Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обгрунтувала тим, що [INFO] помер [PERSON], який приходився їй, [PERSON], батьком. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті [PERSON] не зробив. Вона, [PERSON], є єдиним спадкоємцем на майно померлого батька, оскільки інша його дочка, а відповідно її сестра [PERSON] від своєї частки у спадщині відмовилась, надавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту. До складу спадкової мази увійшла земельна ділянка, яка належала померлому на підставі сертифіката серія [NUMBER], проте при житті спадкодавця правовстановлюючий документ було втрачено. Реалізовуючи свої права на спадщину, позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом було відмовлено у видачі на її, [PERSON] ім'я свідоцтва про право на спадщину, оскільки заявником не було надано правовстановлюючого документа про належність майна спадкодавцю. Ураховуючи те, що іншого порядку, поміж судового, чинним законодавством оформити спадкові права за відсутності документів, які посвідчують право власності спадкодавця у разі втрати документів не передбачено, тому позивач просила суд визнати за нею право власності на нерухоме майно, що увійшло до складу спадкової маси. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача - сільський голова Брицької сільської ради Липовецького району Пудрань І. також в судове засідання не з'явився, в заяві, яку адресував суду, зазначив, що позовні вимоги визнає не заперечує щодо їх задоволення, а розгляд справи просив проводити за відсутності їх представника. Ураховуючи те, що нормами ч.2 ст.158 ЦПК України, передбачено право осіб заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, тому суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, відтак здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. [INFO] в селі Сосонка Вінницького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER]. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті [PERSON] не зробив. Згідно інформації отриманої з Державного нотаріального архіву Вінницької області від 25.03.2015 року за №373/01-18, Спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] не виявлена. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, а відповідно до рекомендацій наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові „Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року за №7, де у п.1, зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. За таких обставин правовідносини, що є предметом спору регулюються ЦК Української РСР та Цивільним кодексом України -„Спадкове право". За змістом ст.ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно свідоцтва про народження, свідоцтва про одруження, позивач [PERSON] є рідною донькою [PERSON], а отже у розумінні ст.529 ЦК УРСР є спадкоємцем першої черги за законом на майно померлого, оскільки заповітного розпорядження на випадок своєї смерті спадкодавець не зробив. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Дії які свідчать про прийняття спадщини, передбачено ст.549 ЦК УРСР, відповідно до якої визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Із здобутих судом доказів було встановлено, що позивачка спадщину прийняла фактично, а саме: на протязі шести місяців обробляла присадибну ділянку та проводила поточні ремонтні роботи в житловому будинку, що належить [PERSON], тобто вступила в управління та володіння спадковим майном. Інші спадкоємці відповідно до матеріалів справи не реалізували свої права на спадщину, а відтак в силу положень ст.530 ЦУРСР є такими, що відмовились від спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори від 19.12.2014 року позивачеві відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) члена КСП с. Брицьке Липовецького району Вінницької області після смерті [INFO] [PERSON], оскільки заявником нотаріусу не було пред'явлено правовстановлюючого документа. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 " Про судову практику у справі про спадкування ", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Факт належності спадкового майна спадкодавцеві підтверджено Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER]; випискою з Відділу Держземагенства у Липовецькому районі від 18.02.2015 року за №14-28-0.2-673/2-15. Відповідно до оголошення розміщеного у газеті «Липовецькі вісті» №95 від 10.12.2014 року, Сертифікат на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER] виданий на ім'я [PERSON] було втрачено, тому вважати його недійсним. Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивач довів обставини викладені ним у позовній заяві належними та допустимими доказами, відтак вимоги обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення задля відновлення порушеного та невизнаного права позивача на спадкове майно за законом. Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про його задоволення. На підставі ст.525, 526, 548, 549 ЦУРСР, ст. 25, 346 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування",

Outcome: approved