Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

04 березня 2019 року позивач звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень, щомісячно до повноліття дитини. В обґрунтування позову позивач вказала, що з відповідачем по справі перебувала у незареєстрованому шлюбі з жовтня 2016 року по липень 2018 року. Під час спільного проживання у них народилась спільна дитина, син [PERSON] . Відносини з відповідачем припинені, оскільки останній повернувся до Ізраїлю. Позивач вказала, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач надає незначну матеріальну допомогу, посилаючись на те, що вона сама повинна забезпечувати дитину. Відповідач є працездатною особою, з його злів працює неофіційно, тому просить суд стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, та вважає достатнім стягуваних з відповідача аліментів у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень, виходячи з розміру офіційної мінімальної заробітної плати в Ізраїлі в 2019 році становить 5 000 шекелів, що становить близько 35 000 гривень, та стану здоров`я дитини. 04 березня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями даний позов надійшов до провадження судді Кошля А.О. 05 березня 2019 року ухвалою судді позовна заява залишена без руху для усунення недоліків, 05 квітня 2019 року недоліки вказані в ухвалі судді усунені, в зв`язку з чим 08 квітня 2019 відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. У судді Кошля А.О. 18 липня 2019 року закінчився строк відрядження до суду для здійснення правосуддя. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 22 липня 2019 року, дана справа була розподілена на суддю Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області Ковальчук Т.А. Ухвалою суду від 22 липня 2019 року справа прийнята суддею Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області Ковальчук Т.А. до свого провадження та призначена до судового розгляду. Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року провадження по справі було зупинено до виконання судового доручення про вручення судових документів [PERSON] проживаючого в Державі Ізраїль, чи повідомлення про неможливість такого виконання. Частиною 8 статті 130 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502 цього Кодексу. Суд зауважує, що згідно зі статтею 3 Цивільно процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж установлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Статтею 6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року передбачено, що Договірні Сторони надають одна одній правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема складання і пересилання документів, їх вручення. Відповідно до розділу ІІ пункту 2.2. «Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54 (зі змінами)», у разі надіслання судом України доручення для виконання за кордоном цивільна справа, у зв`язку з якою складається доручення, призначається до розгляду з урахуванням розумних строків пересилання документів та виконання направленого доручення за кордоном. У разі можливості судом України призначається дата наступного судового засідання, на яке може прибути особа, що викликається, тому розгляд цивільної справи було призначено на 21 травня 2020 року. 21 травня 2020 року відповідач до суду не з?явився, відповідь про виконання судового доручення до суду не надійшло, судом було здійснено запит до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про надання інформації щодо виконання судового доручення про проведення окремих процесуальних дій на території Держави Ізраїль, тому розгляд справи було перенесено на 02 липня 2020 року. Так 02 липня 2020 року та 30 липня 2020 року розгляд справи не відбувся за неявкою відповідача та ненадходження відповіді про виконання судового доручення, справу було перенесено на 27 серпня 2020 року. 13 серпня 2020 року на адресу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з Держави Ізраїль надійшло виконане судове доручення з поясненнями відповідача по справі, згідно яких відповідач визнав, що [PERSON] є його сином. Розмір аліментів які просить стягнути позивач не визнає, так як розмір аліментів установлений законодавством України складає 50 доларів США на місяць, саме виплату такої суми готовий здійснювати щомісяця, з сином не бачиться, надсилає кошти позивачу на рік заздалегідь, заперечує проти розгляду справи без його участі (пояснення на іноземній мові а.с. 119, 121 та перекладені пояснення на українську мову [PERSON] а.с.145). У постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» зазначено тлумачення «розумного строку». У пункті 3 даної постанови зазначено, що розумним вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Крім того, вказана постанова поєднала визначення та його характеристику з огляду на поточну судову практику. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004 року та інші). З урахуванням особливостей розгляду справи, суд враховує правомірні інтереси осіб, які беруть участь у справі, які не можуть з`явитися до суду в межах встановленого строку розгляду справи з поважних причин, а саме у зв`язку із перебування відповідача [PERSON] за кордоном, розгляд справи неодноразово переносився, про що фіксувалось в автоматизованій системі документообігу суду «Д-3», та відповідно до виконаного доручення відповідачу з 06.07.2020 року було відомо про розгляд цивільної справи відносно нього, відомості про час та місце розгляду справи можливо відслідити на сайті Судової влади України, відповідач [PERSON] , який мешкає в Державі Ізраїль, в судове засідання на 27.08.2020 року не з`явився. У відповідності до ст. 280 Цивільно процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, крім того позивач не заперечує проти такого вирішення справи, надавши до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області відповідну заяву (а.с. 138). Оскільки сторони по справі в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільно процесуального кодексу України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відносинах між Україною та Ізраїлем діє Конвенція про стягнення аліментів за кордоном, укладена 20.06.1956. Встановлення і оспорювання походження дитини від певної особи регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є мати дитини в момент народження дитини. Але достатнім є дотримання форми визнання дитини, що передбачена законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої визнання має бути або було здійснене. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у справі є [PERSON] який є громадянином Держави Ізраїль, тобто іноземець у розумінні ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, відповідно до даної статті, іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 06.12.2017 року батьками [PERSON] , [INFO] , являються [PERSON] (громадянин Держави Ізраїль) та [PERSON] (громадянка України) (а.с.4). Відповідно до копії довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Чернетчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області № 411 від 20.12.2017р. до складу сім`ї [PERSON] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , входить та зареєстрований син [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , батько[PERSON] , та брат [PERSON] (а.с.19). Згідно копії виписок з медичної картки [PERSON] , встановлено, що дитина проходить лікування у лікаря ортопеда так як має діагноз установча кривошия та вальгустні стопи, крім того позивачем здійснюються обов`язкові медичні профілактичні огляди дитини та вакцинація (а.с.6-11). [PERSON] є громадянином України відповідно до частини 1 статті 7 Закону України „Про громадянство" від 18.01.2001 № 2235-III, в якій визначено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Таким чином з урахуванням вищезазначених норм міжнародних договорів, згода на обов`язковість надана Верховною Радою України, та з урахуванням того, що дитина є громадянином України та постійно проживає на території України, позивач - мати також постійно проживає на території України, то дана справа підсудна Магдалинівському районному суду Дніпропетровської області і до правовідносин зі стягнення аліментів підлягає застосуванню законодавство України. До вказаних правовідносин застосовуються норми права визначені Сімейним кодексом України, а саме Главою 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання». З доказів наданих позивачем судом встановлено, що малолітня дитина проживає із матір`ю, позивач просить стягнути з відповідача 7000 (сім тисяч) гривень, що перевищує мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, обґрунтувавши таку суму тим, що розмір офіційної мінімальної заробітної плати в Ізраїлі в 2019 році становить 5 000 шекелів, що становить близько 35 000 гривень та здоров`я дитини, однак не представлено належних розрахунків в обґрунтування заявлених до стягнення з відповідача аліментів. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При цьому, суд у відповідності до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України враховує матеріальне становище та стан здоров`я дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатного віку, наявність у нього рухомого та нерухомого майна та інші обставини, що мають істотне значення. Слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою одержувача. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи те, що дитина проживає разом із матір`ю, знаходиться на її утриманні, доказів про те, що відповідач надає кошти на їх утримання немає, з нього слід стягувати аліменти в примусовому порядку. При визначенні розміру аліментів судом враховується не тільки заробітна плата платника аліментів, але й інші види доходів, перелік яких наведений у постанові Кабінету міністрів України від 26 лютого 1993 р. №146 Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Серед таких доходів, зокрема, основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до неї, премії та винагороди, допомога по безробіттю, пенсія, стипендія, доходи від підприємницької діяльності тощо. Висновки суду про те, що відповідач є працездатною особою молодого віку ґрунтуються на матеріалах справи. Ним не подано жодного доказу про те, що він непрацездатний. Враховуючи вік відповідача, відсутність ознак непрацездатності, суд приходить до висновку про можливість виконання відповідачем обов?язків по утриманню дитини, що передбачено чинним законодавством. З положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, частин 7, 8 Сімейного кодексу України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Позивачем не доведено, що майновий стан відповідача, тобто наявна заробітна плата, дохід, які б дозволяли йому сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі, тобто у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень на дитину щомісячно. Стягнення аліментів з відповідача в розмірі 7000 (сім тисяч) гривень щомісячно на дитину, про що просить позивач, буде обмежувати права самого відповідача. Внаслідок наведеного, враховуючи всі наведені в сукупності обставини як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, суд прийшов до висновку, що аліменти в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно на дитину, але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно є оптимальним вирішенням наявного спору. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити необхідні умови життя, навчання та виховання дитини, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до частини 1 статті 155 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст 6. Сімейного Кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття; Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років; Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до статей 12,13,81 Цивільно процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, приходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в інтересах дитини, з урахуванням гарантованого статтею 48 Конституцією України права батьків дитини на достатній життєвий рівень, а також враховуючи, що кожен із батьків у відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі. Дана сума є необхідною та достатньою, законною та такою, що відповідає потребам дитини. З врахуванням встановлених обставин справи в суду є достатньо вагомі підстави для присудження стягнення з відповідача аліментів в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, натомість відповідачем не надано до суду докази, щодо неспроможності сплати аліментів у визначеному позивачем розмірі. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 430 Цивільно процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладених обставин та досліджених письмових доказів у справі,

Outcome: partial