Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

10 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № DNH4KP82350229 від 24.07.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1994,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,008% на рік, кінцевий термін повернення - 24.07.2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідачка порушила умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 02.12.2013 року виникла заборгованість у розмірі 33722,28 грн., а саме: 1994,20 грн. - заборгованість за кредитом, 10170,14 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 19475,93 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1582,01 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 23722,28 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10000 грн. (а.с. 2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 72-73). В апеляційній скарзі апелянт ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 77-79). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову до [PERSON], ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до договору № DNH4KP82350229 від 24.07.2006 року [PERSON] отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 1994,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,008% на рік, кінцевий термін повернення - 24.07.2007 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Позивачем заявлено, що відповідач порушив умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 02.12.2013 року виникла заборгованість у розмірі 33722,28 грн., а саме: 1994,20 грн. - заборгованість за кредитом, 10170,14 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 19475,93 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штроф (фіксована частина), 1582,01 грн. - штраф (процентна складова). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції, посилаючись на п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення п.7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та виходячи із того, що строк дії кредитного договору № DNH4KP82350229 від 24.07.2006 року закінчився 24.07.2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 24.07.2010 року, а до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) - 24.07.2008 року, а позивач звернувся з позовом до суду 10.02.2014 року, тобто з пропуском позовної давності, що на думку суду є підставою для відмови у задоволенні позову до боржника, навіть за відсутності заяви боржника щодо застосування строку позовної давності. Враховуючи п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходячи зі змісту ч.4 ст. 559 ЦК України, та з урахуванням строку дії кредитного договору (до 24.07.2007 року), суд дійшов висновку щодо відмови у позові до поручителя, оскільки порука поручителя припинена з 25.01.2008 року, договір поруки укладено 20.10.2010 року, тобто після закінчення строку дії основного договору. З висновками суду щодо відмови у задоволенні позову до поручителя Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» у зв'язку з припиненням поруки, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені обґрунтовано та відповідають нормам матеріального та процесуального права, а тому в цій частині рішення слід залишити без змін. Крім того, колегія суддів враховує, що договір поруки між банком та ПАТ «Акцент-Банк" укладено 20.10.2010 року, тобто після закінчення строку дії основного договору, і на час укладання зазначеного договору порука є припиненою. Однак, з висновками суду 1 інстанції, щодо відмови у задоволенні позову до [PERSON] колегія судів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог про часткове їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до заяви позичальника № DNH4KP82350229 від 24.07.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1994,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,008% на рік, кінцевий термін повернення - 24.07.2007 року, однак свої зобов'язання за цим договором позичальник не виконує і станом на 02.12.2013 року має заборгованість у розмірі 33722,28 грн., а саме: 1994,20 грн. - заборгованість за кредитом, 10170,14 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 19475,93 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1582,01 грн. - штраф (процентна складова). За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Проте вказані положення цього Закону стосуються позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямовані на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача, як слабшої сторони договору споживчого кредиту, про що також зазначено у п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням змін і доповнень, внесених постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 7. При цьому Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності (правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13). Між тим, відмовляючи в задоволені позову про стягнення вказаної заборгованості за пропуском строку позовної давності банком, який звернувся до суду з таким позовом в лютому 2014 року, в той час коли за умовами договору кредит був наданий на строк по 24.07.2007 року, суд зазначене залишив поза увагою і не врахував, що відповідач наведену в позові суму кредитної заборгованості не спростував і про застосування строку позовної давності при розгляді справи не заявляв, у зв'язку з чим правових підстав для застосування такого строку у суду не було. При ухваленні нового рішення апеляційний суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, щодо невизнання «Умов та правил надання банківських послуг» складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані «Умови та правил надання банківських послуг» не містять підпису позичальника, та не має доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» розумів позичальник, підписуючи заяву про видачу кредитної картки, в якій зазначено, що він ознайомлений з «Умовами надання банківських послуг». За таких обставин апеляційний суд виходить зі змісту позовних вимог та з наявних в заяві про видачу кредиту умов кредитування, а саме: розміру кредитування, розміру процентної ставки та враховує розрахунок заборгованості щодо її розміру за кредитом та процентами. Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, то колегія суддів виходить із того, що вони не передбачені в заяві про видачу кредиту, а тому не підлягають задоволенню. Отже, з урахуванням умов заяви позичальника та меж заявлених позовних вимог, стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] підлягає заборгованість в сумі 12 164,34 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 1 994,20 грн., заборгованість по відсоткам - 10 170,17 грн. Що стосується вимог про стягнення витрат на оплату правової допомоги, то колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано, згідно вимог ст. 57 ЦПК України, відповідного розрахунку, який би підтверджував, які саме фактичні витрати понесені стороною на надання правової допомоги та хто саме надавав таку допомогу. Крім того, колегія суддів враховує, що позивач є юридичною особою, яка має свій департамент правового забезпечення, працівники якого наділені відповідними повноваженнями. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України та виходячи зі змісту ЗУ «Про судовий збір», сплачений позивачем судовий збір, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на його користь відповідно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: partial