Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

26.03.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства і суду, в якому просить суд стягнути з управління державного казначейства Дніпровського району м. Києва моральну шкоду у розмірі 250000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 27.10.2007 року відносно позивача було порушено кримінальну справу №54-2210 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та затримано позивача в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року). 09.11.2007 року Дніпровським районним судом м. Києва відносно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. 06.11.2007 року Дніпровський районний суд м. Києва виніс постанову, якою дозволив проведення обшуку за місцем тимчасового проживання [PERSON], в ході якого нічого не було знайдено та нічого не вилучалось, при цьому, на думку позивача, проведенням обшуку порушено його право на недоторканість житла та принижено його честь і гідність. Під час проведення досудового слідства були допитані матір і близькі позивача, що в подальшому негативно вплинуло на його відносини з близькими людьми. 14.11.2007 року позивачу було пред'явлено обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Лише через два місяці від початку досудового слідства, слідчим у справі було з'ясовано, що під час скоєння інкримінованого позивачу злочину, він перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Ірпінської міської лікарні Київської області. За твердженням позивача, через три місяці незаконного утримання під вартою, а саме 29.01.2008 року кримінальну справу було закрито за відсутністю в діях позивача складу злочину та звільнено з Київського СІЗО ДДВП України. Як зазначає позивач, внаслідок незаконних дій працівників органів досудового слідства і суду він три місяці без законних на те підстав утримувався в слідчому ізоляторі та був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканість, що призвело до позбавлення реалізації своїх звичок і бажань, права на працю, вільний вибір пересування. Було зіпсовано 30-річний ювілей позивача, який він провів у слідчому ізоляторі, а також сімейне свято - зустріч нового 2008 року, який він по традиції зустрічав в колі батьків, близьких та друзів, через незаконне та безпідставне притягнення його до кримінальної відповідальності і незаконне утримання під вартою. За твердженням позивача, все це призвело до тривалих та глибоких душевних переживань і депресій. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та безпідставне тримання під вартою у позивача погіршились відносини з рідними людьми, друзями та позивач втратив роботу, середньомісячний дохід від якої становив 10000,00 грн. Позивач посилається на те, що в порушення вимог чинного законодавства України органом досудового слідства йому не було повідомлено про його право на відшкодування шкоди. Позивач вказує, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під вартою, йому було завдано нестерпних душевних страждань, які, зокрема, виразились у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, тривалому відриві від сім'ї, негативному впливі на честь, гідність, ділову репутацію, а також погіршився стан його здоров'я. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що на час його ознайомлення з матеріалами кримінальної справи жодної постанови про скасування постанови про закриття кримінальної справи у ній не було. Якби така постанова була, то позивач не звертався б з відповідним позовом до суду, тож постанова про скасування постанови про закриття кримінальної справи сфальсифікована. На даний час позивач не має жодного процесуального статусу в кримінальному провадженні, протягом п'яти років після скасування постанови про закриття кримінальної справи жодної слідчої дії щодо позивача не учинялось, слідчим він не викликався. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову і пояснив суду, що на його думку всі дії органів досудового слідства та суду були законними стосовно порушення кримінальної справи, пред'явлення позивачу обвинувачення, затримання, обрання запобіжного заходу та проведення обшуку. Лише при повторних допитах потерпілі, з невідомих причин, відмовились від того, що упізнали позивача як свого кривдника. Крім того, довідка про те, що позивач під час скоєння злочину перебував на стаціонарному лікуванні з'явилась пізніше, після пред'явлення обвинувачення та обрання запобіжного заходу, і сам позивач до появи такої довідки нічого не казав про те, що він не міг скоїти цей злочин, оскільки перебував у лікарні. Також прокурор посилається на те, що на даний час постанова про закриття кримінальної справи відносно позивача скасована і триває слідство. Представник відповідача Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у позові з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи, і додатково пояснив суду, що позивач був раніше судимим за вбивство, на даний час постанова про закриття кримінальної справи відносно позивача за ч. 2 ст. 187 КК України скасована прокурором як винесена передчасно. Спочатку потерпілі упізнали позивача, як особу, що скоїла незаконні дії відносно них, а потім сказали, що помилились, оскільки при проведенні впізнання були дуже схвильовані. Довідка про перебування позивача на стаціонарному лікуванні з'явилась після пред'явлення йому обвинувачення і він сам нічого не казав слідчому про те, що під час скоєння інкримінованого йому злочину він перебував на стаціонарному лікуванні. Представник зазначає, що на даний час у відповідності до вимог Закону України «Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відсутні підстави для відшкодування шкоди. Крім того, представник просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Представник відповідача Управління Державної казначейської служби України у Дніпровському районі м. Києва в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які приєднано до матеріалів справи. За змістом письмових пояснень управління вважає, що є неналежним відповідачем, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з позивачем і жодної шкоди позивачеві не завдавало. Відповідно до наданих повноважень встановлених Бюджетним кодексом України, управління казначейства не є головним розпорядником бюджетних коштів, не несе відповідальності за дії органів державної влади, є юридичною особою, а тому має самостійні кошториси видатків, печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, а також вивчивши матеріали цивільної справи №2-601/1/2009 за аналогічним позовом [PERSON], який був залишений без розгляду за заявою представника позивача у зв'язку з направленням справи на додаткове розслідування, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що за змістом протоколів про пред'явлення особи для впізнання від 29.10.2007 року потерпілі [PERSON] та [PERSON] упізнали як особу, що вчинила відносно них злочин - [PERSON]. Постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 29.10.2007 року відносно [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.11.2007 року продовжено термін затримання підозрюваного [PERSON] до 10 діб, тобто до 08.11.2007 року. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.11.2007 року [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Вказана постанова не оскаржувалась. Постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 14.11.2007 року [PERSON] притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2007 року дозволено проведення обшуку в будинку [ADDRESS], де зареєстрована [PERSON], та яка здавала в оренду кімнату [PERSON] Згідно виписки Ірпінської міської лікарні Київської області №1211 із медичної карти стаціонарного хворого, [PERSON] перебував у стаціонарному хірургічному відділенні з 20.02.2007 року по 01.03.2007 року з діагнозом «абсцес ладонної поверхні правої кисті». Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2007 року [PERSON] продовжено строк тримання під вартою до 3-х місяців. Вказана постанова не оскаржувалась. За змістом протоколів додаткового допиту потерпілих від 29.01.2008 року [PERSON] та [PERSON] пояснили, що на даний момент вона не впевнені, що саме [PERSON] був серед невідомих чоловіків, які 24.02.2007 року скоїли відносно них розбійний напад. Постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 29.01.2008 року [PERSON] змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця мешкання. Постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 29.01.2008 року кримінальну справу №54-2210 порушену відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року). Постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва постанову слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 29.01.2008 року про закриття кримінальної справи №54-2210 порушеної відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України на підставі п. 2 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року) скасовано. 15.04.2014 року відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України внесено до ЄРДР. На даний час вказане кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, кір випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом. За змістом ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державною, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих осіб. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає в випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. При розгляді справи судом не встановлено жодних незаконних дій органів державної влади та їх посадових осіб в процесі притягнення позивача до кримінальної відповідальності, застосування запобіжного заходу, затримання та проведення обшуку, адже на час здійснення всіх перерахованих слідчих та процесуальних дій були всі достатні підстави для притягнення позивача до кримінальної відповідальності, затримання та застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. Той факт, що при проведенні обшуку нічого не було знайдено та нічого не було вилучено, не вказує на незаконність проведення такого обшуку, адже він здійснювався на підстави постанови суду, при винесенні якої були наявні достатні підстави вважати, що за адресою тимчасового проживання позивача можуть знаходитись знаряддя злочину та речові докази. Відповідно до положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Згідно положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду», який діяв на час винесення постанови про закриття кримінальної справи порушеної відносно позивача та постанови прокурора про скасування зазначеної постанови, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність" "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами до порушення кримінальної справи, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було прийнято рішення про порушення за результатами цих заходів кримінальної справи або таке рішення було скасовано. Оскільки встановленим судом є факт скасування заступником прокурора Дніпровського району м. Києва постанови слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 29.01.2008 року про закриття кримінальної справи №54-2210 порушеної відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України на підставі п. 2 ст. 213 КПК України (в редакції 1960 року), така підстава для виникнення у позивача права на відшкодування шкоди як закриття кримінальної справи за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину, в даному випадку та на даний час відсутня. Відсутні і будь-як інші, передбачені законом підстави для набуття позивачем права на відшкодування шкоди у зв'язку з незаконними діями органів влади чи їх посадових і службових осіб. За наведених умов суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і необхідність у прийнятті рішення про відмову в задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості, і не приймає до уваги посилання представника відповідача Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві на закінчення строку позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду, оскільки відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав. Також, суд зазначає, що в даному випадку Управління Державної казначейської служби України у Дніпровському районі м. Києва не є належним відповідачем у справі, оскільки згідно вимог наведених вище законів, як в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, так і в редакції чинній на теперішній час, шкода завдана громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, має відшкодовуватися за рахунок коштів Державного бюджету. При цьому, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державною казначейською службою України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державна казначейська служба не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Оскільки підставою списання коштів із Державного бюджету за спорами про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду є відповідне рішення суду, Державна казначейська служба може приймати участь у такій справі лише в якості третьої особи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed