Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~18.12.2020 року позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 10.09.2011 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області було зроблено відповідний актовий запис за № 1221 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після укладання шлюбу позивач з відповідачем проживали на території Республіки Білорусь в м. Мінськ. За період перебування у шлюбі у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що відповідач [PERSON] тривалий час ніде не працює, не отримує ніяких доходів у вигляді заробітної плати та не має ніяких інших джерел фінансування. Протягом останніх трьох років між ними як дружиною і чоловіком практично припинились шлюбні відносини. У кінцевому результаті, розуміючи, що поведінка відповідача не зміниться позивач вирішила виїхати в Україну до своїх родичів. Відповідач не заперечував щодо виїзду її та їх спільних дітей в Україну, для постійного проживання, про що надав письмову нотаріально завірену згоду. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного, та зважаючи на те, що з відповідачем вони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейних відносин не підтримують просила шлюб розірвати та визначити місце проживання спільних з відповідачем дітей разом з нею, а також стягнути судові витрати. \~ \~ \~ \~ До початку проведення судового засідання представник позивача подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Від відповідача на електронну адресу суду надійшла аналогічна заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Представник третьої особи подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 10.09.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1221. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (а.с. 13). \~ \~ \~ \~ Від шлюбу у сторін народились діти син [PERSON] ,\~ [INFO] \~та дочка\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджуєтьсясвідоцтвами\~про народження\~серії [NUMBER] , серії [NUMBER] відповідно (а.с. 11-12). Встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільно господарство, кожен з них живе своїм окремим життям, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України (далі\~-\~СК України)\~ України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 ст. 56 СК України вказують, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Якщо хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. \~ \~ \~ \~ Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася, а збереження сім`ї є неможливим. Виходячи з викладеного, давши оцінку обставинам справи, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Як слідує зі змісту позовної заяви [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, позивач також просить визначити місце проживання їх спільних з відповідачем дітей разом з нею. Як вбачається із позовної заяви [PERSON] , їх спільні з відповідачем малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , останнім часом проживають на постійній основі разом із нею. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У п. 1 ст. 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (чинна для України з 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У матеріалах справи міститься висновок служби у справах дітей Луцької міської ради № 13 про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] від 16.01.2021 року з якого вбачається, що згідно вивчених обставин даної справи та відповідно до ст. ст. 161 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] . Даний висновок був затверджений рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 91-1 від 03.02.2021 року. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. У своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, взявши до уваги висновок служби у справах дітей, суд вважає, що місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , необхідно визначити разом із позивачем [PERSON] , оскільки на своє переконання, більш комфортним і зручним для дитини буде проживання разом із матір`ю. Суд вважає, що зазначене буде відповідати принципу «забезпечення найкращих інтересів дітей», що є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до\~ ст. 141 ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1681, 60 грн.

Outcome: approved