Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до інспектора роти №4 Управління патрульної поліції в Закарпатській області ДПП рядового поліції Бандрівського Ярослава Ярославовича, Департаменту патрульної поліції, Державної Казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди. В обґрунтовування позовних вимог зазначив, що 10.03.2016 року інспектором патрульної поліції роти № 4 батальйону УПП у містах Ужгороді та Мукачеві рядовим поліції Бандрівським Я.Я., було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 728300, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. Вказує, що дана постанова ним була оскаржена до суду та судовми рішенням було встановлено, що при складанні постанови про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] суб`єктом владних повноважень рядовим поліції [PERSON] в порушення вимог ст. 280 КУпАП не з`ясовані всі обставини, що підлягають встановленню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, не встановлено його винність у вчиненні порушення, належних доказів на підтвердження порушення правил дорожнього руху, тому постанова була скасована а провадження закрито. Додатково вказує, що дане рішення переглядалося судами апеляційної та касаційної інстанції, та було залишено без змін. Зауважує, що за відсутності передбачених законом підстав, без з`ясування, чи набрала зазначена постанова законної сили, відповідачем документ було скеровано до примусового виконання в органи ДВС, з подальшим винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у вкионавчому провадженні №51037737 від 08.09.2016 року. Внаслідок неправомірних дій працівників патрульної поліції, які полягали у безпідставному притягненні його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, скеруванні постанови до органів ДВС з подальшим накладанням арешту на належне йому майно, йому було завдано значної моральної шкоди, що мало прояв у стражданнях, пов`язаних з тривалим приниженням честі і гідності як публічної особи, виконавчого директора ГО «Спеціальний контроль», тривалих моральних стражданнях внаслідок порушення звичного способу життя, та стражданнях щодо доведення невинуватості та законослухняності в судовому порядку. Таким неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності, поширенням цієї інформації в ЗМІ та соцмережах, відповідач УПП створив у суспільстві імідж «правопорушника». У зв`язку із цим, у нього виникли відчуття напруги, смутку, внутрішнього неспокою, проблеми зі сном, наявність невідчепних думок неприємного характеру, які заважають займатися звичними справами, дратівливість та знижений настрій. Будучи неспроможним самостійно подолати ці негативні наслідки, він був змушений звернутися за допомогою до лікарів-психіатрів. Згідно консультативного висновку спеціаліста - лікарів-психіатрів Медичного центру «НЕЙРОМЕД», встановлено діагноз затяжна реакція на стрес на фоні постійного психологічного дистресу. Пролонгована депресивна реакція. У якості лікування мною було пройдено когнітивно-поведінкову психотерапію у кількості двадцять прийомів. Послуги медичного центру «НЕЙРОМЕД» склали 18600 грн. Крім того, вказує, що 11.03.2016 року Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції у соціальній мережі Фейсбук опублікувало інформацію наступного змісту: «Вчора близько 17:00 патрульні поліцейські Ужгорода помітили автомобіль КІА Cerato, який здійснив зупинку ближче 10 метрів, а саме 2 метра від пішоходного переходу, чим порушив правила дорожнього руху. Як з`ясували поліцейські, за кермом був громадський активіст ГО «Спецконтроль», відомий тим, що неодноразово намагався знайти порушення у діях патрульних. Під час складання адмінматеріалів, вказаний громадянин наполегливо заперечував факт свого порушення, мотивуючи тим, що дорожній знак встановлений не за ГОСТом. На водія склали адмінматеріали за ч. 1 ст. 122.». Зазначає, що цими безпідставними звинуваченнями відповідачем УПП завдано значної шкоди його діловій репутації як фізичній особі, так і як виконавчому директору ГО «Спеціальний контроль», на посаді якого він перебуває з 2015 року, і весь цей час своїми вчинками, намагався і створював належні умови захисту водіїв та інших учасників дорожнього руху від неправомірних дії працівників колишнього ДАІ, а тепер патрульної поліції. Тому, користується повагою та авторитетом серед інших членів громадської організації, мешканців м. Ужгорода та Закарпатської області, а такі звинувачення дають вагомі підстави для сумнівів у його ділових якостях та законослухняності серед населення міста, колег по роботі. Наголошує, що дана публікація носить неправдиву інформацію, має наклепницький характер, принижуює його честь та гідність як людини, так і посадової особи. Викладена в статті інформація, є абсолютно брехливою, вона дискредитує та порочить його як громадянина, чоловіка та батька, принижує честь і гідність, авторитет, ганьбить перед колегами по роботі та громадськістю міста, де його знають як законослухняну і добропорядну людину, завдає шкоди діловій репутації як на міському так і обласних рівнях. Від протиправних дій Управління патрульної поліції в Закарпатській області він зазнав душевних страждань та позбавлений душевного спокою. Такі страждання є значними, оскільки поширеною недостовірною інформацією його фактично звинувачено у порушенні Правил дорожнього руху, дотримання і виконання яких є обов`язки для членства у громадській організації в якій я є виконавчим директором. Після опублікування вказаної недостовірної інформації на особистій сторінці Управління патрульної поліції в Закарпатській області у мережі FacebooK, сталися негативні зміни у його житті. Враховуючи викладене, просив стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 100 000 грн. моральної коди, завданої незаконним рішенням Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції; визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , інформацію, опубліковану і поширену Управлінням патрульної поліції в Закарпатській області на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook, а саме: про « [INFO] помітили автомобіль КІА Cerato, який здійснив зупинку ближче 10 метрів, а саме 2 метра від пішоходного переходу, чим порушив правила дорожнього руху. Як з`ясували поліцейські, за кермом був громадський активіст ГО «Спецконтроль», відомий тим, що неодноразово намагався знайти порушення у діях патрульних. Під час складання адмінматеріалів, вказаний громадянин наполегливо заперечував факт свого порушення, мотивуючи тим, що дорожній знак встановлений не за ГОСТом. На водія склали адмінматеріали за ч. 1 ст. 122.» і зобов`язати Управління патрульної поліції в Закарпатській області видалити дану інформацію зі своєї персональної сторінки у соціальній мережі Facebook; зобов`язати Управління патрульної поліції в Закарпатській області протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook резолютивної частини рішення суду у цій справі; зобов`язати Управління патрульної поліції в Закарпатській області вибачитись за розміщення неправдивої інформації відносно [PERSON] протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook. Не погоджуючись із позовними вимогами представником відповідача Державної Казначейської служби України було подано відзив на позов у якому остання вказала, що позовні вимоги позивача є безпідставними, обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог ним не доведено, а тому такі не підлягають до задоволення. На підтвердження заперечень зазначила наступне. Зазначає, що станом на теперішній час немає жодного нормативно-правового акту, який регулював би порядок відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органами патрульної поліції, яка діє відповідно до вимог Закону України «Про поліцію». На даний час існує лише один нормативно-правовий акт, який регулює порядок відшкодування шкоди за рахунок держави - Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Позивач посилається на ст. 1174 Цивільного кодексу України, а саме відшкодування шкоди, завданої посадовою особою або службовою особою органу державної влади, натомість відповідачем зазначено не посадову особу, а Управління патрульної поліції в Закарпатській області, яке не є юридичною особою, відповідно і немає коду ЄДРПОУ. Додатково вказує, що сам факт скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення не є доказом заподіяння моральної шкоди та підставою для стягнення такої шкоди. Доказів моральної шкоди, завданої протиправними діями працівника Управління патрульної поліції в Закарпатській області позивач до позову не додав, відповідно безпідставною є вимога щодо відшкодування моральної шкоди. Також не надано доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з оточуючими, у приниженні його честі, гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які він посилається і які, на думку останнього, настали внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Враховуючи викладене, просить відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В подальшому, 27.05.2019 року представником відповідача Управління патрульної поліції у Закарпатській області ДПП було подано відзив на позов, у якому також вказано на безпідставність та необгрунтованіть позовної заяви. У поданному відзиві вказує, що всі дії з боку представників управління патрульної поліції, про які йде мова в позовній заяві, вчинялися у повній відповідності до вимог КУпАП, ЗУ «Про Національну поліції», інших нормативно-правових актів, які регулюють діяльність органів національної поліції. Відтак, такі дії є законними та правомірними. Зауважує, що зі слів позивача, інформація опублікована в соціальні мережі Фейсбук стосується безпосередньо самого позивача, і порочить його честь і гідність. Звернув увагу суду, що у даному повідомленні жодним чином не розповсюджено інформацію, яка прямо чи опосередковано вказує на те, що до факту правопорушення причетний саме позивач - [PERSON] , персональні дані розповсюджено не було, оприлюднена інформація жодним чином не дає змоги читачеві ідентифікувати особу. У зв`язку з цим, твердження про те, що оприлюднена інформація поширює персональні дані, які стосуються позивача, має «наклепницький» характер, принижує честь і гідність позивача, не відповідає дійсності. Наголошує, що твердження позивача, що поширена інформація є недостовірною та спричинила порушення честі, гідності та ділової репутації не відповідає дійсним обставинам так як в даному випадку Управління об`єктивно оприлюднило інформацію про факт реагування на адміністративне правопорушення, не порушуючи вимоги законодавства та не поширюючи жодним чином персональні дані позивача. Більше того, інформація, яка не поширює персональних даних і унеможливлює ідентифікацію особи, не може жодним чином спричинити посягання на честь, гідність та ділову репутацію конкретної особи. Також зазначив, що УПП в Закарпаській області ДПП не є юридичною особою, а тому не може бути відповідачем по справ. Таким чином, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 24.07.2019 року залучено до участі в цивільній справі № 308/3498/19 в якості співвідповідачів інспектора роти №4 Управління патрульної поліції в Закарпатській області ДПП рядового поліції Бандрівського Ярослава Ярославовича та Департамент патрульної поліції, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 11.08.2020 року через канцелярію суду надійшла заява позивача про долучення до матеріалів справи доказів понесених ним витрат на правову допомогу у розмірір 20 000 грн., з відповідними квитанціями про оплату та розрахунком. Позивач у судовому засіданні підтримав викладені у позові обставини, підкреслив, що дійсно публікація УПП завдала шкоди його честі та діловій репутації, та він зазнав значних моральних страждань. Також вказав, що будучи неспроможним самостійно подолати ці негативні наслідки, він був змушений звернутися за допомогою до лікарів. Підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити у повному обсязі. Щодо застосування строків позовної давності заперечив вказавши на ту обставину, що такий починається з моменту отримання ним рішення апеляційної інстанції про залишення рішення про скасування постанови в силі. Представник позивача адвокат Дрюченко О.С. у судовому засіданні позовні вимоги також підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Також просив стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу. Представник відповідача ДПП Котубей О.В. просив відмовити у позові з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов. Наголосив, що стороною позивача не доведено, що йому завдано моральних та душевних страждань та зазнчив, що у публікації не розповсюджено інформацію, яка прямо чи опосередковано вказує на те, що до факту правопорушення причетний саме позивач [PERSON] , персональні дані розповсюджено не було, оприлюднена інформація жодним чином не дає змоги читачеві ідентифікувати особу. Підкреслив, що УПП не відповідає за публікації на інших сайтах, які здійснили перепублікацію даної інформації з вказівкою, хто сааме є порушником. Додатково вказав на пропуск позивачем строків позовної давності із зверненням з позовом до суду. Тому, просив відмовити у задововленні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача та його представника, доводи предсатвника ДПП, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.07.2016 року визнано дії інспектора Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Бандрівського Ярослава Ярославовича при винесенні постанови серії ПС2 №728300 від 10.03.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КУпАП - протиправними, дану постанову скасовано, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрито. Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з приписами частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. Судом також встановлено та неоспорено сторонами, що УПП в Закарпатській області ДПП на своїй офіційній сторінці у фейсбук поширило публікацію наступного змісту: «Вчора близько 17:00 патрульні поліцейські Ужгорода помітили автомобіль КІА Cerato, який здійсни зупинку ближче 10 метрів, а саме 2 метра від пішохідного переходу, чим порушив правила дорожнього руху. Як з`ясували поліцейські, за кермом був громадський активіст ГО «Спецконтроль», відомий тим, що неодноразово намагався знайти порушення у діях патрульних. Під час складання адмінматеріалів, вказаний громадянин наполегливо заперечував факт свого порушення, мотивуючи його тим, що дорожній знак встановлений не за ГОСТом. На водія склали адмінматеріали за ч. 1 ст. 122.». До вказаної публікації також додана фотографія автомобіля КІА, що підтверджується наданою позивачем скрін копією із сайту УПП. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 297 Цивільного кодексу України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Із роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до положень ст. 85 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (у тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб - сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, в інших місцях збереження даних в електронній формі (у тому числі в мережі Інтернет). В даному випадку, позивачем було надано належні та допустимі докази того, що вказану інформацію поширило саме УПП в Закарпатській області ДПП, що ними не заперечувалось, та що саме Управління є користувачем сторінки у фейсбук, створеної під іменем «Патрульна поліції Закарпатської області» за інтернет-адресою: https://www.facebook.com/zakpolice/. Крім того, згідно п.п. 19, 21 Постанови Пленуму ВС України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Аналізуючи надані позивачем матеріали з поширеною інформацією, її тему, характер висловлювань, суд зазначає, що дані висловлювання можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з констатації порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля КІА, а також остання містить відомості про діяльність особи-водія даного автомобіля. Враховуючи ту обставину, що постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.07.2016 року постанову серії ПС2 №728300 від 10.03.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КУпАП скасовано, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрито, то суд вбачає правові підстави для визнання вищевказаної поширеної інформації УПП на своїй офіційній сторінці у фейсбук недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , та така підлягає видаленню. Разом з тим, що стосується вирішення позовної вимоги про зобов`язання Управління патрульної поліції в Закарпатській області протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook резолютивної частини рішення суду у цій справі, суд приходить до наступного. За приписами п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості. З оглянутої у судовому засдіані скрін копії із сайту патрульної поліції Закарпаття, інформація, яка поширена УПП в Закарпатській області ДПП на своїй офіційній сторінці у фейсбук та є предметом спору у даній справі, була поширена 11 березня 2016 року о 12:20. З урахуванням вказаних обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, і відповідач просить застосувати наслідки спливу такого строку, тому, незважаючи на наявність неправомірних дій відповідача з публікації такої інформації, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Також позивач просить зобов`язати Управління патрульної поліції в Закарпатській області вибачитись за розміщення неправдивої інформації відносно [PERSON] протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, шляхом розміщення на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook. Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема принцип диспозитивності, який відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Із змісту ч. 2 ст. 5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище вбачається, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту, ніж той, який особа обрала при зверненні до суду. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Таким чином, оскільки такий спосіб захисту, з яким позивач звернувся до суду не передбачений цивільно-процесуальним законодавством, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. В свою чергу, що стосується позовної вимоги про стягнення з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 100 000 грн. моральної коди, завданої незаконним рішенням Управління патрульної поліції у Закарпастькій області Департаменту патрульної поліції, суд констатує наступне. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Пунктом 4 статті 2 Закону №266/94-ВР встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадк у закриття справи про адміністративне правопорушення. У наведених у статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, моральна шкода. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 5 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону). Як передбачено частинами 5, 6 статті 4 Закону №266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пунктами 2, 3 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону №266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР, виникає в особи у випадку повної реабілітації. Згідно пунктів 2, 4 частини 2 і частини 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Судом встановлено, що постановою серії ПС2 №728300 від 10.03.2016 року [PERSON] притягнено до адмінітсртаивної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень. Вказана постанова була звернена до виконання та головним державним виконавцем Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Грицищук М.П. у ВП №51037737 накладено арешт на майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. В подальшому, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.07.2016 року постанову серії ПС2 №728300 від 10.03.2016 року про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КУпАП скасовано, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрито. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що: «статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, коли має місце закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). За змістом Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. А право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Оскільки судовим рішенням від 01 липня 2016 року скасовано постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та провадження по справі закрито. Зазначене є свідченням того, що [PERSON] з метою захисту своїх порушених прав звернувся у суд з оскарженням рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб. Та під час всього цього періоду до визнання протиправною і скасування постанови службової особи Управління патрульної поліції в Закарпатській області, [PERSON] перебував під судом. А звідси, [PERSON] на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під судом, починаючи з часу винесення на місці постанови про накладення адміністративного стягнення до визнання протиправною і скасування постанови службової особи і закриття справи про адміністративне правопорушення. Слід наголосити на тім, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Виходячи з наведеного, суд дійшов до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди за незаконне накладення адміністративного штрафу необхідно визначити згідно такого розрахунку. [PERSON] перебував під судом за частиною 1 статті 122 КУпАП з 18 березня 2016 року по 01 липня 2016 року, протягом чотирьох місяців. У 2019 році один мінімальний розмір заробітної плати складав суму 4 173,00 гривень. А звідси, 4 173,00 х 4 місяці = 16 692,00 гривні. Таким чином, на користь [PERSON] підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання грошових коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України у розмірі 16 692 (шістнадцять тисяч шістост дев`яносто дві) гривні. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем було надано належні докази на підтвердження частини своїх позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Також, відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесених витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З оглянутого у судовому засіданні розрахунку витрат на правову допомогу, наданих Адвокатським об`єданням «Дрюченко» у справі №308/3498/19 встановлено, що загальна кількість витраченого часу адвоката позивача склала 22 год., та загальна вартість виконаних робіт становить 22 000 гривень. Згідно меморіальних ордерів №02PL726643 від 22.03.2019 року, №13_1 від 29.03.2019 року, №13_2 від 15.04.2019 року, №196_2 від 26.04.2019 року, №14_1 від 15.05.2019 року та №89_25 від 31.05.2019 року встановлено, що позивач перерахував адвокату за надані послуги 22 000 гривень. Разом з тим, з таким розрахуноком суми гонорару суд не погоджується та вважає, що такий не відповідає категорії складності справи та кількість витраченого часу для ознайомлення з матеріалами справи, опрацювання законодавчої бази, участі у судових засіданнях та підготовки вказаних у Розрахунку документів є завищена, з огляду на таке, суд дійшов до висновку, що позивачем не обґрунтовано належними доказами заявлену суму витрат на правову допомогу, яка є надмірною та не відповідає категорії складності справи, тому така вимога підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial