Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

28.01.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос-1» про стягнення орендної плати за користування земельною ділянкою, в якому вказує, що вона є власником земельної ділянки, площею 3,47 га., що розташована в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В 2007 році між позивачем та відповідачем в письмовій формі було укладено договір оренди землі, який був зареєстрований у Вознесенському реєстраційному окрузі 06.06.2007 року. Строк договору 10 років, тобто дія його закінчується 06.06.2017 року. В 2010 році відповідачем було підписано Додаток до договору оренди, за умовами якого розмір орендної плати становив 3% від грошової оцінки землі. Однак за період з 2010 року по 2013 рік включно сплачував орендну плату в розмірі 1.5% від грошової оцінки землі, тобто не в повному обсязі, тому просить суд захистити її порушене право. В судове засідання позивач не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос-1» в судове засідання повторно не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суду надав заперечення на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову враховуючи : -по-перше, що розмір орендної плати встановлений в договорі оренди за період з 2010 року по 2013 рік позивачка оримала повність, навіть більше, а Указ Президента за № 725/2008, яким внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки прийнятий після укладання зазначеної угоди і має рекомендаційних характер. По- друге, щодо стягнення орендної плати за 2010 рік позивачка пропустила строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд встановив наступне. [PERSON] відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку МК № 039816 від 11.03.2001 року є власником земельної ділянки, площею 3,47 га., що розташована в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с. 7). Між сторонами в письмовій формі було укладено договір оренди землі, за яким [PERSON] передала належну їй земельну ділянку в строкове платне користування товариству з обмеженою відповідальністю «Геліос-1». Договір було укладено строком на 10 років, земельна ділянка передана орендарю по акту ( а.с. 8-10). 06.06.2007 року зазначений договір оренди зареєстровано в ДП Центр Державного земельного кадастру, вчинено запис за № 0407011001. Відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Статтею 21 зазначеного Закону України передбачено, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Тобто, розмір та умови оплати, указані в договорі, не можуть суперечити чинному на час укладення договору законодавству. Частиною 2 статті 23 Закону передбачено, орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Пунктом 1 Указу Президента № 92/2002 у редакції, чинній на момент укладення сторонами договору оренди земельної ділянки, визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не меншу 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Указом Президента № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін. Враховуючи наведене, Указ Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, має рекомендаційний характер, він був прийнятий після укладення сторонами договору( 2007 рік) і є підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору ( 1.5%), а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 відсотків. Крім того договір оренди земельної ділянки та додаткові угоди підлягають державній реєстрації, як то передбачено ст. 20 Закону України «Про оренду землі» і відповідно право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Відповідно до роз»яснень п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» момент вчинення таких правочинів, згідно ст. ст. 210 та 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією, тому без такої реєстрації вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні позови в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачкою не надано доказів реєстрації додаткових угод за вказаним договором в Управлінні Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] отримала від відповідача орендну плату у встановленому в договорі розмірі. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі задоволенню не підлягають. Крім того, оскільки відповідач письмово заявив про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що стосується заборгованості по орендній платі за 2010 рік у розмірі 256.11 грн., то суд вважає, що відповідно до положень ст. 256-268 ЦК України пропустила строк звернення до суду із зазначеною вимогою про захист свого права, оскільки позов поданий 28.01.2014 року, по минуванню трьох річного строку, передбаченому ст. 256 ЦК України.

Outcome: dismissed