Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

16 березня 2020 року позивач, [PERSON] , звернулася до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок Ольга Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом недійсним, в якій просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу права на земельну ділянку, укладений 31.07.1999 року між нею і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1656. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що на підставі Сертифікату про право на земельну частку (пай), серії ЗП № 0115647, виданого 21.02.1997 року Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області на підставі Рішення Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області № 705 від 04.10.1996 року і зареєстрованого у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 224 їй належало право на земельну ділянку розміром 7,80 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП «Росія». 31.07.1999 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом. Згідно умов цього договору вона продала, а відповідач купив право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Росія», розміром 7,80 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Місце розташування земельної частки (паю) - землі, які перебувають у колективній власності КСП «Росія» Преображенської сільської Ради Оріхівського району Запорізької області. Цільове призначення земельної частки (паю), посвідченого сертифікатом: вироблення сільськогосподарської продукції. Відповідно до п. 5 Договору продаж права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, вчинено за 500 (п`ятсот) гривень. На час укладання угоди земельна ділянка на підставі сертифікату у натурі їй виділена не була. Даний договір купівлі-продажу права на земельну ділянку був укладений під впливом омани та психологичного тиску. Відповідач постійно стверджував, що земельну ділянку вона самостійно обробляти не зможе, постійно буде нести великі витрати по її утриманню, які їй вряд чи повернуться. У випадку відмови в обробці земельної ділянки, остання прийде в занепад. КСП «Росія», на території якої розташована земельна ділянка фактично розпався, допомагати в обробці та зборі врожаю буде нікому. Також, відповідач скористався її скрутним становищем, ввів її в оману, запропонував грошову суму, яка на той час мала для неї дуже суттєве значення та була дуже необхідна. Запевнив її, що після укладення договору, в подальшому, вона залишиться власником земельної ділянки, оскільки сертифікат на право на земельну ділянку виданий на її ім`я, а також зазначив те, що продається не земельна ділянка, а права на земельну ділянку. Відповідач запевнив її про те, що у будь який час вона зможе повернути собі земельну ділянку у користування, оскільки вона є її власником, і в подальшому власник змінитись не може, а укладення даного договору необхідно відповідачу для законного користування та обробки земельної ділянки. Відповідач постійно тиснув на неї та схиляв її до укладення договору купівлі-продажу права на земельну ділянку. Вона довго вагалась, однак в подальшому погодилась підписати даний договір, оскільки вважала, що в будь який час зможе повернути собі права на земельну ділянку. На час укладення договору купівлі-продажу прав на земельну ділянку відповідач запевняв її, що укладення даного договору є лише формальністю, сторони набувають тимчасових прав та обов`язків за договором. На початку 2020 року вона звернулася до відповідача з проханням передати їй у користування вищевказану земельну ділянку та переоформити необхідні документи на неї, однак відповідач відмовив їй, посилаючись на укладення вищевказаного договору купівлі-продажу прав на земельну ділянку. Таким чином, під час підписання вищевказаного договору відповідач ввів її в оману, застосував психічний тиск, повідомивши про формальність укладення даного договору, переходу права на земельну ділянку до відповідача, нотаріус не роз`яснила їй наслідки укладення спірного договору, у зв`язку з чим спірний договір укладено під впливом омани. Оскільки даний договір купівлі-продажу житлового будинку був засвідчений нотаріусом із порушення вимог діючого законодавства, а також враховуючи те, що на час укладення даного договору, вона цілком не усвідомлювала про настання реальних наслідків обумовлених цим правочином, вона вважає, що даний договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним в судовому порядку. Ухвалою суду від 24.03.2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 22.04.2020 року. 08.04.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити. В обгрунтування відзиву зазначає, що норми чинного законодавства, на момент укладення договору купівлі-продажу, були дотримані, тоді як вимоги, на яких ґрунтується позовна заява жодним чином не підтверджені належними та допустимими доказами. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 22.04.2020 року, було відкладено на 18.05.2020 року у зв`язку з неявкою учасників справи. 