Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 14 січня 2014 року звернувся до суду із позовом до Олександрійської міської ради та [PERSON] (надалі Відповідачі) про скасування рішення Олександрійської міської ради та визнання Державного акту на землю недійсним, згодом за уточненими позовними вимогами просив суд скасувати п.9 рішення № 993 від 28 квітня 2009 року щодо передачі відповідачу [PERSON] безоплатно у власність по [ADDRESS] за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови Олександрійської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, по господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 803,21 кв.м., мотивуючи свої вимоги тим, що 17 листопада 2010 року він придбав у власність житловий будинок з по господарськими будівлями за адресою [ADDRESS] за договором купівлі - продажу, посвідченого нотаріально і відповідно став землекористувачем земельної ділянки за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] є власником суміжного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, що по [ADDRESS] В 2013 році, коли він звернувся до міської ради за отриманням дозволу на виготовлення проекту із землеустрою для подальшої передачі у власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS], тоді він дізнався про наявність рішення міської ради про передачу у власність сусідської земельної ділянки відповідачу. Суть помилки вбачає в тому, що не порушуючи загальної площі його земельної ділянки в Державному акті суміжні точки «В» і «Г» сусідської межі були зміщені в бік його земельної ділянки. Вважає, що при виготовленні Державного акту технічна документація із землеустрою по [ADDRESS] виготовлена не вірно. Звернувшись до Олександрійської міської ради, він не може приватизувати свою земельну ділянку, вважає, що необхідно внести зміни до Державного акту відповідача, однак [PERSON] відмовляється добровільно виправити помилку. Позивач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді. В судовому засіданні представники позивача на позовних вимогах наполягають, посилаючись на викладені обставини та просять суд прийняти до уваги, що відповідач ухиляється від добровільного врегулювання спору. Представники позивача просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки позивач позбавлений можливості скористатись правом на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований його житловий будинок. Інтереси позивача в суді за угодою та по довіренності представляли адвокат [PERSON] та [PERSON] Представник Олександрійської міської ради в судове засідання не з"явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в суді. Відповідач [PERSON] в судове засідання з'явилася, позовні вимоги не визнає, просить суд врахувати, що вона є власником домоволодіння по [ADDRESS], в якому вона фактично проживає здавна, придбавши будинок за договором купівлі - продажу від 13 лютого 2003 року. [PERSON] придбав будинок значно пізніше, запевняє суд, що саме позивач [PERSON] порушив огорожу, замінивши паркан. Вона змушена була в 2012 році звертатись до Олександрійського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні її земельною ділянкою. Відповідач та представник просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Інтереси відповідача в суді представляла адвокат [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні гарантується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Конституцією України, зокрема ст. 64 гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків, передбачених Конституцією України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 316-321, 325, 386, 391-393 ЦК України та ст.ст. 107, 117, 118, 124 -126, 152-154 158-160 Земельного кодексу України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Згідно ст. ст. 316-321, 325 ЦК України правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним, власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. За змістом ст.ст. 386, 391 ЦК України власник може передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 107 Земельного кодексу України визначає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. Відповідно до вимог ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України визначено підстави та порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної чи комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади та є документом, що посвідчує право власності на неї фізичної чи юридичної особи. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Судом встановлено, що сторони у справі є сусідами, вони довгий час проживають в м. Олександрія, Кіровоградської області, вони мають суміжні ділянки. Останні роки між ними виник спір щодо межі між цими земельними ділянками. Добровільно спір не було вирішено, сторони не дійшли згоди. Судом встановлено, що [PERSON] - позивач у справі є власником домоволодіння, розташованого на земельній ділянці, що по [ADDRESS] відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку віж 17 листопада 2010 року, посвідченого нотаріально (зареєстровано в реєстрі за № 2970). Земля під домоволодінням позивача не приватизована, в установленому законом порядку, Державний акт на право власності на землю позивачу не видавався. Межі земельної ділянки за даними технічного паспорту фактично складає 1 489 кв.м., а по документах - не вказано. За викладених обставин суд не приймає до уваги пояснення представників позивача, що розмір земельної ділянки зменшився і не співпадає із розмірами, як вказано в технічному паспорті. Судом також встановлено, що на праві приватної власності [PERSON] - відповідачу у справі належить житловий будинок та по господарські споруди, що розташовані на земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 0803 га по [ADDRESS], що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю, виданого в жовтні 2009 року. Судом встановлено, що саме позивач у справі, не дотримуючись правил добросусідства порушив межу між домоволодіннями. Позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу відновлення меж її земельної ділянки із відповідачем. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог п. 8. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суди, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК (2768-14). У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. При вирішенні в судовому порядку питання питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року , відповідно до якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити в них зміни, якщо відповідно приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок в натурі, одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 Земельного кодексу України перелік підстав для цього є вичерпним. Суд приймає до уваги правову позицію Верховного суду України у справі за № 6-92цс13, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Суд не погоджується із доводами представників позивача за уточненими позовними вимогами, які задоволенню не підлягають. Суд погоджується із позицією відповідача, що сусіди мають знайти спільну мову та погодити межі своїх земельних ділянок, оскільки розмір земельної ділянки і у позивача, і у відповідача не зменшується, і відповідає розмірам, що вказані в технічних паспортах. Судом встановлено, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту свого права, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли між сторонами та не передбачений в ст. 16 ЦК України. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності своїх вимог, а також

Outcome: dismissed