Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

16 квітня 2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ПАТ Банк Фінанси та Кредит\~ та просить зобовязати відповідача повернути [PERSON] суму вкладу за договором заявою № 300131/133081/3-14 від 17 листопада 2014 року у розмірі 11600 грн. 00 коп., стягнути 3% річних від простроченої суми у розмірі 46 грн. 82 коп., втрати від інфляції у сумі 1252 грн. 80 коп., пеню за несвоєчасне виконання зобовязання у розмірі 887 грн. 64 коп., а також 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Крім того, просить відшкодувати позивачеві за рахунок відповідача витрати на правову допомогу у сумі 4000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 листопада 2014 року з відповідачем було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) Пенсійний на 3 місяці в національній валюті, відповідно до умов якого позивач внесла грошові кошти у сумі 12600 грн. 00 коп. на вкладний рахунок на строк по 17 лютого 2015 року , з процентною ставко. 23, 1% річних. По завершенню строку дії договору позивач звернувся з заявою про повернення йому коштів, однак відповідачем умови договору не виконуються, на його вимогу депозитні кошти не повертаються. В судове засідання позивач та його представник не зявились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідач на розгляд справи не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заперечень проти позову та заяв про розгляд справи без його участі відповідач не надав. При таких обставинах суд проводить розгляд справи у відповідності до положень ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, в заочному порядку, на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 17 листопада 2014 року між ПАТ Банк Фінанси та Кредит\~та [PERSON] було укладено договір № 300131/133081/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) Пенсійний на 3 місяці в національній валюті , відповідно до якого клієнт вносить, а банк приймає грошові кошти у розмірі 12600 грн. 00 коп. на вкладний рахунок № 2630.2.117230.002 на строк з 17 листопада 2014 року по 17 лютого 2015 року. За час користування коштами, банк нараховує та виплачує проценти у розмірі 23,10% річних. (а.с. 4, 5) Згідно п. 5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ Банк Фінанси та Кредит, у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу,отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Вказану письмову вимогу вкладник зобовязаний надати банку у двох автентичних примірниках, один з яких приймається банком, а другий повертається вкладнику з відміткою банку про отримання письмової вимоги. Копією заяви від 06 березня 2015 року підтверджується, що [PERSON] зверталася до ПАТ Банк Фінанси та Кредит з вимогою про повернення банківського вкладу у сумі 12600 грн. 00 коп., розміщеного згідно договору банківського вкладу (а.с. 8). З позовної заяви вбачається, що вклад за вимогою позивача повернутий частково, у сумі 1000 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Ч. 1 та 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може\~\~бути\~\~передбачено\~\~внесення\~\~грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від\~\~його\~\~виду банк\~\~зобов'язаний\~\~видати\~\~вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов\~\~договору\~\~та\~\~вимог\~\~Цивільного кодексу,\~\~інших актів цивільного законодавства,\~\~а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до\~\~ ст. 525 ЦК України\~\~ одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~\~ст. 317 ЦК України\~\~змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у\~\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини у справі Золотас проти Греції № 2 (скарга № 66610/09) зазначив наступне: "Суд зазначає, що на підставі\~\~статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача щодо повернення суми вкладу у розмірі 11600 грн. 00 коп. за договором про банківський строковий вклад. Згідно положень ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно представленого позивачем розрахунку 3 % річних від простроченої суми складають 46 грн. 72 коп. та втрати від інфляції 1252 грн. 80 коп., які підлягають стягненню на користь позивача. Вимоги позивача про стягнення пені за неналежне виконання зобовязання є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки згідно правил ч. 1 ст. 611 ЦК України сплата неустойки , як правовий наслідок порушення зобовязання виникає у разі, якщо це встановлено договором або законом. Умовами договору заяви № 300131/133081/3-14 від 17 листопада 2014 року не передбачено такий вид відповідальності за порушення зобовязання банку, як пеня. Посилання представника позивача як на підставу стягнення неустойки на ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» є недоцільним, так як з преамбули цього закону вбачається, що субєктами правовідносин, які він регулює є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Відтак на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем його юрисдикція не поширюється. П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, так як факт її заподіяння позивачеві не підтверджений жодними доказами. З підстав п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. З підстав ст. 88 ЦПК України судовий збір суд покладає на відповідача. Представником позивача також заявлено вимоги про відшкодування позивачеві за рахунок відповідача судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн., до складу яких включено 500 грн. за консультацію , 1000 грн. за підготовку та подання позовної заяви до суду, 2500 грн. за представлення інтересів клієнта у суді та супроводження судового розгляду. На підтвердження обґрунтованості вимог про відшкодування витрат на правову допомогу представником позивача адвокатом [PERSON] надано суду копію Акту приймання передачі наданих послуг № 025/2015 від 14 квітня 20015 року та товарний чек № 025/2015 від 14 квітня 20015 року. (а.с. 13, 14) При цьому з п. 1.2 Акту вбачається, що загальна вартість послуг складає 4000 грн., що на момент підписання даного акту є заборгованістю замовника [PERSON] перед виконавцем адвокатом [PERSON], а товарний чек не підтверджує факту здійснення оплати замовником за надані послуги. Участі в судових засіданнях представник не приймав. Вирішуючи вимоги щодо оплати витрат на правову допомогу суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, \~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ч. 1 , ч. 2 ст. 28 Правил адвокатської етики, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стягнення ж суми в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат чинним законодавством не передбачено. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. З огляду на викладене підстав для стягнення витрат на правову допомогу немає.

Outcome: partial