14.05.2020 року від третьої особи надійшла заява, в якій вона прохає розглядати справи без її участі, так не може з`явитися до суду за станом здоров`я, рішення просить прийняти на розсуд суду. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 18.05.2020 року, за клопотанням позивача було відкладено на 09.06.2020 року. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 09.06.2020 року, за клопотанням позивача було відкладено на 30.06.2020 року. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 30.06.2020 року, за клопотанням позивача було відкладено на 04.09.2020 року. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 04.09.2020 року, за клопотанням представника позивача було відкладено на 24.09.2020 року. 15.09.2020 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обгрунтування відповіді на відзив, окрім доводів, які збігаються з доводами, що зазначені у позовній заяві, вказує, що згідно умов оспорюваного договору, він підлягав реєстрації в Оріхівській районній державній адміністрації Запорізької області з внесенням відповідних змін до записів у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), а відповідач таких доказів реєстрації не надав. 24.09.2020 року до суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду з позовною заявою, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 24.09.2020 року, за клопотанням представника позивача було відкладено на 07.10.2020 року. Крім цього, під час підготовчого судового засідання представником позивача було долучено до матеріалів справи два адвокатські запит, які нею направлялися до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області та до Відділу в Оріхівському районі Головного управління державного земельного кадастру, а також відповідь на запит з Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області № 1042/01-33 від 17.09.2020 року. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 07.10.2020 року, за клопотанням представника відповідача було відкладено на 02.11.2020 року. Підготовче судове засідання, яке було призначено на 02.11.2020 року, було відкладено на 01.12.2020 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді Смоковича М.В. на лікарняному. Під час підготовчого судового засідання, яке відбувалося 01.12.2020 року, представником позивача було долучено до матеріалів справи відповідь на її адвокатський запит з Відділу в Оріхівському районі Головного управління державного земельного кадастру у Запорізькій області № 29-8-0.30-1501/109-20 від 25.09.2020 року. Ухвалою суду від 01.12.2020 року підготовче провадження з розгляду цивільної справи за позовною заявою [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~Приватний нотаріус\~Оріхівського районного\~нотаріального округу\~Запорізької області\~Демидьонок Ольга\~Миколаївна про\~визнання договору\~купівлі-продажу\~права на\~земельну частку\~(пай)\~посвідченого сертифікатом\~недійсним закрито; призначено справу до судового розгляду на 13.01.2021 року. Судове засідання, яке було призначено на 13.01.2021 року, за клопотанням представника відповідача було відкладено на 05.02.2021 року. Судове засідання, яке було призначено на 05.02.2021 року, було відкладено на 10.03.2021 року у зв`язку з неявкою сторін по справі. Судове засідання, яке було призначено на 10.03.2021 року, за клопотанням позивача було відкладено на 09.04.2021 року. Судове засідання, яке було призначено на 09.04.2021 року, за клопотанням представника відповідача було відкладено на 12.05.2021 року. Ухвалою суду від 12.05.2021 року було витребувано у [PERSON] докази, які підтверджують факт реалізації сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП № № 0115647, який належав [PERSON] та який на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 31.07.1999 року був переданий [PERSON] ; призначено наступне судове засідання на 31.05.2021 року. 17.05.2021 року до суду від відповідача надійшли витребувані судом докази. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити з підставі, які зазначені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Також позивач зазначила, що даний правочин вона вчинила внаслідок тяжких життєвих обставин, так як на той момент у неї тяжко хворів син та були потрібні гроші на його лікування. Гроші вона дійсно отримувала у розмірі 500 грн. та даний договір укладався у присутності нотаріуса. Перед підписанням договору вона його читала особисто, бачила, що у ньому йдеться про продаж права на земельну ділянку, однак довірилася відповідачу, який вказував, що земля всерівно залишиться їй. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву. Також просили у разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, застосувати у такому разі строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог х цих підстав. Представник відповідача також зазначив, що позивач неправильно просить застосувати до спірних правовідносин положення Цивільного кодексу України, так як на момент укладання спірного договору купівлі-продажу чинними були положення Цивільного кодексу УРСР і саме їх необхідно застосовувати у даній справі. Цивільний кодекс УРСР не містить тих підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, на які посилається позивач. Більш того, поняття омани та психологічного тиску є самі по собі взаємовиключними, а тому є незрозумілим, що саме сталося з позивачем її ввели в оману чи був здійснений на неї психологічний тиск. Заслухавши учасників справи, дослідивши обставини справи в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай) розміром 7,80 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Росія», розташованого на території Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 0115647, який виданий 21.02.1997 року Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області на підставі Рішення Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області № 705 від 04.10.1996 року і зареєстрованого у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 224 (а.с. 78). 31.07.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, який був посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок О.М., за яким [PERSON] продала [PERSON] право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом, у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Росія», площею 7,80 умовних кадастрових гектарів, яке належить продавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 0115647, за 500 грн., одержаних продавцем (а.с. 6). На підставі вказаного договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) до Сертифікату серія ЗП № 0115647 04.08.1999 року внесено зміни про передачу права на земельну частку (пай) [PERSON] (а.с. 78). 07.02.2000 року сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ЗП № 0115647 був реалізований [PERSON] та останньому було виділено земельну ділянку в натурі, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 046365 (а.с. 116), та даний факт було визнано усіма учасниками справи під час судового засідання, яке відбувалося 31.05.2021 року. Станом на 31.07.1999 року, час укладення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), діяли норми Цивільного Кодексу УРСР, які й мають бути застосовані судом для вирішення даного спору, а посилання позивача у своїй позовній заяві на положення діючого на даний момент Цивільного Кодексу України не відповідають вимогам п.4 Прикінцевих та Перехідних положень даного Цивільного Кодексу України. Крім того, проаналізувавши норми положень Цивільного кодексу УРСР, які містять у собі підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним та правову позицію Верховного Суду України про застосування таких норм на практиці, які містяться у постановах від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» та від 06.11.2009\~року №\~9\~«Про практику\~розгляду судами\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними»,\~суд приходить\~до висновку,\~що посилання\~представника відповідача\~на те,\~що Цивільний\~кодекс УРСР\~не містить\~тих підстав\~для визнання\~договору купівлі-продажу\~недійсним,\~на які\~посилається позивач\~є необґрунтованими,\~виходячи з\~наступного. Відповідно з п. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10 листопада 1994 року право на земельну частку (пай) могло бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Частиною 1 статті 48 ЦК УРСР визначено, що недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно з положеннями ст. 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Під помилкою за змістом п. 11 Постанови ВСУ від 28.04.1978 р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Обставини, щодо яких помилялась сторона, мали існувати саме на момент вчинення правочину, і особа на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка дійсно мала місце та має істотне значення. Судам у п. 19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Відповідно до\~п.\~12\~Постанови ВСУ\~від 28.04.1978\~р.\~№3\~«Про судову\~практику в\~справах про\~визнання угод\~недійсними» при\~вирішенні позовів\~про визнання\~угоди недійсною\~на підставі\~ст.57\~ЦК суди\~повинні мати\~на увазі,\~що такі\~вимоги можуть\~бути задоволені\~при доведеності\~фактів обману,\~насильства,\~погрози,\~зловмисної угоди\~представника однієї\~ сторони\~ з\~другою стороною\~ або\~ збігу\~ тяжких\~ для\~ сторони\~обставин і\~наявності їх\~безпосереднього зв`язку\~з волевиявленням\~сторони укласти\~угоду на\~вкрай невигідних\~для неї\~умовах. Під\~обманом у\~таких випадках\~слід розуміти\~умисне введення\~ в\~оману учасника\~угоди шляхом\~повідомлення відомостей,\~що не\~відповідають \~дійсності,\~або замовчування\~обставин,\~що мають\~істотне значення\~для угоди,\~що укладається. Під\~насильством розуміється\~фізичний або\~психологічний вплив\~на особу\~учасника угоди\~або його\~близьких з\~метою спонукання\~його до\~укладення угоди. Збігом\~тяжких обставин\~слід вважати\~такий майновий\~або особистий\~стан громадянина\~чи його\~близьких (крайня\~нужденність,\~хвороба і\~т.ін.),\~які примусили\~укласти угоду\~на вкрай\~невигідних для\~нього умовах. Погроза може бути підставою для визнання угоди недійсною, коли з обставин, які мали місце на момент укладення угоди, були підстави вважати, що відмова учасника угоди від її укладення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Правочин може\~бути визнаний\~судом недійсним,\~якщо його\~вчинено особою\~під впливом\~тяжкої для\~неї обставини\~і на\~вкрай невигідних\~умовах,\~чим друга\~сторона правочину\~скористалася.\~Тяжкими обставинами\~можуть бути\~тяжка хвороба\~особи,\~членів її\~сім`ї чи\~родичів,\~смерть годувальника,\~загроза втратити\~житло чи\~загроза банкрутства\~та інші\~обставини,\~для усунення\~або зменшення\~яких необхідно\~укласти такий\~правочин. Особа\~(фізична\~чи юридична)\~має вчиняти\~такий правочин\~добровільно,\~без наявності\~насильства,\~обману чи\~помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. №9 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Таким чином, ЦК УРСР передбачав підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку з його укладенням під впливом обману, психологічного тиску чи збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Однак, згідно з вимогами ст. ст.. 12,13, 81 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, про існування яких він стверджує суду. У зв`язку із цим саме позивач, стверджуючи суду, що її, під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу, було введено в оману, на неї було здійснено будь-який тиск, або ж дана угода була укладена внаслідок збігу тяжких для сторони обставин (в даному випадку внаслідок тяжкої хвороби сина), чого зроблено не було, та суду позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього. Посилання позивача на порушення нотаріусом порядку засвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу та нібито не роз`ясненням їй останньою наслідків укладення спірного договору судом також не приймається до уваги у зв`язку з ненаданням суду належним та допустимих доказів на підтвердження цього. Не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду даного й посилання представника позивача про те, що відповідачем не було проведено реєстрацію оспорюваного договору в Оріхівській районній державній адміністрації Запорізької області з внесенням відповідних змін до записів у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), так як відповідно до листа Відділу в Оріхівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 29-8-0.30-1501/109-20 від 25.09.2020 року така реєстрація проводилася та 04.08.1999 року до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) була вчинено запис про зміну власника сертифікату серії ЗП № 0115647, реєстраційний № 224 згідно договору купівлі-продажу АВВ № 707620, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 77). Більш того даний факт підтверджується наданою представником позивача копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП № 0115647, де зазначено відомості про нового власника сертифікату, дату внесення запису та особу, яка вносила запис (а.с. 78) Будь-яких порушень вимог чинного на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу законодавства судом не встановлено та доказів, які б це підтверджували, суду не надані. Більш того, у своїй позовній заяві позивач посилається на не відповідність оспорюваного договору купівлі-продажу положенням Цивільного кодексу України, що, як було зазначено вище, суперечить вимогам п.4 Прикінцевих та Перехідних положень даного Цивільного Кодексу України. З врахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовної заяви суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. За змістом статтей 71, 80 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, то позовна давність у даній справі, про яку заявлено відповідачем, застосуванню не підлягає, а у позовній заяві слід відмовити саме з підстав її необґрунтованості. Щодо вимог представника відповідача про стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Згідно до вимог ст.137 ЦПК України,\~ витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. \~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Так, із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача заявив до стягнення з позивача 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат представником відповідача було надано договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 06.10.2020 року, додаткову угоду до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 13.01.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 2 від 10.03.2021 року про сплату позивачем послуг адвоката Дона В.О. в розмірі 4000,00 грн., та Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 10.03.2021 року. Заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн., на думку суду, становлять не співмірні і не розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу, а тому суму, яку суд вважає за необхідне покласти на відповідача, слід зменшити до 2000,00 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed