Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

06.11.2017 [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить суд: - стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 20888, 47 грн.; - стягнути з [PERSON] на свою користь витрати, пов'язані зі складанням звіту про визначення вартості матеріального збитку; - стягнути з [PERSON] на свою користь судові витрати в розмірі 640,00 грн. В позові посилається на те, що 15.11.2014 автомобіль позивача марки «Деу» д.н.з. [NUMBER] зазнача механічних пошкоджень внаслідок ДТП. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 26.11.2014 [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 15.11.2014. Зазначає, що самостійно звернувся до експерта [PERSON] та відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 24.12.2014 розмір збитку складає 20 888, 47 грн. Крім того, просить стягнути на свою користь витрати за складання звіту у розмірі 550, 00 грн. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позов . 06.11.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 08.11.2017 по справі відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, проте як вбачається з клопотання, датованого 09.01.2018, останній просить провести розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судова повістка, що направлялася на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, не була отримана відповідачем та повернута на адресу суду з відміткою про закінчення терміну зберігання. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.11.2014 о 12 год. 00 хв. на перехресті вул. Героїв війни - вул. Леніна в м. Києві [PERSON], керуючи автомобілем марки «Мерседес», д.н.з. [NUMBER], під час руху на перехресті рівнозначних доріг рухаючись по головній дорозі, яка змінює напрямок, не надав дорогу автомобілю [NUMBER], який наближався праворуч, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль [NUMBER], який рухався в зустрічному напрямку, що призвело по механічних пошкоджень автомобілів. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 26.11.2014 [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 15.11.2014 (а.с.4). Згідно з вказаної вище постанови вбачається, що вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм [PERSON] п. 16.14, 16.12 Правил дорожнього руху України. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення" (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Встановлено, що позивач є власником пошкодженого транспортного засобу марки «Деу» д.н.з. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності САТ 230787. (а.с.20). Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності про визначення розміру збитків внаслідок ДТП. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку № 22 від 24.12.2014 вартість матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля позивача марки «Деу», д.н.з. [NUMBER], внаслідок ДТП становить 20888,47 грн. (а.с.5-10). Крім того, позивачем було сплачено кошти за звіт про визначення вартості матеріального збитку в сумі 550, 00 грн., що підтверджується квитанцією від 25.12.2014. (а.с.19) Відповідно до п.6 Постанови ПВСС України за №4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" зазначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно положень ст.ст. 1187, 1188 ЦК України шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Пленум Верховного суду України у Постанові „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду України №6-2808цс15 від 20.01.2016 відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 20888, 47 грн. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені витрати в розмірі 550 грн. по сплаті за звіт про визначення вартості матеріального збитку №22 від 24.12.2014. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з цих обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved