Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із цивільним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивує тим, що з 1 квітня 2007 року вона працювала начальником відділу технічної документації управління головного конструктора. З 26.05.2011 року [PERSON] звільнена за ст. 38 КЗпП України згідно наказу №88/1 від 27. 05. 2011 року, що підтверджується записами у її трудовій книжці. Також позивач зазначив суми заробітних плат, які би він мав отримувати у період з 1 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року. Зазначає, що в питаннях виплати зарплати, ТзОВ «Львівські автобусні заводи» порушує законодавство неодноразово, системно, масово і ефективно, при різних директорах. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки складає 14780 грн. 48 коп. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. 21 червня 2019 року на адресу суду від [PERSON] поступила заява про збільшення позовних вимог, а саме стягнення із ТзОВ «Львівські автобусні заводи» середній заробіток за весь час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 17157, 76 грн. В судове засідання [PERSON] не з`явилася. Однак подала на адресу суду заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з"явився, не повідомив про причини неявки, хоча належно повідомлений про час та місце слухання справи. У відповідності до ст. 280 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] З 1 квітня 2007 року працювала начальником відділу технічної документації управління головного конструктора. З 26. 05. 2011 року [PERSON] звільнена за ст. 38 КЗпП України згідно наказу №88/1 від 27. 05. 2011 року, що підтверджується записами у її трудовій книжці. Підприємство знаходилося за адресою м. Львів. вул. Стрийська, 45. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10.11.2016 року визначено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» (ЄДРПОУ 33894928) на користь [PERSON] ( ідентифікаційний код № [NUMBER] ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку після звільнення, а саме з 23 жовтня 2014 року по 30 вересня 2014 року, грошові кошти в розмірі 50336 (п`ятдесят тисяч триста тридцять шість) грн. 32 коп. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 14 листопада 2016 року виправлено описку у резулятивній частині рішенні Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року, по цивільній справі № 465/4030/16-ц за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, правильно вказавши період, за який слід стягнути середній заробіток, а саме: " з 23 жовтня 2014 року по 30 вересня 2016 року". Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романа Назара Олеговича від 04.01.2017 року відкрито виконавче провадження №53230876 у звязку із невиконання вищевказаного рішення суду. Постановою №53230876 від 09.06.2017 року закінчено вищевказане виконавче провадження, у звязку із перерахуванням заборгованості. Судом встановлено, що фактичне виконання зобовязання відбулося 06.06.2017 року. Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення. Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю Україниу взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як зазначено у п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з ТзОВ «Львівські автобусні заводи» у період з 01 жовтня 2016 року по 06.06.2017 р. становить 17157.76 грн.

Outcome: approved