Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

26 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивач зазначив, що він з 14 квітня 1981 року є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , в якому він зареєстрований. Крім нього, у зазначеному будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , з якою він уклав шлюб 25 січня 2012 року. З червня 2017 року між ними було припинено шлюбні відносини та відповідач у вказаному житловому будинку не проживає. 19 лютого 2019 року шлюб між ним та відповідачем розірвано рішенням суду. Як власник, він утримує будинок та оплачує комунальні послуги, реєстрація відповідача в будинку заважає йому оформити в установленому порядку субсидію на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просив суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутність. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, не повідомивши суд про причину неявки, в порядку, встановленому п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлена про дату, час та місце проведення судового розгляду справи. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України,якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.04.1981 року, [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.5). Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2012 року, який розірвали 19 лютого 2019 року (а.с.6,8). Згідно копії паспорту позивача, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3). Як вбачається із довідки Виконавчого комітету Градизької селищної ради Полтавської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою також зареєстрована [PERSON] (а.с.9). Також судом встановлено, що з 2017 року відповідач разом з позивачем не проживає (а.с.7). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї у житлі, що належить громадянинові на праві приватної власності за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позбавлений права вільно розпоряджатись своєю власністю, через реєстрацію в ньому відповідача, яка фактично за вказаною адресою з 2017 року не проживає, отже втратила право користування вказаним приміщенням, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved