Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

12 квітня 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] . На прохання [PERSON] , який обіцяв через недовгий час знятися з реєстрації, позивач надав згоду на реєстрацію його постійного місця проживання за його адресою, яка відбулася 27.07.2017 року. Однак, [PERSON] жодного дня в квартирі не проживав і не проживає. Місце його знаходження та фактичного проживання позивачу не відомо. Факт не проживання відповідача в його квартирі з 27.07.2017 року по теперішній час підтверджується Актом перевірки реєстрації та проживання, складеним 01.04.2021 року депутатом Дніпрорудненської міської ради [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . В позовній заяві позивач вказує, що місце фактичного проживання відповідача йому не відомо, вирішити питання в позасудовому порядку не можливо. Реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою порушує його права, оскільки він змушений сплачувати за житлово-комунальні послуги з врахуванням кількості зареєстрованих осіб за вказаною адресою (за вивіз сміття і т.д.), що ставить його у скрутне матеріальне становище, крім того, позивач не може реалізувати своє право на оформлення субсидії. Виходячи з вищенаведеного, позивач у пред`явленому позові просить визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 22 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено дану справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с.19). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано заяву представником позивача, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача [PERSON] , на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.22,23). В судове засідання відповідач [PERSON] повторно з`явився, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), що підтверджується поштовим конвертом що повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.31,32), також належне сповіщення відповідачки здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до суду, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.29). Проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзиву на позов та заперечень проти позовних вимог суду ним не представлено. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивачів, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (1/2 частка квартири) за законом, яке посвідчено 26.07.2016 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Никаноровим О.О. (зареєстровано в реєстрі за №319) (а.с.5), а також свідоцтвом про право на спадщину (1/2 частку квартири) за заповітом, та яке посвідчено 26.07.2016 року приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Никаноровим О.О. (зареєстровано в реєстрі за №317) (а.с.6). Факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 27.07.2017 року по теперішній час підтверджується Актом перевірки реєстрації та проживання, складеним 01.04.2021 року депутатом Дніпрорудненської міської ради [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки № 10.1.-17-552, виданої 31.03.2021 року виконкомом Дніпрорудненської міської Василівського району Запорізької області, з якої вбачається, що за відомостями виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, які містяться в картотеці реєстраційного обліку, за вказаною адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] з 27.07.2017 року (а.с.10). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України та ст.9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує і ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Відповідно до вимог ст.317 ЦК України власнику належать права володіння, користування і розпоряджання своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Права власника житлового будинку визначені в ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України). Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, мають встановлюватися наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад встановлені строки, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно роз`яснень п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк тощо). Статтею 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадку і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житлового приміщення може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами якого вони є; із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таку правову позицію висловив ВСУ у Постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказана норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З порівняльного аналізу ст.ст.383,391 ЦК України та ст.ст.64,150,156 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст.383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі, які і не були членами його сім`ї, а положення стст.64,150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Пункт 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 року „Про судову практику про захист прав власності та інших речових прав" передбачено, що власник жила має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі та суд вважає необхідним визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] з тих підстав, що відповідач по справі [PERSON] у вищевказаному житловому приміщенні тривалий час не проживає, що вбачається з Акту перевірки реєстрації та проживання, складеним 01.04.2021 року депутатом Дніпрорудненської міської ради [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Крім того, на теперішній час позивач [PERSON] не може у повному обсязі реалізувати своє право на розпорядження приватною власністю, оскільки у добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку відповідач [PERSON] не бажає. Будь-яких підстав для збереження за відповідачем вказаного вище житлового приміщення судом не встановлено та відповідачем в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено. Тому перешкоди, які чиняться позивачу безпосередньо відповідачем по справі [PERSON] у володінні, користуванні та розпорядженні належним позивачу на праві приватної власності житловим приміщенням, мають бути усунені в судовому порядку шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі за вищенаведеними підставами.

Outcome: approved