Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

29 січня 2016 року позивач звернулась в суд з позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в розмірі 1 / 3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня подачі позовної заяви та до повноліття [PERSON], тобто до [INFO], а починаючи з 17.03.2014 року стягнення проводити у розмірі 1 / 4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO], допустити негайне виконання рішення по справі згідно п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України; судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала, просила задовольнити повністю ( а.с. 11-12). Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково , при цьому зазначив, що відповідач згоден сплачувати аліменти на утримання дітей, однак з врахуванням того, що останній не має заробітку, перебуває у пошуках роботи, не стоїть на обліку у службі зайнятості , не є приватним підприємцем , просив визначити розмір аліментів саме 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє частково, з наступних підстав. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 1 ст. 189 цього Кодексу батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі та виплачуються щомісячно. Згідно із ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, які мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 СК України. Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Судом встановлено, що сторони із 25 серпня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу в грудні 2014 року між батьками проживають разом із матір»ю та знаходяться на її утриманні ( а.с. 5-8). Домовленість між сторонами щодо утримання дітей відсутня. Відповідач самостійно не допомагає позивачу щодо матеріального утримання синів. Разом з цим , також з»ясовано зі слів представника відповідача, що батько дітей не працює, доходів на сьогодні не має, не є приватним підприємцем, інших дітей яким-би сплачував аліменти також не має, не є інвалідом, перебуває у пошуках роботи, погоджується щодо стягнення з нього аліментів в розмірі 30 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак з врахуванням вимог ст. 182 СК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей саме в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з 29.01.2016 року до [INFO]. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, сторони не позбавлені можливості звернутись до суду з позовною заявою про зменшення (збільшення) розміру аліментів, за наявності вказаних обставин. У відповідності до ст.ст. 88, 367 ЦПК України, суд стягує з відповідача - 551,20 грн. судового збору на користь держави, та рішення суду допускає до негайного виконання.

Outcome: partial