Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на наступні обставини. Між нею та [PERSON] було укладено шлюб 23 серпня 2008 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина на даний час проживає разом з нею, вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, у зв`язку з тим, що шлюб з відповідачем розірвано 12.10.2015 року за рішенням Нікопольського міськрайонного суду. Також батько дитини знаходиться за кордоном на протязі останніх 8 років, що унеможливлює на даний час надання його згоди на виїзд дитини за кордон. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в Швейцарії, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Вона звернулась до відповідача з проханням надати згоду для тимчасового виїзду сина за кордон з метою оздоровлення та відпочинку. Але у зв`язку з тим, що він знаходиться за кордоном у Росії та не виходить на контакт, це унеможливлює на даний час надання його згоди на виїзд дитини за кордон у консульських установах Росії. Додатково наголошує, що поїздка здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини без мети постійного проживання за межами України. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, порушуватися не будуть. Вона має намір з 10 вересня 2020 року по 10 січня 2021 року виїздити разом з сином до Швейцарії без згоди відповідача. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Зі свого боку вона зобов`язується вживати всіх заходів, необхідних для безпечного перебування дитини за кордоном, і по закінченню зазначеного строку забезпечити повернення дитини в Україну. Виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. В судове засідання сторони не прибули, позивачка та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.19), представник третьої особи проти задоволення позову не заперечував (а.с.20). Відповідач повідомлявся судовою повісткою з поштовим повідомленням, які отримав особисто (а.с.18), та оголошенням на офіційному веб-порталі Судової влади (а.с.17). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачкою по справі та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб 23.08.2008 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Дитина на даний час проживає разом з позивачкою по справі (а.с.8), оскільки шлюб з відповідачем розірвано 12.10.2015 року за рішенням Нікопольського міськрайонного суду (а.с.10). Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в Швейцарії, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Вона звернулась до відповідача з проханням надати згоду для тимчасового виїзду сина за кордон з метою оздоровлення та відпочинку. Але до сьогодні такої згоди не отримала. Виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на виїзд без визначення його початку й закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, оскільки позивач свої вимоги виклала у відповідності до норм чинного законодавства, а саме: з зазначенням конкретної країни та зазначенням періоду виїзду за межі України, що, в свою чергу, не суперечить інтересам одного з батьків, а також не позбавить відповідача по справі передбаченої законодавством можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею.

Outcome: approved