Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 10 листопада 2015 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» було укладено договір Фінансового лізингу № 001898 (далі - договір) з додатками № 1,№ 2, № 3. Відповідно до умов договору Відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки «Toyota rav4», зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування йому, як лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Вартість автомобіля марки «Toyota rav4», на момент укладення договору становить 23148,15 доларів США з урахуванням ПДВ, що становить на дату підписання договору 562\~500 гривень. Позивачем за квитанцією № ПН231 від 10 листопада 2015 року було сплачено 56250 гривень, які вважав сумою авансового платежу. Договором встановлено жорстку односторонню відповідальність позивача як за будь-яке порушення зобовязання, так і за розірвання договору за його ініціативою. Також передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу, у разі відмови лізингоодержувачем в односторонньому порядку від договору лізингу. У вказаному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача у разі неналежного виконання лізингодавцем обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі речі належної якості. Дані умови позивач вважає такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме несправедливими всупереч принципу добросовісності та їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду йому, як споживачу. Крім того вказує на нікчемність спірного договору, в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. \~В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, не заперечує щодо заочного розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. В судове засідання представник відповідача не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем юридичної особи. Відповідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1\~ст. 224 цього ж Кодексу\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував щодо заочного розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та згідно до\~ст. 169 ЦПК України\~винести заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. В судовому засіданні обєктивно встановлено, що 10 листопада 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 001898 з додатками №1, №2, №3, за умовами якого ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля марки «Toyota rav4», вартістю 562 500 гривень та передати предмет лізингу на умовах фінансового лізингу у користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених цим договором, а [PERSON], у свою чергу зобов'язалася сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі, згідно графіку, в розмірі 23437,59 грн. щомісяця. Згідно додатку № 2 до договору вартість автомобіля становить 23148,15 доларів США. Згідно пункту 4.1 договору автомобіль передається у користування [PERSON] не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати [PERSON] на поточний рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4ст.9 цього договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору. Квитанцією № ПН231 від 10 листопада 2015 року позивач сплатила 56250 гривень адміністративного платежу, який відповідно до п. 9.7 вказаного договору є самостійним платежем і від його сплати не залежить зменшення суми авансового та інших платежів. Пунктом 9.1 договору авансовий платіж визначений в розмірі 50% від вартості предмета лізингу. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього, позивач зрозуміла, що її обманули, оскільки представником відповідача їй не було роз'яснено призначення платежу в сумі 56250 гривень, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Відповідач не вважає, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав її підписати договір. Після вивчення змісту договору позивач зрозуміла, що сплачені кошти не повернуть, договір лізингу не розірвуть. 11 листопада 2015 року [PERSON] направлено лист для ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» щодо розірвання договору фінансового лізингу № 001898 від 10листопада 2015 року та повернення сплаченого адміністративного збору. 03 грудня 2016 року за вихідним номером 920 ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» повідомила [PERSON] про те, що 17 листопада 2015 року договір фінансового лізингу № 001898 від 10 листопада 2015 року розірваний, а адміністративний платіж поверненню не підлягає. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,\~Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно з ч. 2\~ст. 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~ст. 628 ЦК України. Згідно зі\~ст. 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій\~статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.\~\~Несправедливими згідно із частиною третьою\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта\~статті 18 цього Закону). На думку суду, твердження позивача, що ряд положень укладеного договору є несправедливими є обгрунтованими і доведеними. Так, на думку суду, є несправедливими в розумінні\~ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів»\~положення п.1.4 договору згідно якого лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Вказане положення суперечить положенням статті 808 ЦК України (якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу). Несправедливими також є і п. 10.14 Договору, відповідно до якого дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокову слату лізингових платежів в термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-предачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф за дострокове погашення і розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення. Несправедливими є і положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Так п. 10.15 Договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів. При цьому, раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, в даному договорі позивачу, як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від сплати лізингових платежів при збільшенні їх розміру в процесі виконання договору. При цьому, за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і втрати позивачем всіх вже сплачених платежів, що суперечить принципу добросовісності та має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві. Несправедливими є також положення п.12.1 договору, які надають право відповідачу повернути лише 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Згідно з п. 7\~Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім цього, згідно з п. 10 цієї ж\~Постанови\~реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним Договір фінансового лізингу № 001898 від 10 листопада 2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та [PERSON] підлягає задоволенню. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 56250 гривень- адміністративний збір сплачений по договору з підстав визначених ч. 1\~ст. 216 ЦК України. Судові витрати позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 562,50 гривень, підтвердженні платіжним дорученням, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 16, 203, 215, 216, 220, 509, 628, 799, 806-808 України,\~Законом України "Про фінансовий лізинг", ст.ст.18,\~19,\~21 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: approved