Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 10 березня 1987 року перебуває з відповідачем у шлюбі. Посилалася на те, що за час шлюбу вони із чоловіком побудували житловий будинок з належними господарськими будівлями і спорудами, який розташований по вул. Підлісна, 14 в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області. Зазначає, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки, припинивши право спільної сумісної власності на нерухоме майно. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили обставини викладені в позові та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю проти задоволення позовних вимог не заперечував. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 10 березня 1987 року. За час проживання в шлюбі подружжям було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Чернівецька обл., Глибоцький р-н, с. Стерче, вул. Підлісна. будинок 14. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11 „...спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 CK ч. З ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». 26 грудня 2013 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку та йому було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер САК 787110, індексійний номер: 15534515, Реєстраційною службою Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області. 22 листопада 2016 року відповідач [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Разом із тим, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами є спільною сумісною власністю подружжя вказані обставини визнаються позивачем, а тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. А тому кожному із подружжя належить право власності на 1/2 частку цього майна. Враховуючи те, що кожному із подружжя належить по 1/2 частки права власності у спірному майні, тому суд вважає, що свідоцтво про власності видане на імя відповідача слід визнати недійсним в частині 1/2 частки, яка належить позивачці [PERSON] Виходячи із того, що до позивачки переходить право власності на частку в житловому будинку з належними до нього господарськими спорудами, тому на підставі ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України до неї переходить право власності 1/2 частину земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. ст. 57- 61, 68-71 СК України, ст.. 368 ЦК України,

Outcome: approved