Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

В липні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаною позовною завою про визнання недійсним кредитного договору № MRІРGК04000029, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 29.06.2006 року. В обґрунтування позову вказав, що 29.06.2006 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № MRІРGК04000029 на купівлю нерухомості (квартири) в розмірі 17000 доларів США. Під час укладення договору співробітники банка ввели його в оману, порекомендувавши такий спосіб отримання кредиту, тобто в доларах США, через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні. Крім того, співробітниками банка не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США по гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що причинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Просить суд визнати недійним кредитний договір № MRІРGК04000029, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 26.09.2006 року Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повторно не зявились в судове засідання, про час та місце розгляду прави неодноразово повідомлялись належним чином, у звязку з чим, на підставі ст.223 ч.3 п.2 ЦПК України, суд вважає можливим розглядає справу за відсутності вказаних учасників справи, з врахуванням наявних у ній даних та доказів. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та відзиві, в якому зазначила, на підставі договору №MRІРGК04000029, укладеного 26.09.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], останньому були надані кредитні кошти. Однак, в порушення вимог цього договору та законодавства України [PERSON] належним чином умови договору не виконував. Так, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09.10.2017 року, яке набрало законної сили 18.12.2017 року з [PERSON], [PERSON] солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 12901,47 доларів США. Крім того, посилалась на те, що при зверненні до суду з цим позовом [PERSON]В пропущено строки позовної давності, оскільки протягом передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» 14 днів та протягом 3 років (строку позовної давності) від позивача претензій щодо кредитного договору не надходило. До суду він звернувся тільки у липні 2017 року. Зауважила, що позивач, маючи можливість обрати інші умови кредитування, у тому числі в іншій кредитній установі, без спонукань з боку третіх осіб, самостійно вирішив укласти кредитний договір саме із відповідачем, при цьому в договорі було прописано валюту кредитування, відсоткову ставку, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обовязки сторін договору, з якими позивач був ознайомлений та особисто підписав договір, що виключає введення в оману позивача представниками банку. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. 26.09.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір MRІРGК04000029 на придбання жилої нерухомості в розмірі 17000 доларів США та сплату страхових платежів в сумі 2988,03 доларів США, за умовами якого банк зобовязується видати кредитні кошти шляхом видачі через касу банку зі сплатою відсотків за користування кредитом у випадку та в порядку, передбачених умовами договору. Для виконання умов даного договору банк відкриває позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії та винагороді. Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека трьохкімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до наданої відповідачем довідки вбачається, що в період з моменту укладення договору по травень 2016 року відповідач [PERSON] виконував умови договору належним чином, тобто вважав умови договору такими, що не порушують його прав, як споживача фінансового продукту. В період належного виконання [PERSON] умов договору, останній із заявами про істотні порушення його прав нікуди не звертався. Позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить його особистий підпис у договорі. Протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09.10.2017 року, яке набрало законної сили 18.12.2017 року з [PERSON], [PERSON] солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вищевказаним кредитним договором в сумі 12901,47 доларів США. Представник відповідача наголошувала на тому, що позивач пропустив строк позовної давності. У відповідності до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до приписів ч.ч. 3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд погоджується із посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку для звернення до суду, визначено ст.257 ЦК України, однак вважає за необхідне розглядати справу, яка стосується захисту прав споживачів, ухваливши рішення по суті заявлених позовних вимог. Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Умовами ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. В силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 Постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до Постанови №5 від 2012 року, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень п.п.2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007року за №168, також вбачається, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. За твердженням позивача при укладенні договорів його не було повідомлено про валютні ризики. Статтями 47, 49 Законом України "Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року визначено операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Судом встановлено, що банк діяв відповідно до положень чинного на час укладення договору законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України, отримав Дозвіл з відповідним Додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, а тому були відсутні перешкод для укладання кредитних договорів та видачі кредиту у іноземній валюті. Щодо не попередження при укладення договорів [PERSON] про валютні ризики, суд зазначає, що незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється Національним банком України окремо на кожну добу, що є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим позивачеві. Таким чином, укладаючи спірні договори в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договорів не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. Жодних належних та допустимих доказів неправомірного впливу працівників банку на волевиявлення [PERSON] або порушення при укладенні договорів інших норм законодавства України останній не надав. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень та отриманням кредитних коштів [PERSON] підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Разом з тим, після укладення договорів та отримання кредитних коштів, а також протягом одинадцяти років після цього, позичальника умови кредитних договорів повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до банку для зміни умов договору або до суду для оспорювання таких умов. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. При підписанні оспорюваного кредитного договору позивач погодився на всі його умови, які були йому зрозумілими і він вважав їх справедливими. Жодних доказів на підтвердження того, що позивачеві чинилися перешкоди для ознайомлення зі змістом договору перед його підписанням позивачем не надано. Зміст договорів є докладним з визначенням всіх його суттєвих умов. [PERSON] був ознайомлений і погодився з умовами кредитування та підтвердив надання йому повної інформації щодо умов кредитування, а саме мети, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями позичальника; типу відсоткової ставки; суми, на яку кредит може бути виданий; орієнтованої сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строку, на який кредит може бути одержаний; варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливості дострокового повернення кредиту та його умов; необхідності здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною; податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваг та недоліків пропонованої схеми кредитування. Згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався. В укладеному між сторонами у письмовій формі договору, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Однією з засад судочинства, регламентованих ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду. Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. За правилами ст.81 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладається на сторін. Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів, в подальшому виконував їх умови, та звернувся до суду з вказаним позовом лише після звернення банку з вимогами про стягнення заборгованості, у звязку з чим суд вважає, що таким чином позивач намагається уникнути відповідальності за неналежне виконання умов договору. Крім того, на теперішній час рішенням суду, яке набрало законної сили, з [PERSON] стягнуто заборгованість за спірним кредитним договором. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених законодавством України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed