Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом у якому просить: визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладений 05.09.2005 між відповідачами [PERSON] та [PERSON]; визнати за позивачем право власності на ? частину вказаної житлової нерухомості. Позов мотивований тим, що оскільки судове рішення від 19.01.1999 про розлучення позивача з відповідачем [PERSON] не було зареєстровано в органах РАЦС, тому шлюб не вважався припиненим і майно, яке набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, частки якого дружини та чоловіка є рівними. Оскільки [PERSON] придбавши спірний будинок і продав такий без її письмової згоди, як дружини, тому відповідний нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу будинку є недійсним. Лише після звільнення відповідача з місць позбавлення волі у серпні 2013 року, позивачу стало відомо про наявність та відчуження даного будинку без її згоди. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позов посилаючись на обставини, викладені в ньому, просить такий задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з"явився, але у письмовій заяві позовні вимоги визнає та просить розглянути справу за його відсутності (а.с. 18). Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з"явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечує, оскільки при посвідченні нею оспорюваного договору [PERSON] повідомив, що не перебував у шлюбі, відповідного штампу у паспорті також не було. Оскільки сімейні відносини з позивачкою були припинені, будинок був придбаний після розлучення за власні кошти покупця, тому така нерухомість є особистою власністю [PERSON] і не підлягає поділу. Вислухавши пояснення представника позивача, третю особу, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у позові з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Прилуцького міського суду Чернігівської області від 19 січня 1999 року було розірвано шлюб між [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), зареєстрований 26 жовтня 1991 року. З мотивувальної частини рішення вбачається, що позивачка [PERSON] позов про розірвання шлюбу з [PERSON] обгрунтовували припиненням спільних сімейних відносини з листопада 1998 року (а.с. 67). Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.09.2005 [PERSON]. продав, а [PERSON] придбала житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Причому право власності [PERSON] на відчужуваний за цим договором житловий будинок підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку посвідченим нотаріусом 19 серпня 2004 року. У п.4 Договору продавець вказував, що житлова нерухомість не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, на підтвердження чого нотаріусом була отримана письмова заява від [PERSON] (а.с. 26-27). У паспорті відповідача також немає запису про реєстрацію шлюбу (а.с. 19). Розірвання шлюбу між сторонами було зареєстровано відділом РАЦС лише 22 лютого 2011 року, про що видано відповідне свідоцтво (а.с. 10). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України та абзацу другого п.24 вказаної Постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. І таке майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. В силу ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судому засіданні представником позивача жодним чином не було доведено, що спірний будинок [ADDRESS] був придбаний за сімейні кошти подружжя [PERSON]. Не було подано жодного доказу про те, що після судового рішення про розлучення сторони продовжили перебувати у фактичних шлюбних відносинах чи вели спільне господарство або ж іншим чином мали спільні сімейні кошти за які і придбали спірний будинок. Натомість спростування цьому свідчить те, що сама позивачка під час розгляду справи про розлучення вказувала про припинення спільних сімейних відносин ще в листопаді 1998 року. Спірний будинок був придбаний відповідачем через більш ніж 5 років після розірвання шлюбу та відчужений ним як особиста приватна власність. Згідно чинного законодавства правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства та іншим нормативно-правовим актам, прийнятим відповідно до Конституції України, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. За наведених вище обставин суд вважає, що спірний житловий будинок був придбаний за кошти [PERSON], тому такий був його особистою приватною власністю, та при відчуженні такого не потребується згода іншого з подружжя, тобто позивачки [PERSON] Отже, коли будинок [ADDRESS] був відчужений відповідачем згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у відповідності до норм чинного законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, тому суд вважає відсутні правові підстав для визнання такого договору недійсним. Відмовляючи у позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відсутні і підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будинку, як на об"єкт спільної сумісної власності подружжя.

Outcome: dismissed