Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

30 жовтня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Об"єднаної територіальної громади м. Лиман в особі [PERSON] міської ради Донецької області про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок та земельну ділянку після смерті [PERSON], що помер 16 травня 2016 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що її матері - [PERSON] на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою: вул. Вавилова, 13, с. Закітне, Лиманський район, Донецька область, та земельна ділянка площею 3,3207 га, розташована на території [PERSON] міської ради (колишньої Ямпільської селищної ради). Після смерті [PERSON] 22.12.2015 року відкрилася спадщина, що складалася із вказаних будинку та земельної ділянки, яку фактично прийняв батько позивача [PERSON], та за життя не встиг оформити своїх спадкових прав та отримати свідоцтво про право на спадщину. 16 травня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті позивач як єдина спадкоємиця у встановленому законом порядку прийняла спадщину, однак постановою державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори від 13.10.2017 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно позивачу було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи щодо належності спадкового майна спадкодавцеві [PERSON] Тому позивач звернулася до суду та присить визнати за нею право власності на спадкове майно. В судове засідання позивач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце проведення судового засідання, не прибула, надала до суду заяву, в якій просить суд розглянути позов без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.47). Представник відповідача\~[PERSON] міської ради Донецької області [PERSON], що діє на підставі довіреності від 03.01.2017 року (а.с.45), в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, рішення по справі просила ухвалити на розсуд суду за наявними у справі документами (а.с.44).\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача [PERSON], що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про народження серії ІІ-НО № 256536 (а.с. 16). [PERSON] на праві власності належав житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Вавілова, 17, с. Закітне, Лиманський район, Донецька область, який вона придбала згідно договору купівлі-продажу від 11 травня 1991 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5186911 від 26.10.2004 року (а.с. 11-12, 13). Також згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 020459, виданого 06 червня 2003 року, [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3207, кадастровий номер 1423056400:04:000:0161, яка розташована на території [PERSON] міської ради (колишньої Ямпільської селищної ради) Донецької області (а.с. 17). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-НО № 931634, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області 22 грудня 2015 року, [PERSON] померла (а.с. 15). [PERSON] та [PERSON] з 08 жовтня 1972 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у встановленому законом порядку, що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НО № 352270 (а.с. 16). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася із вказаного будинку та земельної ділянки. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Після смерті [PERSON] [PERSON] фактично прийняв спадщину, однак свідоцтва про право на спадщину не отримав та 16 травня 2016 року помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 947381, виданого 16 травня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с. 14). Так, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 65,8 кв. м, розташований за адресою: вул. Вавилова, 13, с. Закітне, Лиманський район, Донецька область, ринкова вартість якого відповідно до висновку про вартість майна станом на 23 жовтня 2017 року складає 59878,00 гривень (а.с. 25), та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3207, кадастровий номер 1423056400:04:000:0161, яка розташована на території [PERSON] міської ради (колишньої Ямпільської селищної ради) Донецької області, вартість якої згідно висновку експерта станом на 17 жовтня 2017 року складає 75048,00 гривень (а.с. 30). Згідно відомостей, наданих 09 листопада 2017 року державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори, єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] є його донька - позивач [PERSON] (а.с. 46). У встановлений законом шестимісячний строк [PERSON] прийняла спадщину (а.с. 46), однак, постановою державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON] [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи щодо належності спадкового майна спадкодавцеві (а.с. 19). \~Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються Конституцією України,\~\~ЦК України,\~ЗК України\~та\~ЦПК України. Так, згідно із ст. ст. 41,\~55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1\~ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що\~\~кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України\~встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.ч.1,3\~ст.1296 ЦК України).\~\~\~\~ \~\~\~\~ Згідно із\~ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу\~ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Ст. ст. 81,\~131 ЗК України\~передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ч.1\~ст. 1225 ЦК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1\~ст.1297 ЦК України). Відповідно до\~ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON] користуватися та розпоряджатися житловим будинком та земельною ділянкою, що входить до спадкового майна та належить їй в порядку спадкування відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обгрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: вул. Вавілова, 13, с. Закітне, Лиманського району Донецької області, та земельна ділянка, розташована на території [PERSON] міської ради (колишньої Ямпільської селищної ради) Донецької області, правомірно належали [PERSON], та які в подальшому прийняв у спадщину [PERSON]. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved