Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Нижньосірогозького районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 30000 гривень боргу за договором позики, а також 300 гривень понесених судових витрат на сплату судового збору та 1500 гривень витрат на правову допомогу, мотивуючи свою вимогу тим, що 13 жовтня 2011 року на прохання відповідача [PERSON] надала йому позику у розмірі 28000 гривень до липня 2012 року, що посвідчується розпискою відповідача. Однак відповідач коштів не повернув. Своїх обіцянок [PERSON] не дотримався, борг не погасив, що вимусило звернутися до суду з позовом про відшкодування понесених вини відповідача збитків. Позивач прохає стягнути з відповідачка суму боргу в 28000 гривень, а також 3% річних від 28000 гривень, що складає за період з липня 2012 року по червень 2014 року 1610 гривень, крім цього 390 гривень індексації у зв'язку з інфляцією і судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] посилаючись на викладені у позовній заяві мотиви позовні вимоги збільшила, прохала стягнути з відповідача [PERSON] 32690 гривень боргу, з яких 28000 гривень самого боргу, 1610 гривень - 3 відсотки від загальної суми боргу за період прострочення виконання зобов'язання, та 3080 гривень нараховано втрат за період прострочення зобов'язання у зв'язку з інфляцією, крім цього позивач прохала стягнути понесені судові витрати на сплату судового збору, правову допомогу, та вартість опублікованого в засобах масової інформації оголошення про виклик відповідача в судове засідання, посилаючись в якості доказу на долучену до справи розписку відповідача (а.с. 6), та квитанції (а. с. 11, 20-30). Відповідач [PERSON], будучи повідомленою належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті "Урядовий кур'єр» № 121 (5250) від 09 липня 2014 року про час і місце судового засідання, про що свідчить долучена до справи копія опублікованого в газеті оголошення, про причини своєї неявки чи представника суд не повідомив. Зі згоди позивача відповідно до ст. ст. 224-226 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 13 жовтня 2011 року у розмірі 32690 гривень, та понесених судових витрат підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні цим фактам правовідносини сторін. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Цивільним законом визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. На підтвердження своїх доводів щодо факту передачі грошей та укладення між сторонами договору позики позивач додала до позовної заяви розписку від 13 жовтня 2011 року, за якою відповідач [PERSON] взяв у борг від позивача 28000 гривень із зобов'язанням повернути в липні 2012 року (а.с. 6). З тексту розписки вбачається, що укладеною угодою позики не передбачено обов'язок позичальника виплачувати позикодавцю проценти від суми позики в разі порушення встановленого строку повернення позики, тому укладений договір позики вважається безпроцентним, а також не передбачено обов'язку позичальника відшкодувати можливі втрати у зв'язку з інфляцією, тому вимога позивача про стягнення 3080 гривень нарахованого відшкодування у зв'язку з інфляцією задоволенню не підлягає. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики підлягають задоволенню в межах заявленої суми в 28000 гривень, як підтвердні відповідною розпискою позичальника (а.с. 6). Частиною 1 ст. 1048 УК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Пунктом 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим законом Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, якщо інше не передбачено цим законом. Відповідно до положень зазначеного закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою (п.6 ст.4 закону); фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти ( п. 5 ч. 1 ст. 1 закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. Отже, в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Враховуючи, що позивач [PERSON] не здійснює підприємницьку діяльність в сфері надання фінансових послуг, вона не має права надавати грошові кошти в борг під проценти, тому вимоги про стягнення процентів суперечать чинному законодавству. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають також стягненню з відповідача судові витрати, сплачені при подачі позовної заяви.

Outcome: partial