Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

31.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 70000,00 гривень боргу за договором позики, 3000 гривень моральної шкоди, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 04 березня 2013 року позивач [PERSON] позичив відповідачу [PERSON] 70000,00грн. та цього ж дня передав відповідачу кошти в розмірі 70000,00грн. Даний правочин посвідчується розпискою від тієї ж дати, підписаною відповідачем. Розписка була написана в присутності двох свідків - [PERSON], [PERSON]. Кошти передавалися відповідачу також в присутності даних свідків. Зазначена вище розписка не містить кінцевої дати повернення боргу і є безстроковою, при цьому всі кошти відповідач зобовязався повернути за першою ж вимогою позивача. 10.07.2015 року позивач [PERSON] предявив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів, на яку [PERSON] не відреагував. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобовязання. Крім того зазначає, що внаслідок порушення зобовязань, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 3000грн.. Оскільки позивач не отримав своїх позичених коштів, а у добровільному порядку відповідач відмовляється повернути борг, він змушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Просив позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши аналогічні пояснення тим, які зазначені в позовній заяві та додатково пояснив, що відповідачем на день розгляду справи борг не повернений. Відповідач у судове засідання не зявився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.03.2013р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач отримав 70000,00 гривень. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем (а.с.6). Проте, відповідач своїх зобовязань не виконав та отримані кошти не повернув. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення боргу в розмірі 70000грн. є підставною та обґрунтованою і підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 9 Постанови "Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 - розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 3000 грн., суд вважає, що у даній позовні вимозі слід відмовити за безпідставністю, оскільки суду не представлено жодних доказів на підтвердження такої. З відповідача також підлягає до стягнення судовий збір з врахуванням сплачених коштів позивачем за подання заяви.

Outcome: partial