Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

16 січня 2017 року позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до Київської міської ради, [PERSON], треті особи Святошинський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Дванадцята київська нотаріальна контора про зняття арешту. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/8 частині за кожним , тобто на ? частину квартири [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті їх матері [PERSON] Під час звернення позивача до відповідних органів державної реєстрації прав, йому було повідомлено про наявність арештів на вказану квартиру. Позивач вказує, що виконавчі документи, боржником за якими є [PERSON], на примусовому виконанні не перебувають посиліючись на інформацію . Вважає, що наявність арештів на квартирі порушує права [PERSON] та [PERSON] щодо володіння, користування та розпорядження майном. Тому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову та уточнення складу відповідачів, позивач просив суд зняти арешт з квартири [ADDRESS], що зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 08 серпня 2006 року, реєстраційний номер обтяження: 3576195; зняти арешт з квартири [ADDRESS], що зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 14 листопада 2008 року, реєстраційний номер обтяження: 8190137. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року провадження у справі відкрито (а.с.15). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 вересня 2017 року головуючим суддею у справі визначено суддю Миколаєць І.Ю. (а.с.48). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2017 року судом прийнято цивільну справу до провадження, і призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 16 квітня 2018 року (а.с.49). 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції. Так, відповідно до п.п.9 п.1 Розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року визначений подальший розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.59-60). Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідачі та/або позивач до суду не подавали. Відповідач, треті особи відзиви на позовну заяву у строк, встановлений судом, не надали. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю. Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом установлено, що за інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна № 34850 від 05.11.2015 р., за [PERSON] зареєстроване право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ( а.с.35). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на ? частину (по 1/8 частині) квартири [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті їх матері [PERSON] (а.с.8). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 вересня 2016 року ( номер інформаційної довідки 67746618 стосовно квартири [ADDRESS]), державним реєстратором, 08 серпня 2006 року внесений запис про обтяження підставою якого зазначена постанова ВДВС Святошинського РУЮ м.Києва за серією та номером АК 495860 від 31 липня 2006 року шляхом накладенням арешту на нерухоме майно, номер обтяження: 3576195, а також 14 листопада 2008 року внесений запис про обтяження підставою якого зазначена постанова ВДВС Святошинського РУЮ м.Києва за серією та номером АА 826595 від 08 жовтня 2008 року шляхом накладенням арешту на нерухоме майно, номер обтяження : 8190137(а.с.6-7). Відповідно до змісту листа Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28 жовтня 2016 року №1896/03-19, виконавчі документи, боржником за якими є [PERSON], на примусовому виконанні у відділі не перебувають. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Вказане положення покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Питання щодо зняття арешту з майна регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, виходячи із наведених вище норм міжнародного та вітчизняного законодавства, суд доходить висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття арешту з такого майна. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України (у редакції чинній на дату звернення позивача із позовною заявою до суду) сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки, по-перше, позивач підтвердив належними та допустимими доказами право власності на арештоване майно, а тому у нього наявне, передбачене статтею 391 ЦК України, право на захист, по-друге, у матеріалах справи наявні докази, що свідчать про порушення прав малолітніх [PERSON] та [PERSON], зокрема, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 вересня 2016 року. Позивач не вимагає вирішення питання про судові витрати. Відповідно до викладеного вище,

Outcome: approved