Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання такими що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що рішенням суду від 04.08. 2014 року, по справі № 305/1188/14-ц за ним визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] Згідно будинокової книжки, в належному йому житловому будинку, зареєстровані відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Однак, відповідачі вже більше шести місяців не проживають за місцем реєстрації. Місцем проживання останніх є [ADDRESS]. На підставі наведеного, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явився, натомість його представник [PERSON], надав суду заяву (реєстрація по канцелярії суду за вх. номером 61/2015-вх від 12.01. 2005 року) в якій просить розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судове засідання не з"явилися, однак надіслали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування цивільного процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Момент виникнення права на захист у власників житла пов'язаний з моментом виникнення права власності, оскільки тільки власник повною мірою може використати належні йому права на захист. Правочини про відчуження чи набуття у власність будинку підлягають обов'язковій державній реєстрації і, відповідно, право власності на будинок виникає саме з моменту державної реєстрації документів, що встановлюють це право. З матеріалів справи слідує, що позивачу [PERSON], на праві приватної власності в цілій частині належить житловий будинок [ADDRESS] На даний час у спірному житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак за місцем своєї реєстрації фактично не проживають. З метою усунення будь-яких обмежень у здійсненні права власності на вищевказаний житловий будинок, позивач, має намір здійснювати власні майнові права безперешкодно, тому і звернувся до суду з даним позовом. Згідно ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Суд констатує, що у відповідачів, відсутні будь-які правові підстави для проживання чи реєстрації у спірному будинку, будь-яких доказів про вселення їх у спірне житло у встановленому законом порядку та (чи) набуття права користування спірним будинком суду не представлено, крім того, вказану обставину по суті і самі відповідачі визнали, про що вказали у поданих письмових заявах. При цьому, слід зазначити, що довготривалість користування самоправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього, незалежно від того, що в окремих випадках особи, які самоправно вселилися на жилу площу фактично вступають у договірні відносини, відкривають особистий рахунок, сплачують комунальні послуги тощо. За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. До порушень права користування відносяться, наприклад, випадки самоуправного заняття приміщення в будинку власника, що належить йому на праві приватної власності. За таких обставин, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи те, що реєстрацією відповідачів в житловому приміщенні чиняться перешкоди у здійсненні позивачем права власності нерухомим майном, тому суд приходить до висновку, що відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід визнати такими, що втратили право користування спірним будинком. Питання про стягнення з відповідачів судових витрат позивачем не ставилося.

Outcome: approved