Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

03.09.2020 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про , Обласної філії Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» про стягнення штрафних санкцій, процентів та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17.03.2010 року стягнуто з КС «Перше кредитне товариство» на її користь суму внеску за депозитними Договорами №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2006 року з урахуванням додаткового Договору №1,2 від 11.07.2008 року, від 21.07.2008 року, №ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року з урахуванням додаткового Договору №1 від 21.08.2008 року, додаткового Договору №2 від 07.10.2008 року в розмірі 89 765,48 грн. Борг у розмірі 2 430, 35 грн. було стягнуто з відповідача. Листом Головного управління юстиції від 30.12.2010 року повідомлено про повернення виконавчого листа стягувачеві, з пропозицією повторного пред`явлення до 30.12.2013 року, залишок боргу 84 949, 68 грн. 28.01.2011 року винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження на суму 84 949, 68 грн. 29.07.2011 року відкрито виконавче провадження, приєднане до зведеного виконавчого провадження, а вже 29.06. 2011 року зупинено на підставі ухвали господарського суду Одеської області по справі 7/17/2087/2011 від 30.05.2011 року про банкрутство та встановлення мораторію на стягнення. Рішення набрало законної сили, але відповідач ухиляється від виконання рішення суду. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача суму пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2008 року з урахуванням додаткового Договору №1,2 від 11.07.2008 року, №ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року з урахуванням додаткового Договору №1 від 21.08.2008 року, додаткового Договору №2 від 07.10.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок: за період з 01.12.2019 року по 01.06.2020 року у сумі 9 255,77 грн.; процентів за договорами №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2008 року з урахуванням додаткового Договору №1,2 від 11.07.2008 року, №ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року з урахуванням додаткового Договору №1 від 21.08.2008 року, додаткового Договору №2 від 07.10.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок: за період з 2009 по 2019 роки в сумі 180108,50 грн.; моральну шкоду у розмірі 21 273,00 грн., та матеріальні витрати у розмірі 4 225,00 грн. Правовим обґрунтуванням своїх вимог позивач зазначив ч.1 та 2 ст.509, ч.1 ст.598, ст.ст.525, 526, 599, 600, 601, 604, 609, 611, 631,1046, ч.1 ст.1048, 1049, 1054, ч.2 ст.551, ст.ст.1, 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 07.09.2020 року позовну заяву [PERSON] провадження по справі відкрито та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, та зазначила, що позов [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності , та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, 20.01.2021 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з необґрунтованістю. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] були укладені з КС «ПКТ» договір №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. 11.07.2008 року між вказаними сторонами був укладений додатковий договір №1 до договору про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2008 року. 21.07.2008 року між вказаними сторонами був укладений додатковий договір №2 до договору про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2008 року. Крім того, 20.08.2008 року між сторонами було укладено договір №ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. 21.08.2008 року між вказаними сторонами був укладений додатковий договір №1 до договору про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ № ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року. 07.10.2008 року між вказаними сторонами був укладений додатковий договір №2 до договору про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ № ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року. На підставі всіх вказаних договорів КС «ПКТ» отримало від позивача грошові кошти на умовах їх повернення, а саме: за договором №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2008 року про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ були отримані грошові кошти у сумі 12 000 грн. строком на 12 місяців, тобто, строком повернення 23 червня 2009 року зі сплатою 20 % річних за користування коштами (з урахуванням додаткового договору від 11 липня 2008 року №1, укладеним у зв`язку з поповненням внеску [PERSON] на суму 10 000 грн., та з урахуванням додаткового договору від 21 липня 2008 року №2, укладеним у зв`язку з поповненням внеску [PERSON] на суму 7 000 грн); за договором №ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року про залучення внеску /вкладу/ члена кредитної спілки на депозитний рахунок /внесок/ були отримані грошові кошти у сумі 3700 грн. строком на 12 місяців, тобто, строком повернення 20.08.2009 року зі сплатою 21 % річних за користування коштами (з урахуванням додаткового договору від 21 серпня 2008 року №1, укладеним у зв`язку з поповненням внеску [PERSON] на суму 41 800 грн., та з урахуванням додаткового договору від 07 жовтня 2008 року №2, укладеним у зв`язку з поповненням внеску [PERSON] на суму 4850,00 грн.) Умови вказаних договорів КС «ПКТ» не виконало, отримані грошові кошти позивачу не повернула. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17.03.2010 року стягнуто з КС «Перше кредитне товариство» на користь позивача суму внеску за депозитними Договорами №ЛВ-1/0116/08/1551 від 23.06.2006 року з урахуванням додаткового Договору №1,2 від 11.07.2008 року, від 21.07.2008 року, №ЛВ-1/0160/08/1434 від 20.08.2008 року з урахуванням додаткового Договору №1 від 21.08.2008 року, додаткового Договору №2 від 07.10.2008 року в розмірі 89 765,48 грн. Рішення суду набрало законної сили та було видано виконавчий лист. Вказані обставини учасниками справи не оскаржуються. В силу приписів ч.ч.1 та 4 ст.82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню, підстав для сумнівів щодо їх достовірності не виявлено. Відповідно до правової позиції, сформованої Великою палатою Верховного Суду у справі № 910/10156/17 (постанова від 10.04.2018 року, п.п.34-38), термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Зазначена вище судом правова позиція, сформована Великою палатою Верховного Суду у справі № 910/10156/17, є останньою у подібних правовідносинах. Враховуючи викладене, застосування ст.1048 ЦК України до правовідносин між сторонами, що ґрунтуються на неправомірному користуванні грошима за наявності відповідного невиконаного рішення суду про їх стягнення - не можливо. Також, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» - за наступних причин. Відповідно до ст.1 вказаного закону, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 цього Закону Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що обов`язковою умовою стягнення з боржника пені на підставі ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (ст.1) є обов`язкове визначення розміру пені «за згодою сторін», а подвійна облікова ставка НБУ (ст.30) є граничною межею, яку сторони не можуть перевищити цією згодою. Положення наданих позивачем до справи депозитних договорів не містять умов щодо погодження їх сторонами суми пені за прострочення повернення КС «ПКТ» суми депозитних вкладів та нарахованих процентів. З урахуванням цього, положення ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не є підставою для стягнення з КС «ПКТ» на користь позивача пені. Крім того, за преамбулою вказаного закону, він регулює саме «договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів», а не правовідносини щодо невиконання рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Зазначена норма також не містить конкретного розміру неустойки, який може бути стягнутий з боржника у зв`язку із невиконанням рішення суду, а отже ця норма також не є підставою для задоволення позовних вимог. Інші наведені позивачем норми ЦК України не містять підстав для стягнення з КС «ПКТ» пені на його користь, зокрема й не визначають її розмір. Крім того, що зобов`язання за депозитними договорами, укладеними між сторонами, є припиненими - за наступних підстав. 31 травня 2011 року Господарським судом Одеської області було порушено провадження у справі №7/17-2087-2011 про банкрутство Кредитної спілки «Перше Кредитне Товариство». Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року у справі №7/17-2087-2011 було припинено провадження у справі про банкрутство КС «ПКТ» у зв`язку зі затвердженням мирової угоди. Зазначена ухвала набрала законної сили, не скасована та зберігає чинність на теперішній час. Пунктом 1 вказаної Мирової угоди суд ухвалив затвердити мирову угоду, укладену від між Комітетом Кредиторів та Боржником в особі керуючого санацією - арбітражного керуючого, на підставі протоколу засідання комітету кредиторів від 15 лютого 2016 року. Третім пунктом Мирової угоди передбачено, що з дня затвердження мирової угоди Боржник приступає до погашення вимог кредиторів згідно з умовами мирової угоди. Відповідно до частин 1-3 та 4 статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до частини 5 статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно частин 2 та 3 статті 37 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (Закон та відповідна його редакція, що були чинні на час постановлення ухвали від 05 квітня 2016 року у справі №7/17-2087-2011) мирова угода набирає чинності з дня її затвердження господарським судом і є обов`язковою для боржника (банкрута), кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, кредиторів другої та наступних черг. Одностороння відмова від мирової угоди не допускається. Отже, з моменту затвердження Господарським судом Одеської області мирової угоди у справі №7/17-2087-2011 шляхом постановлення ухвали від 05 квітня 2016 року - зобов`язання з виконання депозитних договорів трансформувалися у зобов`язання з виконання умов мирової угоди, відповідні обов`язки з виконання цієї мирової угоди виникли на підставі рішення суду (зазначена вище ухвала), цей випадок виникнення цивільних прав ґрунтується на приписах законодавства України (наведені вище норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Трансформація зобов`язань (зобов`язальних правовідносин) відповідає правовим позиціям Верховного Суду: Постанова ВС у складі КЦС від 08 липня 2020 року у справі № 643/9153/19; Постанова ВС у складі КЦС від 10 червня 2020 року у справі № 204/2379/15-ц; Постанова ВС у складі КЦС від 07 квітня 2020 року у справі № 753/4256/17. При цьому, у Постанові від 10 червня 2020 року в справі №204/2379/15-ц Верховний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, «договірне зобов`язання відповідача з повернення отриманої позики трансформувалось у зв`язку з ухваленням 14 квітня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення у справі № 204/3627/13-ц у грошове зобов`язання з виконання рішення суду.» Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 07 квітня 2020 року в справі №753/4256/17, зазначивши, що «договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду.». Крім того, ухвала Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року у справі №7/17-2087-2011 не передбачає нарахування будь-яких процентів (відсотків) на суми грошових коштів, що мають бути сплачені Кредитною спілкою на користь кредиторів. Не містив відповідних норм й Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та не містить його Кодекс з процедур банкрутства. Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частиною 1 статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, вимоги Позивача про стягнення з Кредитної спілки процентів за договорами за період з 2009 року по 04.04.2016 року не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку позовної давності, а за період з 05 квітня 2016 року по 2019 рік у зв`язку з відсутністю відповідних зобов`язальних правовідносин між сторонами у справі та відсутності у Кредитної спілки зобов`язання (обов`язку) нараховувати та сплачувати ці проценти. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.З) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування вказаної вимоги Позивач вказує на погіршення свого стану здоров`я, а саме - погіршення роботи органів зору. При цьому Позивач зазначає, що причиною погіршення стану її здоров`я «в даний час» є «невдала операція 2002, 2003 років у Київському офтальмологічному центрі». Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями чи бездіяльністю Кредитної спілки, та станом її здоров`я Позивача, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed