Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

13 липня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 21 липня 2016 року близько 19 години у дворі будинку [ADDRESS] , за своїм фактичним місцем проживання позивач залишила належний їй автомобіль «Кіа-Спортейдж» державний номер [NUMBER] . Приблизно о 19 год. 45 хв. на автомобіль упало дерево, чим позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду. Зазначає, що відповідач здійснює контроль за видаленням зелених насаджень. Матеріальна шкода, завдана позивачу, становить 74906,01 грн. та складається із шкоди, завданої автомобілю, у розмірі 73906,01 грн., що встановлено у висновку експерта-оцінювача, та 1000 грн. - вартість експертного дослідження. Також позивачу завдана моральна шкода у розмірі 50000,00 грн., яка виразилась у тому, що позивач зазнала негативних емоцій, пошкодження автомобіля створило труднощі, що полягали у тимчасовій неможливості вести звичний спосіб життя, крім того, позивач була позбавлена можливості вчасно забрати наприкінці липня 2016 року свою малолітню доньку, яка знаходилась на відпочинку у батьків позивача в м. Феодосія АР Крим, як це було погоджено заздалегідь, та позивач була змушена додатково швидко вирішувати питання щодо повернення дитини додому. З огляду на зазначене, позивач просив суд стягнути з Дніпровської міської ради матеріальну шкоду у розмірі 73906,01 грн., витрати з проведення експертного дослідження у розмірі 1000 грн., моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., а всього 124906,01 грн. Ухвалою суду від 14 липня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та призначено до розгляду по суті у судовому засіданні. Ухвалою суду, винесеною в судовому засіданні, яке відбулось 05.06.2018 року, задоволено клопотання позивача та замінено первісного відповідача - Дніпровську міську раду на належного відповідача - виконавчий комітет Дніпровської міської ради (а.с. 72-73). Відповідач виконавчий комітет Дніпровської міської ради 05.07.2018 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач зберігала свій автомобіль в порушення вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» у житловій зоні не на спеціально відведеному для цього майданчику, та поставила свій автомобіль під деревом заввишки 35 метрів, яке мало ознаки пошкодження, отже повинна була передбачати ризики зберігання автомобіля у невстановленому місці та під деревом з ознаками аварійності і руйнації. Позивачем не надано належних доказів того, що відповідач несе відповідальність за шкоду, завдану автомобілю позивача внаслідок падіння дерева. Позивачем не доведено балансову належність дерева та території, де воно знаходилось. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Позивач надала відповідь на відзив, в якому наполягала на позовних вимогах. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. [PERSON] на праві власності належить автомобіль «Кіа-Спортейдж» державний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. З постанови від 30.05.2017 року про закриття кримінального провадження, винесеної слідчим Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Ваніним А.О. вбачається, що 21.07.2016 року [PERSON] залишила свій автомобіль «Кіа-Спортейдж» державний номер [NUMBER] біля буд.19 по вул. Набережна Січеславська у м. Дніпро, та коли повернулась приблизно в 19 год. 45 хв. до свого автомобіля, то виявила його пошкодження внаслідок того, що на нього впало дерево. Також з вказаної постанови вбачається, що дерева, які знаходяться в дворі будинку [ADDRESS] , не знаходяться на балансі КП «Міськзеленбуд». Згідно звіту експертного дослідження автотоварознавця від 05.08.2016 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля«Кіа-Спортейдж» державний номер [NUMBER] складає 73906,01 грн. За послуги експерта позивач сплатив 1000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 26.07.2016 року. Пунктом 9 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення контролю за станом благоустрою та утриманням територій, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, їх озелененням, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Положеннями статті 25, частини першої статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території. Правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади Відповідно до пункту 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105, якими врегульовано питання утримання зелених насаджень (далі - Правила № 105), до елементів благоустрою віднесено, зокрема, зелені насадження (у тому числі, снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях. Пунктом 5.5 вказаних Правил № 105 передбачено, що відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі. Пунктом 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено право громадян звертатися до суду з позовами про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Відповідно до підпункту 7 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до змісту вказаної норми, умовою для відшкодування шкоди є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також наявність вини в завдаванні шкоди. Результат аналізу наведених норм з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільно-процесуального судочинства дає підстави для висновку про те, що законодавство не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди. Згідно ст.ст. 18, 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», підприємства, установи, організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію; відшкодувати збитки та іншу шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, установлених законодавством України. Посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону. Статтею 28 вказаного Закону визначено, що охорона, утримання та відновлення зелених насаджень на об`єктах благоустрою, а також видалення дерев, які виросли самосівом, здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів залежно від підпорядкування об`єкта благоустрою, а на земельних ділянках, переданих у власність, наданих у постійне користування або в оренду, - за рахунок коштів їх власників або користувачів відповідно до нормативів, затверджених у встановленому порядку. Таким чином, відповідно до проаналізованих вище норм матеріального права, організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень належить до відання виконавчого органу міської ради. Суд не може прийняти до уваги наданий відповідачем лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 12.10.2018 року № 1/5-1910 про те, що балансоутримувачем будинку за адресою [ADDRESS] є Комунальне підприємство «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, з огляду на наступне. Згідно ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать прибудинкові території, а елементами благоустрою є, зокрема, зелені насадження на прибудинкових територіях. З згаданого листа вбачається, що на балансі КП «Жилсервіс-2» знаходиться саме будинок за вказаною адресою, а межі прибудинкових територій, в тому числі житлового будинку [ADDRESS] не визначено. Факт завдання шкоди за участю відповідача має бути доведений саме позивачем, та суд приходить до висновку, що позивачем виконано вказану вимогу. Стосовно доводів відповідача про те, що позивач зберігала свій автомобіль у житловій зоні в порушення Правил дорожнього руху та Закону України «Про автомобільний транспорт» суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. З постанови слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Ваніна А.О. від 30.05.2017 року не вбачається, що позивач своїми діями сприяла виникненню чи збільшенню шкоди. Суд звертає увагу, що відповідачем також не доведено належними та допустимими доказами вини позивача у формі умислу або грубої необережності. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як вказано в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Виходячи з визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного судочинства, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачеві. З урахуванням зазначеного суд погоджується з позовними вимогами щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 73906,01 грн., та вартість експертного дослідження у розмірі 1000 грн. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що розмір матеріальних збитків згідно звіту експерта становить 50206,67 грн., оскільки в цьому ж експертному висновку вказано, що вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 73906,01 грн., а як вже зазначалось вище, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою вищезазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Суд вважає, що внаслідок бездіяльності відповідача позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у душевних хвилюваннях, позбавленням можливості використовувати пошкоджений автомобіль у повсякденному житті, нервової напруги, а тому з нього має бути стягнута моральна шкода, про яку просить позивач. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги обставини справи, характер діяння відповідача, ступінь моральних та психічних переживань позивача з приводу протиправних винних дій відповідача, та виходячи з принципу об`єктивності, засад розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що сума 10000 грн. в повній мірі зможе компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір, відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, у розмірі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial