Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

28.01.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 50 400 грн. 93 коп., з яких: 40 000 грн. загальна сума позики, 9 890 грн. 79 коп. відсотки за користування позикою, 230 грн. 14 коп. три проценти річних від простроченої суми, 280 грн. інфляційні витрати та стягнення судових витрат. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 26.11.2014 року позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 14 000 грн. Вказаний факт підтверджується розпискою від 26.11.2014 року. Відповідно до умов розписки, відповідач зобовязався повернути отримані кошти на вимогу позивача. Зазначає, що 18.03.2015 року позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 26 000 грн. Вказаний факт підтверджується також розпискою від 18.03.2015 року. Відповідно до умов розписки, відповідач зобовязався повернути отримані кошти на вимогу позивача. Вказує, що 16.10.2015 року позивач направив відповідачу письмову вимогу, яку відповідач отримав 17.10.2015 року, про повернення боргу протягом 30 днів з дня отримання поштового повідомлення. Проте, останній зобов»язання щодо повернення боргу не виконав. Тому, просить стягнути з [PERSON] загальну суму боргу по розписках в розмірі 50 400 грн. 93 коп., а також судовий збір. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, та просили їх задовольнити, з підстав, викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог, поклавшись на письмові заперечення (а.с. 27-28). Свідок [PERSON] (заступник директора ТОВ «Текссил») в судовому засіданні пояснив, що бачив як позивач надавав відповідачу вказану суму позики. Вислухавши представників позивача, представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.11.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого відповідач взяв у [PERSON] в борг 14 000 грн. (а.с. 20). 18.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] також був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якого відповідач взяв у [PERSON] в борг 26 000 грн. (а.с. 20). Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 , 2 ст. 207 ЦК України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Так, визначаючи правову природу представленої в судове засідання розписки, суд враховує її зміст, зумовлений наявністю в т.ч. сум вищезазначених грошових коштів, дати їх отримання відповідачем і підписи останнього про їх отримання, а також письмові записи про те, що вказані кошти отримувалися в позику від позивача і являються боргом, тобто із забов»язанням повернення (а.с.20). Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі 6-1967цс15. Крім того, якщо відповідач оспорює факт написання розписки позивачу, то в силу положень ч.3 ст.10 ЦПК України, саме він повинен довести такі обставини, а не позивач. Разом з тим, суд двічі надавав можливість відповідачу з»явитись в судове засідання для відібрання експериментальних та узгодження вільних зразків його підпису з метою призначення судової почеркознавчої експертизи. Більш того, суд протокольно в судовому засіданні попереджав представника відповідача про можливі наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст. 146 ЦПК України. Проте, відповідач в судове засідання не з»явився і не обґрунтував поважності своєї неявки. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача з приводу того, що відповідач не підписував спірної розписки. Також, суд дає критичну оцінку і доводам відповідача з приводу того, що спірна розписка свідчить про наявність боргу позивача перед відповідачем, оскільки наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов"язання саме з боку позичальника, тобто відповідача. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача визначеної суми позики, на думку суду, підлягають задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування позикою, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, то суд приходить до наступного висновку. Так, згідно поштового відправлення, 17 жовтня 2015 року [PERSON] отримав поштою письмові вимоги [PERSON] про повернення грошових коштів по розписках в строк протягом місяця після отримання відповідачем вказаного поштового відправлення, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 5-8). Разом з тим, судом встановлено, що відповідач на момент розгляду справи в суді взяті в борг грошові кошти не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України: позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин та беручи до уваги наявний в матеріалах справи і неоспорений відповідачем, розрахунок вищезгаданих нарахувань (а.с.4), суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню у повному обсязі і загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача по договору позики становить 50 400 грн. 93 коп., з яких: 40 000 грн. загальна сума позики, 9 890 грн. 79 коп. відсотки за користування позикою, 230 грн. 14 коп. три проценти річних від простроченої суми, 280 грн. інфляційні витрати. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved