Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, яким просив позбавити [PERSON], 1981 року народження, батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову посилався на те, що з відповідачкою по справі він перебував у зареєстрованому шлюбі, від подружнього життя, [INFO], народився син - [PERSON]. Шлюб між сторонами було розрізано 05 листопада 2008 року. Відповідачка покинула сина та упродовж багатьох років не бере участі у вихованні дитини. Відповідачка знехтувала і продовжує нехтувати виконанням своїх обов'язків по вихованню дитини. В школі завжди бачили тільки батька дитини, який відвідував заклад, цікавився життям і розвитком дитини, ходить на батьківські збори, спілкується з класним керівником. Мати повністю самоусунулася з життя дитини. За останні два роки мати жодного разу не відвідала сина, не бере участі у вихованні дитини та її розвитку, не відвідує шкільний заклад, не турбується станом здоров'я дитини. Проте, син мешкає постійно з батьком за місцем реєстрації батька та батько повністю утримує сина. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Позивач пояснив суду, що після розірвання шлюбу з відповідачкою, син постійно мешкає з ним. Останній раз мати відвідувала сина 30.12.2012 року та після цієї зустрічі із сином вона жодного разу не приходила до сина ні до школи, ні додому, не телефонувала, не намагалася залишити повідомлення у соціальних мережах Інтернету. Він самостійно утримує дитину, піклується про стан його здоров'я, моральний, духовний розвиток, забезпечує матеріально. Мати дитини повністю самоусунулася від виконання батьківських обов'язків. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заперечення, в яких просила не позбавляти її батьківських прав, розгляд справи проводити у її відсутності. В обґрунтування заперечень посилалася на те, що, дійсно, вона деякий час не приймає участі у житті сина, але не з власного бажання. У 2013 році у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, яке не дозволяло їй зняти квартиру у м. Харкові, вона переїхала за місцем своєї реєстрації до м. Мерефа, тоді як сина вирішила залишити з позивачем щоб не змінювати школу, де навчається дитина, та планувала у найближчий строк вирішити матеріальні труднощі, повернутися до м. Харкова та забрати дитину. Під час життя у м. Мерефі вона навідувала сина. Останній раз бачила його перед новим 2014 роком. Оскільки розважальні заходи коштують недешево, до власної оселі позивач із родичами не пускали, відповідачка вирішила відкласти гроші та зняти квартиру, у зв'язку з чим, не навідувала сина півроку, але вона спілкувалася з ним у соціальних мережах та дзвонила регулярно. 01.06.2014 року вона нарешті зняла квартиру, про що повідомила сина. Але бабуся [PERSON] у телефонній розмові відмовилася покликати сина до телефону та повідомила, що вона його більше не побачить. Під час телефонної розмови з позивачем, останній категорично відмовив у спілкуванні з сином. Синові змінили номер мобільного телефону, до міського телефону його не кликали, тому не було можливості з ним підтримувати стосунки, в соціальних мережах син відповідати перестав. Представник третьої особи: Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], вважала доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, вивчивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитини, яка досягла чотирнадцяти років. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження [NUMBER], копія якого знаходиться в матеріалах справи). Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Згідно відповіді загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 145 Харківської міської ради Харківської області вбачається, що [PERSON] навчається у даній школі. Мати дитини не приймає ніякої участі у вихованні та навчання дитини. За весь період навчання мати, [PERSON], жодного разу не з'явилася на батьківські збори, не цікавилась успіхами дитини, контактів з вчителями та класними керівниками не підтримувала ні особисто, ні за допомогою телефонного зв'язку, жодних контактів зі школою не виявляла. Первинна профспілкова організація Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» повідомляли, що на даному підприємстві працює [PERSON], який самостійно виховує сина [PERSON] з лютого 2011 року. Неодноразово водій [PERSON] звертався до начальника автоколони за зміною графіка роботи, оскільки не було на кого залишити сина, коли той хворів. На літні канікули щороку підприємством виділяли путівки для оздоровлення дитини. Відомо зі слів [PERSON] та його друзів, що з 2011 року дитина проживає разом з батьком, а мати дитини не приймає участі у вихованні. Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у своєму висновку від 11.12.2015 року № 646 зазначали про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її сина [PERSON]. У висновку, крім іншого, також зазначалося, що на засіданні Комісії малолітній [PERSON] підтвердив той факт, що його мати тривалий час не виконує свої обов'язки по вихованню та матеріальному утриманню, не спілкується з дитиною, не бере участі у його житті. [PERSON] підтримує позовні вимоги свого батька щодо позбавлення батьківських прав [PERSON]. Також зазначалося, що мати у вихованні та розвитку дитини участі не приймає, проживає окремо. Хлопчик проживає з татом та бабусею, дідусем. Мати жодного разу не з'явилася до школи. Навчанням, розвитком, здоров'ям дитини ніколи не цікавилась, ні особисто, ні за допомогою телефонного зв'язку. Шкільні батьківські збори не відвідувала, жодних контактів зі школою не виявила. Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 16 Пленуму № 3 від 30 березня 2007 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 18 грудня 2008 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" - ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Допитані у якості свідків [PERSON] (бабуся дитини), [PERSON] (дядько дитини), попереджені про кримінальну відповідальність, пояснили, що, дійсно, [PERSON] не спілкується з дитиною з 30.12.2012 року, не надає матеріальної, моральної допомоги, фактично самоусунулася від виконання батьківських обов'язків. Ніяких перешкод в спілкуванні із дитиною вони не чинять, крім того, свідки повідомили, що відповідачка не намагалася відвідати свого сина навіть за місцем навчання у школі. Відповідачка зареєстрована у м. Мерефа Харківської області. З відповіді голови Харківського районного суду Харківської області від 28.12.2015 року вбачається, що за перевіркою відомостей АСДС КП «Д-3» [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про усунення перепон у спілкуванні з дитиною до Харківського районного суду Харківської області не зверталася. З відповіді Фрунзенського районного суду м. Харкова встановлено, що [PERSON] за період з 01.01.2011 року по теперішній час не зверталася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовами до [PERSON] з питань усунень перепон у спілкуванні з дитиною. Допитаний в судовому засіданні в присутності представника Управління Служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та в присутності класного керівника 8-б класу [PERSON] Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 145 Харківської міської ради [PERSON] пояснив, що, дійсно, останній раз він бачився з матір'ю 30.12.2012 року, після цього матір взагалі не приходила до нього ані додому, ані до школи, не намагалася зустрітися з ним на вулиці, не намагалася зв'язатися ані за допомогою телефонного зв'язку, ані в соціальних мережах. Статтею 9 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної ради України від 27.02.1991 року передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Суд прийшов до висновку, що відповідачка не надає матеріальної допомоги дитині, участі у вихованні малолітнього сина не бере, байдужа до здоров'я та розвитку своєї дитини, не цікавиться її життям, духовним розвитком. Протягом останніх п'яти років без поважних причин ухиляється від виконання своїх обов'язків по його вихованню, тобто фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків. Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачка систематично протягом тривалого часу не виконує батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 150, 153, 180 Сімейного Кодексу України, по відношенню до своєї неповнолітньої дитини [PERSON], тобто ухиляється від їх виконання. Належних та допустимих доказів існування обставин, які перешкоджають участі відповідача в вихованні дитини, відповідачкою суду не надано. При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачки відносно малолітньої дитини, суд враховує також інтереси неповнолітньої дитини, необхідність забезпечення нормального психоемоційного стану дитини та створення сприятливих умов для його нормального розвитку. Відповідно до ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON]

Outcome: approved