Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

30 липня 2019 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Першого Київського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області, Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України, Держави України в особі Міністерства юстиції України про стягнення з ГУПФ України в Одеській області 8612 грн. 62 коп.; стягнення з держави Україна в особі Міністерства юстиції України 98715 грн. 06 коп., посилаючись на те, що Київським районним судом м. Одеси 30 липня 2012 року видано виконавчий лист, за яким зобов`язано УПФ України в Київському районі м. Одеси виконати перерахунок та виплату позивачеві основної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком , відповідно до вимог ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаю з 01 квітня 2010 року, проте до цього часу рішення суду не виконано. Представник відповідача Першого Київського відділу ДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їхню безпідставність. Представник відповідача Управління ДВС ГТУЮ в Одеській області надав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що є неналежним відповідачем. Представник відповідача Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у рішенні суду не вказано чіткої суми стягнення, а тому підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України не має. Представник відповідача Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області надав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що є неналежним відповідачем. Представник відповідача Головного територіального управління юстиції в Одеській області надав відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2010 року визнано неправомірними дії Управління пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо нарахування і виплати основної та додаткової пенсії [PERSON] як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду 2 групи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01 квітня 2010 року; зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси виконати перерахунок та виплату [PERSON] основної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров"ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, відповідно до вимог ст.ст. 50. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 1 квітня 2010 року. Постановою державного виконавця від 03 серпня 2012 року відкрито виконавче провадження за вказаною постановою. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року по справі 210/5378/17-ц. Зазначені правовідносини виникають з Закону України «Про виконавче провадження». Слід зазначити, що фактично, позивач скаржиться на невиконання рішення суду, через бездіяльність державного виконавця, а тому, слід роз`яснити позивачеві його право звернутися зі скаргою на дії (бездіяльність) державного виконавця. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed