Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», за яким просить суд визнати недійсним Кредитний договір №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року. В обгрунтування позову зазначає, що при укладенні Кредитного договору було порушено ряд норм, встановлених Конституцією України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних». Посилаючись на порушення, а саме п. 8, 9 ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11, ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» позивач просить визнати недійсним Кредитний договір №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.01.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач надав суду письмовий відзив на позову заяву, за яким вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що правовідносини за Кредитним договором №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року не є правовідносинами споживчого кредитування, а спір не є спором про захист прав споживачів, оскільки договір не є договором про надання споживчого кредиту, послуги, які були надані, не є послугами споживчого кредитування, а позивач не є споживачем і не користується правами споживача, в тому числі і на захист прав споживача, тобто звернувся до суду не за захистом своїх прав споживача, а за захистом своїх прав як сторони цивільного договору. Також відповідач вказує про те, що позивач сам підтвердив, що йому надана інформація, зазначена в частині другій ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позивач добре обізнаний про всі умови Кредитного договору. Більш того Кредитний договір №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року - це тридцять четвертий кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем з аналогічними умовами, що підтверджує не тільки про його обізнаність з умовами кредитування, а й вільне волевиявлення на укладення договору. Також, як вказує відповідач, розмір штрафу (неустойки) є видом забезпечення виконання зобов`язання, на який добровільно погодився позичальник, і не є ні компенсацією продукції, ні компенсацією завданої шкоди. Відповідач також зазначає про те, що протиправним та необґрунтованим є твердження позивача, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, оскільки у відповідача підстави для їх обробки та зберігання існують незалежно від наявності згоди на обробку. Третейська угода, викладена сторонами в п. 10.1. Кредитного договору, на думку відповідача, також повністю відповідає вимогам чинного законодавства та виключає можливість передачі на розгляд до третейського суду справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором, за якою позивач за зустрічним позовом просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом заборгованість та штраф у розмірі 5 340,00 грн. ТОВ «Споживчий центр» зазначає, що відповідач за зустрічним позовом не сплатив товариству заборгованість за Кредитним договором, чим порушив взяті на себе зобов`язання, встановлені договором. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 02.03.2021р. прийнято зустрічну позовну заяву ТОВ «Споживчий центр» та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] , призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідач за зустрічним позовом подав заяву, за якою просить відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу та застосувати ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Ухвалою суду від 24.05.2021р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються первісні та зустрічні позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Предметом розгляду в даній справі є первісні позовні вимоги про визнання недійсним Кредитного договору №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року з підстав порушення при його укладенні п. 8, 9 ч. 1 ст. 6, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», а також зустрічні позовні вимоги про стягнення заборгованості з цим Кредитним договором, яка складається з суми основного боргу в розмірі 3 000,00 грн., процентів за користування кредитом у розмірі 840,00 грн., штрафу в розмірі 1 500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 22.03.2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», як кредитором, та [PERSON] , як позичальником, був укладений Кредитний договір №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року, за умовами якого кредитор зобов`язався надати кредит позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. За статтею 1 цього Кредитного договору кредит надається для використання позичальником на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника. Сторони погодились, що кредит за даним договором не є споживчим, а даний договір не є договором про надання споживчого кредиту. Протягом 3 робочих днів з дати підписання цього Договору кредитор надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту - 3 000,00 грн.; вид кредиту - фінансовий кредит; термін повернення кредиту - до 05.04.2019 включно; строк користування кредитом - 14 календарних днів з дати надання кредиту; проценти за користування кредитом - 840,00 грн., що становить 28% в процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка) за 14 календарних днів користування кредитом; графік платежів - сума кредиту в розмірі 3 000,00 грн. та проценти в розмірі 840,00 грн. до 05.04.2019р. За пунктом 8.1. Кредитного договору цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє протягом 28 днів. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Станом на дату укладення вказаного кредитного договору ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначала, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положеннями ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування" встановлено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Цей Закон не поширюється на, зокрема, договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строки до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Як встановлено вище, умовами Кредитного договору його сторони визначили, що кредит надається для використання позичальнику на будь-які законні цілі, включаючи перекредитування, підприємницьку, незалежну професійну діяльність або виконання обов`язків найманого працівника, що також виключає можливість віднесення його до споживчого, так як відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Крім того, в зазначеному пункті Кредитного договору сторони погодилися, що кредит за даним договором не є споживчим, а договір не є договором про надання споживчого кредиту. За таких обставин, вказаний Кредитний договір від 22.03.2019 року не є договором про надання споживчого кредиту, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про захист прав споживачів», що, у свою чергу, спростовує доводи позивача за первісним позовом про порушення при укладенні спірного Кредитного договору норм вказаного Закону, а саме ч. 2 ст. 11, ч. 5 п. 3 ст. 18. У відповідності до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, що діяла на момент укладення спірного Кредитного договору, фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Судом встановлено, що твердження позивача за первісним позовом про те, що йому не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг, не відповідає дійсності, оскільки підписавши Кредитний договір, позивач підтвердив, що інформація, яка зазначена в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», йому надана (пункт 11 Кредитного договору). Що стосується посилання позивача на невідповідність Кредитного договору Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про третейські суди» та наявність підстав для визнання пункту 9.4. Кредитного договору та третейського застереження, передбаченого розділом 10 Кредитного договору, недійсними, то зазначена вимога не зумовлює зміну інших положень договору, а тому не кореспондується з позовною завою про визнання Кредитного договору недійсним у цілому. Крім того, додатково слід зазначити, що третейське застереження, що викладене в п. 10.1. Кредитного договору, не суперечить п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки в ньому, так як і в Законі вказано про неможливість розгляду справ третейським судом у спорах щодо захисту прав споживачів. Враховуючи наведене, вимоги позивача за первісним позовом не знайшли свого підтвердження належними засобами доказування, з огляду на що в задоволенні первісного позову слід відмовити. Щодо зустрічного позову слід зазначити наступне. Як встановлено судом, між позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом був укладений Кредитний договір №22.03.2019-100005880 від 22.03.2019 року. На виконання вказаного Кредитного договору позивачем за зустрічним позовом, як кредитором, був наданий відповідачу за зустрічним позовом, як позичальнику, кредит у розмірі 3 000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 22.03.2019р. Термін повернення кредиту, за умовами Кредитного договору, до 05.04.2019 включно, строк користування кредитом - 14 календарних днів з дати надання кредиту. У подальшому відповідач за зустрічним позовом пролонгував строк користування кредитом відповідно до п. 2.7. Кредитного договору до 19.04.2019р. Крім того, згідно з п. 1.4. Кредитного договору було визначено, що проценти за користування кредитом становлять 840,00 грн., що складає 28% у процентному значенні (фіксована незмінювана процентна ставка) за 14 календарних днів користування кредитом. У встановлений строк відповідач не виконав свої зобов`язання та не повернув суму кредиту, не сплатив відсотки. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено належним засобами доказування виконання зобов`язання щодо повернення кредиту в сумі 3 000,00 грн. та сплати процентів у розмірі 840,00 грн. З огляду на невиконання умов Кредитного договору позивач за зустрічним позовом просить також стягнути з відповідача за зустрічним позовом суму штрафу 1 500,00 грн. У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі сплата неустойки. Частинами 1 та 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пунктом 5.4. Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання/ неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за Договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання. Максимальний розмір штрафу встановлюється законом. За розрахунком позивача за зустрічним позовом сума штрафу, на яку він має право та яку повинен сплатити відповідач за зустрічним позовом, становить 51 916,80 грн. Однак позивач за зустрічним позовом просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом лише частину штрафу в розмірі 1 500,00 грн. Ураховуючи те, що позичальник взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконав, кредитні кошти в сумі 3 000,00 грн. разом з процентами в сумі 840,00 грн. вчасно не повернув, то правомірним є стягнення з відповідача за зустрічним позовом суми штрафу 1 500,00 грн., розмір якого не спростовано відповідачем за зустрічним позовом. Відтак, з огляду на встановлені судом обставини, а також норми, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення зустрічних позовних вимог, як таких, що є обгрунтованими. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги слід задовольнити. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved