Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування транспортного засобу. Просить суд витребувати з володіння відповідача транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER]. Свої вимоги мотивував тим, що 27 листопада 2013 року у [PERSON] було придбано транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER], дане придбання було оформлено через довіреність на право управління та розпорядження транспортним засобом. У подальшому даним автомобілем користувався позивач та його двоюрідний брат [PERSON] У листопаді 2014 року позивач повідомив свого брата про необхідність часткового ремонту спірного автомобіля, у зв'язку з чим останній висловив бажання самостійно зайнятись цією справою, оскільки йому відомо станцію технічного обслуговування. З цього моменту автомобіль був переданий [PERSON] для реалізації ремонтних робіт та до сьогоднішнього дня не відомо місце знаходження спірного автомобіля. [PERSON] зник, місце перебування його не відоме. 17 січня 2015 року позивачем було подано до Дарницького РУГУ МВС України у м. Києві заяву про вичленення кримінального правопорушення. У межах досудового розслідування даного кримінального правопорушення було з'ясовано , що 30 січня 2015 року транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER] був перереєстрований на [PERSON] При цьому позивач звертає увагу суду, що жодних документів пов'язаних з відчуженням автомобіля не підписував, повноваження на вчинення таких дій також нікому не давав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, додатково надавши пояснення аналогічні викладених в позовній заяві, зазначаючи при цьому, що позивач фактично набув право власності на спірний транспортний засіб на підсаві довіренності, що була видана [PERSON] Право власності на спірний автомобіль, що виникло у [PERSON] в ході судового розгляду не оспорювалось. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов'язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов'язаннями. Судом встановлено, 27.11.2013 року на підставі довіреності між [PERSON] та [PERSON], посвідченої Приватним нотаріусом Драновським Ю.М. було придбано транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER].(а.с. 7) Згідно листа Управління державної автомобільної інспекції в м. Києві від 19.03.2015 року № 47/4613, новий власник автомобіля марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER], з 30.01.2015 року є [PERSON].(а.с. 6) Статтею 387 Цивільного кодексу України закріплено право витребування власником свого майна у особи, яка безпідставно заволоділа цим майном. З контексту вказаної норми вбачається, що позивачем може бути лише законний власник, особа, яка володіє майном на відповідній правовій підставі. Відповідачем виступає особа, яка заволоділа чужим майном, або набула його за відповідним правочином з третьою особою. Незаконне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на правовий титул. Незаконні володільці відповідають перед власником майна неоднаково, залежно від того, чи є вони добросовісними або недобросовісними набувачами майна. Частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно. Згідно роз'яснень, наданих у п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5, у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України . Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 Цивільного кодексу України. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. ( Правова позиція Верховного Суду України у Справі № 6-88цс13 від 02.10.2013 року) За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Таким чином, даною статтею передбачена можливість виникнення недоговірних зобов'язань двох видів: внаслідок безпідставного набуття майна за рахунок іншої особи та внаслідок безпідставного збереження майна за рахунок іншої особи. Умовами виникнення зобов'язань внаслідок безпідставного набуття майна є: збільшення майна у однієї особи; втрата майна іншою особою; причинний зв'язок між збільшенням майна у однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, - відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Під час розгляду справи позивач стверджував, що набув право власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER] на підставі довіреності між [PERSON] та [PERSON], посвідченої Приватним нотаріусом Драновським Ю.М. від 27.11.2013 року. Однак, як було встановлено в судовому засіданні, автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER], був переданий позивачу на підставі довіреності укладеної між [PERSON] та [PERSON], посвідченої Приватним нотаріусом Драновським Ю.М. від 27.11.2013 року. В подальшому позивач добровільно передав даний транспортний засіб у користування [PERSON] з яким на момент позову зв'язків не підтримує. Разом з тим 30.01.2015 року була здійснена перереєстрація транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER] на нового власника [PERSON] за довідкою рахунком, дана реєстрація не скасована. Таким чином, підстав для витребування автомобіля марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER T-4», 1997 року випуску, номер шасі [NUMBER] у відповідача з його володіння не має. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування транспортного засобу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed