Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

22 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Краснокутського районного суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що він з відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області розірвано. Від цього шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час діти знаходяться на повному утриманні позивача, в зв'язку з чим за захистом інтересів малолітніх дітей позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явилася, однак надала заяву про визнання позову та про слухання справи у її відсутність. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи, судом встановлено, що дійсно сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 13 січня 2014 року - розірвано. Від цього шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження дітей: [PERSON] - серії [NUMBER] та [PERSON] - серії [NUMBER], батьками дітей записані: [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір'ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов'язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім'ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище відповідача [PERSON], а також те, що стягнень за іншими виконавчими листами у нього немає. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір" від 08.07.2011 року звільнена від сплати судового збору, а тому згідно з 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial