Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

10.04.19р. позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначене наступне. Під час розгляду в Заводському районному суді м.Запоріжжя цивільної справи за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] їй стало відомо про існування кредитного договору б/н від 01.07.10р., оформлений у виді Заяви про отримання кредиту. Однак, вказану Заяву вона не підписувала, кредитний договір не укладала, кредитні кошти не отримувала, тому просить в позові визнати вказаний кредитний договір недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Прядко Д.В. позов підтримали та надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просили позов задовольнити. Представник відповідача Якушев С.О. в судовому засіданні проти прозову заперечував з тих мотивів, що позивачка тривалий час на протязі декількох років фактично користувалась кредитними коштами, погашала отримані в кредит кошти, про що свідчить надана виписка руху коштів по кредитним рахункам, тому просив в задоволенні позову відмовити, про що також надав письмовий відзив на позов (а.с.28-32). Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити з нижченаведених підстав. З позову вбачається: підставою для пред`явлення позову стало те, що за словами позивача ніяких кредитних договорів з Банком вона не укладала, а на Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 01.07.2010 р. міститься не її підпис. Але, наявність тривалихкредитних договірних правовідносин між Банком та [PERSON] підтверджується випискою за рахунком по кредитним карткам позивача (а.с.45). Виписка по кредитним карткам/рахунку [PERSON] є належним та допустимим доказом по справі за таких підстав. Згідно п. п. 3. 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1.2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566 є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п. 5.4. Положення № 254 особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п. 5.6 Положення № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, банківська виписка по рахунку Позичальника є належним та допустимим доказом, який підтверджує фактичне укладення договору між сторонами, видачу кредитних коштів, часткового виконання боржником умов договору, нарахування заборгованості (процентів, пені) тощо. Кредитні правовідносини між Позивачем та Банком склалися ще з 01.07.2010 р. і на підставі цього договору про надання банківських послуг [PERSON] отримала в Банку сім кредитних карток, що підтверджено відповідною довідкою (а.с.46), за якими Позивач здійснював активне користування кредитним лімітому розмірі 6 000 грн. Договірні правовідносини між Банком та [PERSON] були актуалізовані та підтверджені також 04.11.2014 р. шляхом підписання Позивачем другої анкети-заявипро приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.33), яка позивачем не оспорюється. Також на підтвердження укладання та підписання саме 01.07.2010 р. [PERSON] договору з Банком про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідачем надано скріншот з банківського програмного комплексу „Єдина клієнтська база" та фотокартку [PERSON] з кредитною карткою, яка була здійснена у відділенні Банка 01.07.2010 р. о 12 голині 04 хвилини 09 секунд (а.с.47-48). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Але суду не було надано доказів наявності підстав недійсності правочину, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Більш того, вищезазначені в рішенні докази свідчать про реальне волевиявлення сторін на отримання та користування позивачем кредитних коштів, та фактичне виконання сторонами умов кредитних зобов`язань. При цьому в позові взагалі не зазначено, за якою саме правовою підставою позивач вважає недійсним оспорений ним договір, тоді як ці підстави прямо передбачені ст.ст.218-235 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed