -19563,54 грн.; ?Правнича допомога - 9500,00 грн. Всього - 38795,73 гривень. Крім того, Позивач вказує, що відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зазначає, що Позивач був звільнений за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (у зв`язку зі скороченням штату працівників), а тому має право на виплату вихідної допомоги, яку Відповідачем не було виплачене Позивачу в день звільнення. Наголошує, що невиплата належних Позивачу сум у строки, зазначені в ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, відбулася з вини Відповідача. Описана вище ситуація, в своїй сукупності, є фактичним грубим порушенням трудових прав Позивача, суттєво впливає на її конституційні права і тому потребує належного захисту. Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд: 1. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (ЄДРПОУ 14307423) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 19 232,19 гривень. 2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (ЄДРПОУ 14307423) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення до ухвалення рішення по справі. 3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (ЄДРПОУ 14307423) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку. 4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (ЄДРПОУ 14307423) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) судові витрати. 5. Допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачем 07 березня 2019 року (вх. №11839) подано Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Відповідач визнає частково позовні вимоги, а саме в частині виплати на користь [PERSON] заробітної плати в сумі 19232,19 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з дня звільнення до ухвалення рішення по справі. Відповідач не погоджується з позовною вимогою щодо стягнення з нього вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку та вважає його помилковим з наступних підстав. Позивачем до позовної заяви не надано розрахунку і не зазначено в тексті та прохальній частині позовної заяви, який саме розмір вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до розрахункового листа [PERSON] за серпень 2018 року йому нарахована заробітна плата у розмірі 3845,95 грн., що включає в себе: ?вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 3675,48 грн. При цьому утримання із заробітної плати за серпень 2018 року становить 788,42 грн., а відповідно до виплати працівнику на руки 3057,53 грн. Отже, відповідно до довідки від 28.02.2019 року №248 ПАТ «Завод Маяк» вихідна допомога при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку (3057,53 грн. без відрахувань податків) врахована в загальну суму заборгованості по заробітній платі перед Позивачем. Зазначено, що Відповідач не погоджується з позовною вимогою щодо стягнення з нього правничої допомоги у розмірі 9500,00 грн. з наступних підстав, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо надання правничої допомоги та її оплати Позивачем та просять відмовити в цій частині. 12 квітня 2019 року представник позивача [PERSON] , адвокат - Стащук Володимир Анатолійович, подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу, яка надійшла до суду 15 квітня 2019 року вх. №18535, згідно якої просить суд: стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (ЄДРПОУ 14307423) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Позивач, представник позивача до судового засідання не з`явились, представник позивача при подані заяви про зменшення розміру позовних вимог, зазначив питання про можливість розгляду справи у відсутності сторони позивача. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» до судового засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що сторони будучи повідомлені належним чином про день та час судового засідання, в судове засідання не з`явились, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що згідно Наказу №425 від 28.05.1975 року, позивач [PERSON] прийнятий на роботу до Публічного акціонерного товариства «Завод Маяк» (Київський завод «Маяк»), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] . Згідно Наказу ПАТ «Завод Маяк» №252К про припинення трудового договору, [PERSON] звільнено 01 серпня 2018 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України зі згодою профспілкового комітету (протокол №23 від 23.07.2018 року). Так, відповідно до Довідки ПАТ «Завод Маяк» №151/700 від 13.02.2019 року, виданої [PERSON] , в тому що він дійсно працював в ПАТ «Завод Маяк» з 03.03.2003 року по 31.07.2018 року на посаді «Робітник з благоустрою» та станом на 13.02.2019 року не виплачена заробітна плата становить 19232,19 грн. Згідно розрахункового листа за серпень 2018 року, [PERSON] була нарахована вихідна допомога при звільнені у розмірі 3675,48 грн. Надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини,Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що станом на 13.02.2019 року [PERSON] не виплачена заробітна плата у розмірі 19 232,19 грн. Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст.82ЦПК України не підлягають доказуванню. Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 19232,19 грн. Також судом встановлено, а ні в день звільнення і ні на момент розгляду справи заборгованість перед позивачем по заробітній платі не була сплачена. Крім того, відповідно до розрахункового листа [PERSON] за серпень 2018 року, йому нарахована заробітна плата у розмірі 3845,95 грн., що включає в себе: вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що становить 3675,48 грн. При цьому утримання із заробітної плати за серпень 2018 року становить 788,42 грн., а відповідно до виплати працівнику на руки 3057,53 грн. Таким чином, вихідна допомога при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку уже врахована в загальну суму заборгованості по заробітній платі перед позивачем, а тому в цій частині позовних вимог суд не вбачає підстав для їх задоволення. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117КЗпП Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Належних та допустимих доказів того, що невиплата заробітної плати спричинена не з його вини, відповідачем не надано. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 ,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує довідку, видану ПАТ «Завод Маяк» від 01.08.2018 року №МА000000019, згідно з якою розмір середньоденного заробітку позивача складає 145,87 грн. Враховуючи лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2018 році» від 19.10.2017 року № 224/0/103 та лист Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» від 08.08.2018 № 78/0/206-18, кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з дати звільнення, тобто з 01.08.2018 року по день ухвалення рішення, тобто по 06.08.2019 року складає 256 день, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 37342,72 грн., з розрахунку 145,87 грн. (середньоденна заробітна плата) Х 256 (кількість робочих днів з часу звільнення по день ухвалення рішення). Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 37342,72 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Як встановлено п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі п.1.ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд вважає необхідним зауважити наступне. Витрати на професійну правничу допомогу врегульовано статтею 137 ЦПК України, відповідно до положень якої, зокрема, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1); за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2); для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VIвід 05.07.2012року (із змінами і доповненнями), згідно частини 1 статті 26 якого,адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Так, позивач просить стягнути з відповідача,з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., надавши суду розрахунок судових витрат. Суд приходить до висновку, що вказаний розмір витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню, оскільки такий розмір є значно завищеним, неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Слід зауважити, що до розрахунку витрат на правничу допомогу включено витрати на участь в судових засіданнях, в той час, як представник позивача участі в судовому розгляді не брав, надавши клопотання про розгляд справи в його відсутні. Також, значно є завищеним і розмір витрат за підготовку, складання процесуальних документів та консультацію клієнта. Крім того, до розрахунку витрат на правничу допомогу включено витрати підготовки заяви з усіма розрахунками по виплаті належних сум Позивачу та подання позову до Оболонського районного суду м. Києва (включаючи час для копіювання документів), підготовка адвокатських запитів, збирання доказів, однак не до Деснянського районного суду м. Києва. Також, з наданого до суду розрахунку, вказана сума, яку Позивач сплатив адвокатові за складання «розрахунку по виплаті усіх належних сум Позивачу», однак матеріали справи не містять жодного здійсненого розрахунку середнього заробітку за час затримки, яку суд має стягнути з ПАТ «Завод Маяк» на користь [PERSON] , та в прохальній частині позовної заяви, також не зазначено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку суд має стягнути. У зв`язку з цим суд відмовляє в задоволені вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу. Положеннями ст. 12, 13 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, вирішуючи позов у межах заявлених вимог суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial