Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

27.05.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.01.2000 року відповідач продав, а він придбав та став єдиним власником квартири [ADDRESS]. Після продажу квартири та отримання коштів за її продаж відповідач, який з того моменту не проживав в квартирі, не знявся з реєстраційного обліку не сплачуючи при цьому ні комунальні послуги, ні витрати на утримання та ремонт квартири, чим порушує його законне право власника на вільне користування належним йому майном. Просить позбавити відповідача права користування житловим приміщенням у відповідності до ст. ст.. 391, 405 ч.2 ЦК України з підстав не проживання в спірній квартирі з 2000 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просить позов задовольнити, позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, оскільки це необхідно для зняття з реєстраційного обліку з адреси [ADDRESS], посилаючись на ті обставини, що хоча фактично відповідач втратив право користування спірним приміщенням у зв'язку з переходом права власності на квартиру від нього до позивача., але інший спосіб захисту права позивача на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України", на підставі якого можливо зняти відповідача з реєстрації,чинним законодавством не передбачений Відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав, суду пояснив, що договір купівлі-продажу спірної квартири в 2000 році він уклав не з власної волі в зв'язку з чим він не може бути дійсним, іншого житла та місця для реєстрації він не має, з жовтня 2000 року до теперішнього часу він неодноразово звертався до правоохоронних органів та до суду з відповідними заявами про захист його прав від неправомірних дій відповідача та його матері з метою визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, повернення майна, яким незаконно заволодів відповідач, вселення в квартиру, однак в задоволенні його позовних вимог було відмовлено. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено: Згідно договору купівлі-продажу від 14.01.2000 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На теперішній час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи - [PERSON], [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2005 року, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005 року та ухвалою апеляційного суду Одеської області, як касаційного суду, від 10.12.2007 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Крім того, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005 року відмовлено [PERSON] у вселенні у спірну квартиру. Таким чином, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27.10.2005 року про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та вселення у спірну квартиру від 14.01.2000 року набрало законної сили та є обов'язковим для суду та сторін Як встановлено у рішенні апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005 року, оскільки наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 14.01.2000 року недійсним [PERSON] не доведена, то з припиненням у нього, як у власника, права власності на цю квартиру, він також втратив і право користування нею. Також, цим рішенням встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї власника [PERSON] у розумінні ст.156 ЖК України, та встановив, що фактично існує спір щодо користування спірною квартирою між колишнім та новим власником спірної квартири.. Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України. За положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. В даному випадку встановлено, що між сторонами виник спір між власником та колишнім власником спірної квартири щодо права відповідача користування цією квартирою. Проте, позовні вимоги про припинення права користування житловим приміщенням [PERSON] заявлені на підставі ст.ст. 405, 391 ЦК України, які передбачають можливість вирішення питання про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням члена сім'ї власника, а не позбавлення права користування, оскільки позбавлення прав існує за наявності у особи такого права, натомість тому, як встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області [PERSON] втратив право користування спірною квартирою та підстави для його вселення були відсутні. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про позбавлення відповідача права користування квартирою [ADDRESS] як члена сім'ї власника квартири на підставі ст.ст.391, 495 України, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed