Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

09 жовтня 2913 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро - Кіровоград» та просить визнати звільнення її з роботи на підставі п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним, поновити її на посаді у Світловодському водопровідно - каналізаційному господарстві обласного комунально - виробничого підприємства «Дніпро - Кіровоград» на посаді диспетчера диспетчерської служби, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсацію на відшкодування моральної шкоди у сумі 50000 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та пояснив суду, що 14 травня 2013 року позивача було звільнено з роботи на підставі п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України , а саме в зв'язку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі, проте таке звільнення є незаконним, так як вирок апеляційного суду Кіровоградської області від 14 травня 2013 року , який зазначено як підставу звільнення, законної сили не набрав та був оскаржений в касаційному порядку. При цьому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 вересня 2013 року вирок суду апеляційної інстанції відносно [PERSON] в частині призначеного покарання було змінено, а [PERSON] від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк звільнено з випробуванням з визначенням іспитового строку тривалістю три роки. Зазначає, що внаслідок незаконного звільнення позивачка зазнала моральної шкоди, яка полягає у втраті душевного спокою, переживаннях, незаконі дії відповідача призвели до необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя позивачко, так як внаслідок втрати роботи вона залишилася без можливості матеріального утримання своєї сім'ї. Представник відповідача в ході судового засідання позовні вимоги не визнав та повідомив суду, що на підприємство надійшов вирок про засудження [PERSON] до покарання у вигляді позбавлення волі, відтак вона була звільнена з роботи на підставі п.7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що позивач сама створила ситуацію, що склалася з її звільненням, оскільки жодної інформації про оскарження вироку не представила. Вислухавши пояснення представників сторін, свідчення свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу обласного комунально - виробничого підприємства «Дніпро - Кіровоград» № 45-кс від 29 травня 2013 року «Про звільнення з роботи [PERSON]» позивачку звільнили з роботи з 14 травня 2013 року за п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з набранням законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлено волі. Підставою прийняття наказу вказано вирок апеляційного суду Кіровоградської області від 14 травня 2013 року (а.с. 7, 39) П. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП України як підставу припинення трудового договору визначено набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. Згідно з правилами ч. 2 вказаної статті у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. В судовому засіданні встановлено, що вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 14 травня 2013 року [PERSON] була визнана винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавленні волі строком на 3(три) роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. (а.с. 186-188) За правилами ч. 1 ст. 386 КПК України в редакції 1960 року, за яким здійснювався судовий розгляд кримінальної справи відносно [PERSON], касаційні скарги на вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку можуть бути подані протягом одного місця з моменту проголошення вироку, а засудженим, який перебуває під вартою - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку чи постанови. Згідно ч. 1 ст. 389 КПК України в редакції 1960 року, подання касаційних скарг на вказані судові рішення зупиняє набрання ними законної сили. [PERSON] скористалася правом касаційного оскарження вироку апеляційного суду Кіровоградської області від 14 травня 2013 року та в результаті перегляду кримінальної справи відносно неї ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2013 року вирок суду апеляційної інстанції був змінений, а [PERSON] від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі звільнена з випробуванням з іспитовим строком три роки. (а.с. 71-72) В судовому засіданні стороною відповідача не було представлено доказів того, що ними був отриманий вирок апеляційного суду Кіровоградської області від 14 травня 2013 року відносно [PERSON], який набрав законної сили. Напроти, допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], яка була захисником [PERSON] під час розгляду відносно неї кримінальної справи, дала показання з яких вбачається, що вона мала усну розмову з юристом ОКВП «Дніпро - Кіровоград» після ухвалення апеляційним судом вироку відносно [PERSON] та повідомляла про те, що цей вирок законної сили не набрав. Таким чином суд визнає, що звільнення [PERSON] відповідно до наказу обласного комунально - виробничого підприємства «Дніпро - Кіровоград» № 45-кс від 29 травня 2013 року відбулося всупереч положенням ч. 2 ст. 36 КЗпП України до отримання підприємством копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. Ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання звільнення її з роботи незаконним та поновлення на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦПК України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. В період з 14 травня 2013 року по 23 вересня 2013 року позивач перебувала під вартою, що підтверджується копією довідки про звільнення серії КІР № 01265, виданою СІЗО м. Кіровограда. (а.с. 8) Тобто час вимушеного прогулу слід рахувати з 24 вересня 2013 року. Абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» , зі змінами та доповненнями, визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 , зі змінами та доповненнями. П.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Ст. 61 КЗпП України визначено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин. При підсумованому обліку робочого часу робота працівників регулюється графіками роботи змінності, які розробляються роботодавцем, погоджуються виборним органом первинної організації, а в разі його відсутності можуть бути передбачені в колективному договорі. Графіки роботи ( змінності) розробляються таким чином, щоб тривалість робочого часу за облікований період не перевищувала нормального числа робочих годин, передбаченого ст.. 50 та ст.. 51 КЗпП України. Згідно довідки ОКВП «Дніпро - Кіровоград» № 396 від 09 грудня 2013 року, кількість відпрацьованих годин позивача у березні 2013 року склала 123 години , у квітні 2013 року - 175 годин, при нормі годин 159 у березні та 175 у квітні. Відповідно середньогодинна заробітна плата [PERSON] у останні два місяці, що передували звільненню становила 22 грн. 84 коп. (а.с. 106) В врахуванням графіків обліку робочого часу диспетчерської служби СВКГ ОКВП «Дніпро - Кіровоград» за період з вересня 2013 року по січень 2014 року , що визначали кількість робочих годин працівника, який працював на посаді диспетчера, з якої була незаконно звільнена [PERSON], а також враховуючи норми тривалості робочого часу , визначені листом Міністерства соціальної політики України від 21 серпня 2012 року № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рок», суд визначає розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки у період з 24 вересня 2013 року по 29 січня 2014 року у сумі 16604 грн. 68 коп. за наступним розрахунком. ( Вересень 2013 року - 5 робочих днів - 41 год. х 22 грн. 84 коп./ год. = 934 грн. 44 коп.; жовтень 2013 року - 23 робочих дні - 184 год. х 22 грн. 84 коп./ год. = 4202 грн. 56 коп.; листопад 2013 року - 21 робочий день - 168 год. х 22 грн. 84 коп./ год. = 3837 грн. 12 коп.; грудень 2013 року - 22 робочих дні - 175 год. х 22 грн. 84 коп./ год. = 3997 грн. 00 коп.; січень 2014 року - 22 робочих дні - 159 год. х 22 грн. 84 коп./ год. = 3631 грн. 56 коп.; а всього - 16604 грн. 68 коп.) Ст. 237-1 КЗпП України передбачене право працівника на відшкодування моральної шкоди в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено наявність порушень з боку відповідача прав позивача, що полягають у незаконному звільненні, суд визнає доведеним факт наявності моральної шкоди , яка виражається у душевних стражданнях та переживаннях в зв'язку з втратою роботи та , відповідно , заробітку, порушенні життєвих планів, застосуванні додаткових зусиль для організації свого життя, проте, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне зменшити заявлений позивачкою розмір грошового еквіваленту моральної шкоди до 1000 грн. Судові витрати суд розподіляє відповідно до правил ст.. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial