Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

03 квітня 2015 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] треті особи - [PERSON], [PERSON], Зміївський районний сектор головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою [ADDRESS], усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з зазначеного вище будинку та зняття його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В подальшому, у судовому засіданні, представник позивача [PERSON] зменшив розмір позовних вимог та просив усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю - будинком [ADDRESS], шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. В обґрунтування позову вказано про те, що [PERSON] в цілому є власником будинку [ADDRESS]. У належному йому житловому приміщенні зареєстровані його донька - [PERSON], онук - [PERSON], та колишній цивільний чоловік доньки - [PERSON] [PERSON] веде аморальний спосіб життя, не працює, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та бійки, псує майно, тобто, сумісне проживання разом з ним є неможливим, що в свою чергу порушує права власника будинку та членів його сім'ї. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав, зазначених у позовній заяві просив її задовольнити. [PERSON] на задоволенні позову наполягала та зазначила, що [PERSON] є її колишнім співмешканцем та зареєстрований у будинку належному її батьку з 2012 року. Їх сумісне життя не склалося з причини неналежної поведінки [PERSON], який зловживає спиртними напоями, після чого вчиняє сварки, бійки, виганяє її з будинку, псує майно. Зазначила, що неодноразово зверталась до [PERSON] з вимогою залишити будинок, її батько звертався до міліції, однак, позитивних результатів зазначені звернення не надали. Від Зміївського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшла заява про розгляд справи за відсуності їх представника. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Спірним є питання про усунення перешкод [PERSON] у користуванні житлом, шляхом виселення [PERSON] та зняття його з реєстраційного обліку у будинку [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] в цілому є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, копією технічного паспорту. ( а.с.8-10) Відповідно до довідки начальника Зміївського районного сектору Головного управління державної міграційної служби Харківської області від 02 квітня 2015 року [PERSON], 1970 року народження зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 2012 року. ( а.с.11) Окрім відповідача та власника будинку - [PERSON], по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], 1971 року народження та [PERSON], 1991 року народження. ( а.с.12) Стаття 41 Конституції України, надає право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності як сукупність правових норм, що закріплюють право людини володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном та іншими матеріальними благами, і набувається в порядку, визначеному Цивільним кодексом України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місцепроживання, здійснюють батьки. Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового Кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). За п.50 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» відповідно до ст.157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника. Так, з акту обстеження №24 від 26 березня 2015, складеного депутатом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області Передерій М.В., за участю свідків [PERSON], [PERSON], вбачається, що [PERSON] є цивільним чоловіком [PERSON] та зареєстрований за адресою [ADDRESS]. [PERSON] веде аморальний спосіб життя, не працює, в стані алкогольного сп'яніння піднімає руку на [PERSON] та [PERSON] ( а.с.13) Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1, 2 ст. 187 КУпАП; відносно нього розглядались матеріали за зверненням [PERSON] від 26 травня 2014 року, 20 серпня 2014 року та 08 квітня 2015 року; притягувався до кримінальної відповідальності Дзержинським РВ УМВС Харківської області 18.10.2012 року. ( а.с.28, 30) Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], кожний окремо, суду показали, що [PERSON] перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON], на початку їх стосунки були добрі, однак в подальшому [PERSON] почав зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки та бійки, перешкоджає родині у доступі до житла, псує майно, неодноразово піднімав руку на [PERSON], який є інвалідом та не має змоги йому протистояти. У суду не має підстав ставити під сумнів відомості повідомлені свідками, дані про їх заінтересованість у результатах розгляду справи відсутні, їх показання в цілому узгоджуються із зібраними по справі доказами. Таким чином, судом встановлено, що за згодою власника будинку [PERSON], член його сім'ї - донька [PERSON] вселила в будинок [PERSON] з яким перебувала у фактичних шлюбних стосунках. В свою чергу, відповідач [PERSON] систематичного порушує правила співжиття, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, його антигромадська поведінка порушує права [PERSON] та членів його сім'ї. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами на протиправну поведінку [PERSON], однак заходи, що застосовувались до відповідача належних результатів не надали. Виходячи з зазначеного вище, є підстави для застосування ст. 116 ЖК України та виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS]. Стосовно вимоги позивача про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Тобто, рішення суду про виселення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що дає підстави для часткового задоволення позову [PERSON] Однак, з огляду на положення ст. 217 ЦПК України, суд вважає за необхідне визначити порядок виконання рішення суду в цій частині.

Outcome: partial