Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 01 грудня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] вдруге було укладено шлюб (з 19.06.2009 р. по 29.11.2011 року сторони перебували в шлюбі і потім розірвали його). Рішенням (заочним) Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2014 р. шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу 20.10.2009 р. народилася донька [PERSON]. Позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, дбає про її фізичний, духовний і моральний розвиток. За станом свого здоров'я дитина потребує санаторно-курортного лікування у зоні з морським кліматом. Відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зокрема відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку і оздоровлення останньої. [PERSON] просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду за кордон малолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди її батька, [PERSON], строком дії до досягнення дитиною повноліття; надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі території України громадянки України, неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, [PERSON],строком дії до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримала і також просить суд не стягувати з відповідача на свою користь судовий збір. Представником позивача заявлено про уточнення назви третьої особи. Відповідач з позовом погодився. Представник третьої особи з позовом згодна. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: судом встановлено, що 01 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] вдруге було укладено шлюб (з 19.06.2009 р. по 29.11.2011 року сторони перебували в шлюбі і потім розірвали його), про що в книзі реєстрації шлюбів 2012 року Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції було зроблено запис за № 471 та видано свідоцтво про шлюб І-ЖС № 118522 від 01.12.2012 р. Рішенням (заочним) Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.09.2014 р. шлюб між сторонами розірвано. Від цього шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження І-ЖС № 128968, виданого 29.10.2009 р. Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Дитина потребує постійного лікування, що підтверджується довідкою ЛКК з лікарні. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За станом свого здоров'я дитина потребує санаторно-курортного лікування у зоні з морським кліматом. Відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійснення нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зокрема відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон для відпочинку і оздоровлення останньої. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача про надання зазначеного дозволу, навіть через газету «Запорізька правда». Відповідач до нотаріуса не з'являвся. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року, №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Водночас, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача позивач позбавлена можливості здійснювати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон для здійснення оздоровлення доньки. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідач позов визнав. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, позов обґрунтований, вимоги законні, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved