Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

07.10.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт серії ЯД № 973000 від 30.09.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова № 196, виданий на імя [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на землю та витребувати земельну ділянку. Свої вимоги мотивує тим, що\~спірна земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади міста [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2006 року у справі № 2-6143/06 за позовом [PERSON] до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеського міського управління Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах» про неправомірні дії та визнання права власності. Вказаним заочним рішенням суду за [PERSON] було визнано право власності на спірну земельну ділянку, та в подальшому отримано державний акт. Однак ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2007 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2006 року було скасовано, та в подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2007 року залишено без розгляду. Однак не зважаючи на вказане, вищевказану земельну ділянку було відчужено, в результаті чого, станом на день подання позову власником земельної ділянки є [PERSON]. Позивач стверджує, що оскільки [PERSON] не набула у встановленому законом порядку права власності на спірну земельну ділянку та не мала правових підстав її відчужувати, тому і наступні правочини не спричинили виникнення у [PERSON] права власності. Позивач зазначає, що вирішення питань щодо надання у власність земельних ділянок належить до виключної компетенції територіальної громади в особі місцевих рад, однак Одеська міська рада не приймала рішення щодо надання у власність спірної земельної ділянки. Враховуючи, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, позивач вважає належним способом захисту свого права, порушеного вибуттям спірної земельної ділянки з власності територіальної громади, витребування земельної ділянки. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014 року позовні вимоги Одеської міської ради - задоволено частково. Визнано недійсним державний акт серії ЯД № 973000 від 30.09.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова № 196, виданий на імя [PERSON] Витребувано земельну ділянку загальною площею 1137, 5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова № 196 (з яких 1000 кв.м. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, а 137, 5 кв.м. для ведення садівництва ) з незаконного володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради. Визнано порядок виконання цього рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для скасування державної реєстрації державного акту серії ЯД № 973000 від 30.09.2012 року на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, яка розташована за адресою м. Одеса, вул. Горіхова № 196, що виданий на імя [PERSON]. В решті позовних вимог відмовлено. Згодом, 21.12.2016 року [PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просила суд скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2014 року, по справі №520/13377/13-ц, та призначити справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2016 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.02.2014 року по справі № 520/13377/13-ц було скасовано та призначено справу в загальному порядку. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. В судовому засіданні представник Одеської міської ради [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовної заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи на безпідставність позовних вимог. Зазначав, що предмет спору, а саме - державний акт серії ЯД № 973000 від 30.09.2012 року відсутній, а [PERSON] взагалі не є власником спірної земельної ділянки. Інші сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського районного суду міста [PERSON] по справі № 2-6143/06 від 16 листопада 2006 року було задоволено позов [PERSON] до Одеського міського управління земельними ресурсами Одеської міської ради, Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про неправомірні дії та визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1137,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, № 196, з яких 1000 кв.м. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, а 137,5 кв.м для ведення садівництва. Зобов'язано Одеське міське управління земельними ресурсами Одеської міської ради підготувати технічну документацію на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, № 196, для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Зобов'язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» видати [PERSON] державний акт про право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м. яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, № 196, для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Зобов'язано Одеське міське управління земельними ресурсами Одеської міської ради підготувати технічну документацію на земельну ділянку площею 137,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, № 196, для ведення садівництва. Зобов'язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» видати [PERSON] державний акт про право власності на земельну ділянку площею 137,5 кв.м. яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, № 196, для ведення садівництва. На підставі вказаного рішення 29 грудня 2006 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів було видано [PERSON] державний акт серії ЯГ №950717 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, № 196. Не погоджуючись з рішенням суду, Одеське міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради подало апеляційну скаргу, в результаті чого ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2007 року рішення Київського районного суду від 16 листопада 2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2007 року позов [PERSON] до Одеського міського управління земельними ресурсами Одеської міської ради, Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» про неправомірні дії та визнання права власності залишено без розгляду. Дана ухвала набрала законної сили 03.10.2007 року. Таким чином було скасоване рішення суду, яке стало підставою для видачі [PERSON] державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, а від так вказана земельна ділянка вибула з власності територіальної громади м. Одеси з порушенням прав. Однак, 28 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON] передала безоплатно у власність, а громадянин [PERSON] прийняв безоплатно у власність належну Дарувальнику на праві власності земельну ділянку (кадастровий номер 5110136900:42:021:0110) площею 0,1000 га, в тому числі по угіддях: 0,1000 га під будівлями, лісами та іншими угіддями, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Горіхова 196. На підставі вказаного договору дарування 30 травня 2007 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів було видано [PERSON] державний акт серії ЯЕ №111947 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: м.Одеса, вул. Горіхова 196. Проте, 01 березня 2008 року державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] будучи спадкоємцем за заповітом майна померлого, 28 липня 2007 року [PERSON], успадкувала земельну ділянку площею 0, 1000 гектара, яка розташована за адресою: м. Одеса, вулиця Горіхова 196, та призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) Підстави набуття права на землю визначені в статті 116 Земельного кодексу України, де зазначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органу місцевого самоврядування в межах повноважень або за результатами аукціону. Рішення щодо надання земельних ділянок у власність та користування приймаються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. В даному випадку таким документом є державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до п. г) ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 5 ст. 158 Земельного кодексу України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав. Пунктом 2.3 Пленуму вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» передбачено, що у спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі державні акти про право власності чи постійного користування. Відповідно до ст. 202 ЦК України передання у приватну власність земельних ділянок та видача державних актів на землю є правочином. Статтею 126 Земельного кодексу України (чинною на момент відчуження земельної ділянки) та п.1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Відповідно до п. 1.16 вказаної Інструкції технічна документація із складання державного акта на право власності на земельну ділянку включає виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), а також рішення суду . Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати недійсним державний акт серії ЯД № 973000 від 30.09.2012 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова № 196, виданий на імя [PERSON], однак копії даного акту до позовної заяви надано не було Як вказує позивач, про наявність спірного державного акту Одеській міській раді стало відомо із листа департаменту комунальної власності Одеської міської ради № 01-18/1915-09-05 від 09.09.2013р., в якому зазначається, що земельна ділянка за адресою: м. Одеса, вул.Горіхова, № 196, належить гр. [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 973000 від 30.09.2012р., кадастровий номер 5110136900:42:021:0110. У звязку з чим ухвалою суду від 24.02.2017 року було витребувано від Управлінні Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області оригінали/примірники оригіналів або належним чином засвідчені копії документів, що посвідчували право власності на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, 196, кадастровий номер: 5110136900:42:021:0110, зокрема державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 973000 від 30.09.2012 року, виданого на імя [PERSON] та відповідну документацію із землеустрою. На виконання даної ухвали Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області надало інформаційну довідку № 9-1505-0.11-759/2-17 від 02.03.2017 року, в якій повідомляється про те, що згідно Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року в Управлінні відсутня інформація щодо реєстрації за гр.. [PERSON] права власності на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, 196, кадастровий № 5110136900:42:021:0110, а також відсутні відомості щодо реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД№973000 від 30.09.2012 року. Також листом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 31.03.2017 року за № 18-15-0.6-3167/2-17 повідомляється, що за інформацією Відділу у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 27.03.2017 року № 0-15-0.240-89/112-17 відповідно до Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутні відомості щодо реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 973000. Таким чином, позивач просить визнати недійсним державний акт, якого фактично не існує, а від так суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до\~ст. 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Згідно із\~ст. 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках Пунктом 10 вищевказаної Постанови Пленуму передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 3\~ст. 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред"явлення віндикаційного позову - позову про витребування майна з чужого володіння. \~Аналогічна правова позиція викладена і у судових рішеннях, зокрема у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року у справі № 6-4591св13, від 05.11.2014 року у справі № 6-26213св14, від 19.12.2013 року у справі № 6-49838св13.\~\~ Позивач просить витребувати земельну ділянку загальною площею 1137,5 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова № 196, з яких 1000 кв.м. для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, а 137,5 кв.м для ведення садівництва з незаконного володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради. Однак, як вбачається з матеріалів справи, 11 червня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність (продала), а покупець [PERSON] прийняла у власність (купила) земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: Одеська обл.., м. Одеса, вул. Горіхова, земельна ділянка 196, кадастровий номер 5110136900:42:021:0110. З вищевказаного договору вбачається, що дана земельна ділянка належала продавцю [PERSON] на праві власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2015 року, справа № 520/1907/15-ц, провадження № 2/520/2336/15, яке набрало законної сили 12.05.2015 року. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 82475477 від 15.03.2017 року вбачається, що на теперішній час власником спірної земельної ділянки є не відповідач у справі, а інша особа - [PERSON], що унеможливлює задоволення решти позовних вимог. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також слід зазначити, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. Отже, вимоги позивача в частині витребування земельної ділянки також задоволенню не підлягають, оскільки, вказані вимоги слід предявляти власнику майна, однак [PERSON] на теперішній час не є власником спірної земельної ділянки. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.\~\~\~\~ Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2\~ст. 3 ЦПК України\~зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до вимог\~\~ст. 214 ЦПК України\~\~під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними, а від так не підлягають задоволенню.\~\~\~\~\~\~ У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають На підставі викладеного,

Outcome: dismissed