Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про встановлення порядку користування квартирою. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. З 05.08.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій 11.10.2019 року був розірваний на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Від спільного подружнього життя сторони мають двох доньок - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З травня 2019 року шлюбні відносини між Позивачем та Відповідачем були припиненні, а Позивач разом з дітьми переїхала до своєї матері. 01.02.2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі №357/3912/20, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за Позивачем право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] та визнано за Відповідачем право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] . 12.04.2021 року Позивач зареєструвала право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.04.2021 року. Загальна площа квартири становить 70,2 кв.м., житлова - 41,2 кв.м. Старша донька [PERSON] досягла шістнадцятирічного віку, тому для створення належних умов її проживання потребує окремої кімнати. Враховуючи житлову площу квартири та інтереси старшої дитини, надання Відповідачу у користування житлової кімнати з незначним зменшенням ідеальної частки, не порушить його законних прав та інтересів, оскільки не змінює розміру часток співвласників у праві власності на квартиру. В зв`язку з тим, що розділити в натурі спірну квартиру неможливо, оскільки вона знаходиться на п`ятому поверсі десятиповерхового будинку квартирного типу, просила визначити порядок користування квартирою з урахуванням часток співвласників, а саме: виділити [PERSON] в особисте користування разом з доньками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - ізольовану житлову кімнату площею 17,8 кв.м. з балконом площею 1,4 кв.м. та ізольовану житлову кімнату площею 10,5 кв.м.; виділити [PERSON] в особисте користування ізольовану житлову кімнату площею 12,9 кв.м.; кухню площею 8,4 кв.м. з балконом площею 1,4 кв.м., ванну площею 2,5 кв.м., туалет площею 1,0 кв.м. та коридори площею 3,5 кв.м., 5,4 кв.м. залишити в загальному користуванні. Оскільки дана справа є малозначною, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 10.06.2021 року постановлено провести її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.33). 05.04.2021 року на адресу суду від Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що після розірвання шлюбу Позивач не проживає, хоча жодних перешкод для проживання в спільній квартирі він не чинить. Позивач має власні ключі від спільної квартирі і в будь-який час може проживати в квартирі разом з їхніми дітьми. Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні даного позову (а.с.37-38). 09.07.2021 року на адресу від Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням його направлення Відповідачу. У відповіді на відзив та зазначила, що при встановленні порядку користування квартирою повинні враховуватися найкращі інтереси неповнолітніх дітей, батьками які є власниками квартири. Міркування та аргументи, які наведені Відповідачем у відзиві на позовну заяву не спростовують висновків та фактів, зазначених у позові, а тому відхиляються Позивачем повністю (а.с.47-49). 06.10.2021 року в судовому засіданні Позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вона з дітьми вимушені були залишити квартиру у зв`язку з насиллям з боку Відповідача над ними, що підтверджується рішенням суду. За домовленістю з Відповідачем діти проживають з нею. Вона періодично відвідує квартиру та бачить, що Відповідач там не проживає. 06.10.2021 року в судовому засіданні представник Позивача надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Додатково пояснив, що кімнату площею 10,5 кв.м. Позивач просить виділити для користування їхньої з Відповідачем спільної дитини [PERSON] , [INFO] . Кімнату площею 17,8 кв.м. Позивач просить виділити їй для користування їй спільно з [PERSON] , [INFO] . Звернув увагу суду, що діти за законом, як члени сім`ї власників мають право на проживання в умовах, що не завдають їм шкоди, на рівні із власниками квартири - сторонами у справі. 06.10.2021 року в судовому засіданні Відповідач частково визнав позовні вимоги. Пояснив, що не проти встановлення такого порядку, за яким йому було би відведено кімнату площею 17,8 кв.м., а 10,5 кв.м. та 12,9 кв.м. - Позивачу з дітьми. З Позивачем вони проживають окремо вже 2 роки, діти весь цей час дійсно проживають з Позивачем. Наполягав на виділенні йому кімнати 17,8 кв.м. 06.10.2019 року в судовому засіданні представник Відповідача, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. З 05.08.