Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

22 листопада 2013 року між сторонами був укладений депозитний договір «Стандарт» № SAMDNWFD0070020150200, за яким банк прийняв від вкладника 1970 грн. строком на 366 днів зі сплатою 18% річних, з можливістю поповнення вкладу. Останнє поповнення вкладу відбулось 15 лютого 2014 року і загальна сума вкладу становила 8370 грн. 23 жовтня 2014 року позивачем подана відповідачу заява про припинення договору та виплату йому суми депозиту та відсотків шляхом перерахування на його картковий рахунок у цьому ж Банку. 20 січня 2014 року між сторонами був укладений депозитний договір «Стандарт» № SAMDNWFD0070062312100, за яким банк прийняв від вкладника 31460,0 доларів США строком на 6 місяців зі сплатою 9% річних. Договір передбачав можливість його розірвання шляхом повідомлення про це за два банківські дні до такої дати. 23 жовтня 2014 року позивачем подана відповідачу заява про припинення вказаного договору та виплату йому суми депозиту та відсотків шляхом перерахування на його рахунок у філії ТВБВ № 10023/0391 Черкаського обласного управління АТ «Ощадбанк». Позивач, уточнивши свої вимоги в частині відсутності посилань на ст. 625 ЦК України, та посилаючись на те, що відповідач не виконує умови договору та не повертає йому його кошти за депозитними договорами, просить стягнути з відповідача станом на 22 квітня 2015 року 8370 грн. та відсотки за вказаним договором в сумі 2131,63 грн., а також 31460,0 доларів США та відсотки за вказаним договором в сумі 3720,46 доларів США. Крім того позивач просив стягнути витрати по справі за надання правової допомоги в сумі 2500 грн. На підтримку своїх вимог позивач пояснив, що дійсно, знаходячись в м. Ялта Автономної Республіки Крим 22 листопада 2013 року він уклав гривневий депозитний договір з можливістю його поповнення для чого через банкомат клав на рахунок кошти. У квітні 2013 року він також в м. Ялта уклав депозитний договір на 30000 доларів США. Пізніше, перебуваючи в м. Сміла, він поклав на депозит ще 1000 доларів США і йому було лише переоформлено новий договір строком на 3 місяці, в який ввійшли і ці кошти. Знову знаходячись в м. Ялта, 20 січня 2014 року він, не отримуючи коштів, переоформляє доларовий депозитний договір на 6 місяців під 9%. Повернувшись на Україну він звернувся до банку з проханням припинити дію обох договорів з виплатою йому суми депозитів та відсотків, що на них по кожному нараховані, проте фактично отримав відмову, з посиланням на те, що вказані договори оформлені на території Республіки Крим. Представник відповідача позов не визнала повністю, посилаючись на те, що ухвалами Центрального районного суду м. Сімферополь від 21 квітня та 4 червня 2014 року Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» призначена повіреним управляючим майном ПАТ КБ «ПриватБанк» у Республіці Крим та місті федерального значення Севастополь з правом проведення розрахунків з вкладниками за рахунок майна, що передано в забезпечення позову про захист інтересів кола осіб по виконанню зобовязань. Позивачем не надано доказів того, що він не отримав свої депозитні вклади за рахунок майна, що незаконно вибуло з володіння банку, а тому відсутні підстави для задоволення його вимог, з врахуванням фактичного внесення коштів у відділення на території АР Крим. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. За ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банках на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Так за ст. ст. 1058, 1060 ЦК України за договором банківського вкладу одна сторона, що прийняла від другої сторони або для неї грошову суму, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором; за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника та умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За умовами договору від 22 листопада 2013 року позивач мав право поповнювати свій вклад та нарахування процентів здійснювалося щомісяця. Згідно п.п.3,5 вказаного договору в разі закінчення його строку і відсутності заяви вкладника про його припинення він продовжував діяти на той же строк, а також він мав право на його дострокове розірвання. 23 жовтня 2014 року позивачем подана заява про припинення дії договору укладеного на 366 днів і 22 листопада 2014 року він повинен був отримати належні кошти та проценти, що на них нараховані. Оскільки до цього часу вимоги вкладника, що відповідають вимогам законодавства та договору, не виконані, по ньому продовжують нараховуватися відсотки, які на час розгляду справи станом на 22 квітня 2015 року становлять 2131,63 грн. За умовами договору від 20 січня 2014 року (п.2) нарахування процентів починається з моменту надходження до банку коштів та здійснюється за кожен календарний день, крім дня повернення вкладу. Статтею 1061 ЦК України встановлено обов'язок виплати процентів владнику, розмір нарахування яких визначається договором. Відповідно до п. 4 договору його дія припиняється з виплатою всієї суми вкладу із відсотками, належними по ньому, а також за п.п.10-12 сторони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати його розірвання. 23 жовтня 2014 року позивачем подана заява про дострокове припинення дії договору, що був укладений на строк 6 місяців, оскільки з 21 липня 2014 року його дію було продовжено на той же строк, а тому по ній банком повинно було бути прийнято рішення з виплатою всіх належних йому сум. Відповідач, не визнаючи позову, посилався на те, що депозити були оформлені та кошти внесені на території АР Крим, де позивач фактично проживав. Крім того банк був незаконно позбавлений свого майна, за рахунок якого відповідно до судових рішень АР Крим повинно бути здійснено погашення будь-яких зобовязань банку перед клієнтами. Для цих цілей було створено Автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників». В ході розгляду справи через відсутність поштового зв'язку з АР Крим та відсутність такої можливості у відповідача не отримано документального підтвердження відсутності позивача у списках жителів Криму, що мають право на отримання компенсації по вкладах ПриватБанку. Разом з тим з пояснень позивача вбачається, що він дійсно звертався до вказаного фонду, проте він не має паспорта громадянина РФ та кримської реєстрації в зв'язку з чим йому відмовили у внесенні до списку осіб, що мають право на отримання своїх вкладів за рахунок майна банку. Про правдивість вказаних пояснень свідчать також оригінали договорів, що надав під час розгляду справи [PERSON] Крім того з його показів вбачається, що він неодноразово звертався до банку, в тому числі і до його головного офісу, де йому фактично не відмовляли у поверненні депозитів, але пропонували зачекати до з'ясування всіх обставин чи переоформити договори надалі. Посилання на те, що кошти були внесені у відділення банку на території АР Крим суд не може взяти до уваги, оскільки договори банківського вкладу укладалися саме з банком, від імені якого діяли його філії та відділення, а також на даний час він як юридична особа зареєстрована на території України та здійснює свою діяльність. На підставі наведеного суд вважає, що вимоги позивача є правомірними, оскільки відповідають умовам договору та діючому законодавству, а дії відповідача порушують його права. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору, а тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України вони повинні бути стягнуті з відповідача в разі постановлення рішення проти нього. Таким чином з банку на користь позивача повинні бути стягнуті витрати по справі за надання останньому правової допомоги, а також на користь держави судовий збір в розмірі 3-х мінімальних заробітних плат, оскільки ціна позову у валюті України значно перевищує цей граничний розмір. На підставі ст. ст. 638, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність", ст. 24 ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved