Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

В вересні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, Прокуратури Донецької області, третя особа Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30 вересня 2002 року Костянтинівським СВ ГСУ УМВС України в Донецькій області було порушено кримінальну справу № 38-24040 за фактом умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень гр. [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. З 01 жовтня 2002 року його було взято під варту за підозрою у вчиненні цього злочину, який 11 квітня 2003 року заступником прокурора Донецької області було перекваліфіковано на ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України, і подальше розслідування кримінальної справи та направлення її до суду здійснювалось органами прокуратури. До судового розгляду його було позбавлено права на захист, оскільки захисник слідчим йому не призначався. Тільки суд першої інстанції (Костянтинівський міський суд) під час попереднього розгляду кримінальної справи призначив йому захисника. 25 листопада 2003 року його було визнано винним за всіма статтями обвинувачення і йому було призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 18 березня 2004 року вирок залишено без змін. 27 січня 2011 року Європейський Суд з Прав Людини своїм рішенням визнав порушення права на захист по цій справі. 6 березня 2012 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ скасував обвинувальний вирок Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року, а кримінальну справу було направлено на новий судовий розгляд. 10 серпня 2012 року йому було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 1 червня 2013 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області його було визнано винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років 10 місяців та 10 днів позбавлення волі, які він фактично відбув на той час. 27 грудня 2013 року Апеляційний суд Донецької області обвинувальний вирок скасував, а кримінальну справу по відношенню до нього було закрито за недоведеністю вини у скоєнні злочину. 22 липня 2014 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишив касаційну скаргу заступника прокурора Донецької області без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Донецької області без змін. Таким чином було остаточно доведено його невинуватість у вчиненні умисного вбивства. Внаслідок незаконного кримінального переслідування він провів у місцях позбавлення волі 9 років 10 місяців і 10 днів, тобто 118 місяців і 10 днів, а з 10 серпня 2012 року по 22 липня 2014 року - 23 місяця і 12 днів він перебував вже на підписці про невиїзд, доки по справі не було прийнято остаточне судове рішення. Загальний строк, в перебіг якого йому спричинялись моральні страждання, завдані незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду складає 11 років 9 місяців і 22 дні. Моральні страждання він почав відчувати одразу після затримання. Працівники карного розшуку його били, погрожували вбивством, внаслідок чого він підписував все, що давали на підпис, і казав так, як вимагали. Фальсифікатори кримінальної справи позбавили його вільного життя, незаконно затримали, незаконно порушили кримінальну справу відносно нього, незаконно був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, згодом незаконно засудили. Перший час після вироку суду йому навіть не хотілося жити. Довгі роки він жив не звичним для нього та принизливим життям вязня, без зовнішньої підтримки, без грошей, але з вірою у майбутнє. Він є інвалідом 3 групи, в нього 21 грудня 2001 року ампутовані стопи обох ніг через обмороження, і фактично він пересувається на одних п'ятках за допомогою палиці. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності документально підтвердити інвалідність він зміг лише 5 листопада 2012 року, тобто через 3 місяці як було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. В слідчому ізоляторі та у виправній колонії наявне каліцтво не могло бути не поміченим, тому фактично він був для всіх беззаперечним інвалідом, але без відповідної довідки, і тому його утримували в містах позбавлення волі на загальних умовах, послаблень режиму відбуття покарання для нього не було. Посадові особи, замість того, щоб сприяти йому в отриманні групи інвалідності та одержанні ним державної соціальної допомоги у відповідності до п. 6 ч.1 ст. 8 КВК України, роками примушували його спочатку сидіти, а потім кожен день ходити строєм, годинами стояти на перерахунку, працювати в цехах виправної колонії. Хибне звинувачення у вбивстві відвернуло від нього родичів, включаючи рідного брата. В 2005 році померла його мати [PERSON], на похованні якої він був позбавлений можливості бути. Після цього він взагалі став нікому не потрібним, що спричиняло постійний душевний біль. Після смерті матері на побачення до нього ніхто не приїздив, передачі ніхто не передавав, тому він виживав як міг і був змушений пристосовуватися до суворого вязничного життя. Після його звільнення він не має, де проживати, оскільки батьківський будинок, який тривалий час перебував без нагляду, став не придатний для життя. Вважає, що незаконне кримінальне переслідування завдало йому істотні моральні втрати і страждання, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагали і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Його зусиль недостатньо для відновлення попереднього стану людини, тобто до позбавлення волі. Заподіяну моральну шкоду він оцінює в 38496000 грн., яку просив стягнути з Державного бюджету України. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Головного управління Державної служби України в Донецькій області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 550000 грн. З вказаним рішенням суду не погодився позивач [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] та подав апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване та несправедливе рішення, обставини справи були зясовані судом не повно і не всебічно. Просить апеляційний суд змінити рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2017 року в частині збільшення розміру відшкодування моральної шкоди завданої [PERSON] внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, задовольнивши позовну заяву [PERSON] в повному обсязі. Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач Прокуратура Донецької області та подав апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального і процесуального права. Не заперечуючи проти права [PERSON] на відшкодування шкоди, вважає, що розмір такого відшкодування судом першої інстанції значно завищено. Просить апеляційний суд рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2017 року змінити у частині розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши його до 215840 грн. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, хоча своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм за № 1564 (том № 2, а.с. 36, 40). В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області не зявився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи (том № 2, а.с. 37). Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення представників відповідача Прокуратури Донецької області, представника третьої особи Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] та Прокуратури Донецької області підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 1 статті 30 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини 1 статті 32 ЦПК України, позов може бути предявлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Частиною 1 статті 33 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов предявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що предявлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої предявлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції стягнув з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 550000 грн. Одним із відповідачем по справі відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2017 року вказано Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції відповідно до статті 33 ЦПК України повинен був винести ухвалу про залучення у справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України, яка знаходиться за адресою: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6. Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Казначейство є юридичною особою публічного права. Відповідно до частини 2 статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобовязаннями держави. Згідно зі статтею 43 Бюджетного кодексу України, при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Відповідно до п. 8 ст. 7 БК України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями. Частиною 1 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Як вбачається із Науково-Практичного Коментаря до статті 33 ЦПК України, належним є відповідач, який дійсно є субєктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визнається перш за все, нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за предявленим позовом. Отже, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області є неналежним відповідачем у вказаній вище справі. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад ст. 9 Закону України «Про оперативну-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до частини 2 статті 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі № 6-2203цс15, шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Згідно статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2017 року. Проте, позивач [PERSON] не позбавлений права предявити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до належного відповідача.

Outcome: partial