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, якій 11.10.2019 року був розірваний на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Від спільного подружнього життя сторони мають двох доньок - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області, актовий запис №1059 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №2092 (а.с.7, 8). 08.05.2019 року постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та призначено йому покарання у виді 40 годин громадських робіт (а.с.11). 01.02.2021 року постановою Київського апеляційного суду у справі №357/3912/20, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за Позивачем право власності на ? частки квартири [ADDRESS] та визнано за Відповідачем право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9-16, 23). Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартира складається з наступних приміщень: коридор - 5,4кв.м., житлова кімната - 10,5 кв.м., житлова кімната - 12,9 кв.м., житлова кімната - 17,8кв.м., кухня - 8,4 кв.м., туалет - 1,0 кв.м., ванна - 2,5 кв.м., коридор - 3,5 кв.м., коридор-5,4 кв.м., балкон - 1,4 кв.м., балкон -1,4 кв.м. Загальна площа квартири становить 70,2 кв.м., житлова площа - 41,2 кв.м. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Підставою для звернення позивача до суду є те, що між позивачем та відповідачем виникли непорозуміння з приводу порядку користування спільною квартирою, в добровільному порядку їх вирішити не вдалося. Квартира знаходиться на п`ятому поверсі десятиповерхового будинку квартирного типу, тому розділити її в натурі неможливо. Згідно ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з чч.1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що у спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 28.04.2021 року. Суд при вирішенні спору враховує найкращі інтереси неповнолітніх дітей, батьки яких є власниками квартири. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно ч.1, ч.2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Виходячи з наведених норм законодавства, неповнолітні діти, як члени сім`ї власників, мають право користуватися квартирою нарівні з батьками, які є співвласниками спірної квартири. Старша донька [PERSON] досягла сімнадцятирічного віку, тому для створення належних умов її проживання та навчання потребує окремої кімнати, площею 10,5 кв.м., проти чого не заперечував відповідач у судовому засіданні. Менша донька [PERSON] , семи років, буде проживати разом з матір`ю в одній кімнаті, площею 17,8 кв.м. з балконом площею 1,4 кв.м. Враховуючи те, що в квартирі є два балкони площею по 1,4 кв.м. кожен, то виділення позивачу кімнати площею 17,8 кв.м. з балконом, яким будуть користуватися мати та дві доньки, не порушить інтересів відповідача. Згідно з ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини (ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-12), батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції з прав дитини «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «X v. Latvia» зазначено: «існує широкий консенсус - у тому числі в міжнародному праві - на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе». Закон України «Про охорону дитинства» в статті 1 визначає: забезпечення найкращих інтересів дитини як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, принцип найкращого забезпечення інтересів є керівним принципом, дотримуватися якого повинні суди під час здійснення правосуддя, що стосується інтересів дітей. Суд відхиляє доводи відповідача щодо порушення його права власності у зв`язку з відступом від ідеальних часток, оскільки рішення про встановлення порядку користування квартирою не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує права відповідача як власника. Суд також враховує те, що спірна квартира має три житлові кімнати, тому неможливо забезпечити точну відповідність виділення в користування частки, адекватної розміру часток колишнього подружжя у праві власності на спільне майно, при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів, зокрема в постанові від 03.10.2018 року у справі №363/928/16-ц. За таких обставин, враховуючи житлову площу квартири та інтереси неповнолітніх дітей, виділення відповідачу у користування житлової кімнати площею 12,9 кв.м. з незначним зменшенням ідеальної частки, не порушить його законних прав та інтересів, оскільки не змінить розмір його частки у праві власності на квартиру. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. Правових підстав для задоволення позову у суду немає. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 908,00 грн. також стягується з Відповідача на користь Позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved