Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому після уточнення просить стягнути з відповідачів суму основного боргу у розмірі 18000,00 доларів США, яка складається з основного боргу у розмірі - 486 470,48 грн., процентів - 293 431,95 грн., 3 % річних у розмірі 58771,84 грн., витрати на правову допомогу - 5000, 00 грн., стягнути суму сплаченого судового збору - 6890,00 грн., витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення - 327,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 31 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, про що складено відповідну розписку. Відповідно до умов договору позики повернення боргу повинно здійснюватися шляхом повернення всієї суми боргу у строк до 01.09.2013 року. Однак, [PERSON] у визначений сторонами строк борг не повернула. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] 06.06.2015 року повернуто позивачу 2000,00 доларів США. Інша частина боргу до теперішнього часу [PERSON] не повернута. Посилаючись на ст. 65 СК України позивач просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості 486 470,48 грн., проценти та 3 % річних. У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що фактично [PERSON] отримала від [PERSON] 2000,00 доларів США, які повернула у повному обсязі. Крім того, вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.05.2014 року [PERSON] засуджено та вилучено грошові кошти в сумі 24722 доларів США та 245 Євро, тому [PERSON] не могла передати відповідачам 18000,00 доларів США, оскільки грошові кошти було повернуто тільки після набрання вироком законної сили, тобто після 12.05.2014 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений. У відповідності до приписів ч. 9 ст. ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 31.03.2013 року укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти на суму 20000,00 доларів США. Згідно умов розписки від 31.03.2013 року [PERSON] зобов'язалась повернути всю суму боргу у строк до 01.09.2013 року. Відповідно до розписки від 06.06.2015 року в рахунок повернення боргу [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 доларів США. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконувала, у визначені сторонами строки погашення заборгованості не здійснила, внаслідок чого у відповідача перед позивачем склалась заборгованість у розмірі 18000,00 доларів США. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм, матеріалів справи та враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу на суму 18000,00 доларів США. Крім того суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню борг 486 470,48 грн., що є еквівалентом 18000,00 доларів США (18000,00 х 27,026138), процентів 293 431,95 грн. та 3 % річних - 58 771,84 грн. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в загальній сумі 2000,00 доларів США, оскільки на підтвердження цього відповідачем надано доказів не було. Щодо доводу представника відповідача про неможливість надання [PERSON] [PERSON] грошей в сумі 18000,00 доларів США у зв"язку з вилученням у позивача грошових коштів в рамках кримінального провадження, суд зазначає, що до матеріалів справи не долучено доказів на підтвердження того, що вилучені у [PERSON] грошові кошти були єдиними, що перебували у її власності. Щодо вимог позивача про стягнення суми заборгованості за розпискою також з чоловіка [PERSON] - [PERSON], суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладенона майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Всупереч зазначеним нормам позивачем не доведено, що грошові кошти, отримані [PERSON] за договором позики були витрачені в інтересах подружжя. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів з [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача про стягнення понесених витрат на юридичну допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п. 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн., оскільки розмір таких витрат позивачем не доведений, підстави для їх відшкодування відсутні. Питання про стягнення витрат зі сплати судового збору суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial