Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

07 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та, з урахуванням остаточних вимог просить: розірвати їх з відповідачем шлюб, здійснити поділ спільного майна, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартість 1/2 части транспортних засобів, які були придбані за період шлюбу ( Мерседес Бенц - 105 432,00 грн., Нисан Прима Стар - 66 206,00 грн., Нисан Прима Стар - 66 206,00 грн.), а також стягнути з відповідача, як співвласника квартири, половину витрат на її утримання в сумі 11 652,00 грн. В обґрунтування позову вказала, що з відповідачем перебували у шлюбі, укладеному в 1997 році, з липня 2014 року між ними припинені сімейні відносини. За час шлюбу придбана квартира, транспортні засоби. Автомобілі відповідач продав, а тому, вона просить компенсувати половину їх вартості. Також, відповідач не проживає у квартирі, але як співвласник повинний нести витрати на її утримання, а тому просить стягнути половину вартості сплачених нею послуг. Ухвалами судді Херсонського міського суду Херсонської області (Гаврилов Д.В.) від 10 листопада 2016 року: -відкрито провадження у справі та призначене судове засідання; -частково задоволена заява про забезпечення позову - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] з забороною відчуження у будь-який спосіб цього майна. 22.02.2017 р. від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на позов, відповідно до яких він визнає позов в частині розірвання шлюбу та поділ квартири, але не визнає вимог щодо транспортних засобів, які оформлювалися на нього на нетривалий термін та за кошти його сестри, яка проживає в Англії, та перепродавалися. 06.04.2017 р. [PERSON] подана зустрічна позовна заява, відповідно до остаточної редакції якої він просив стягнути з [PERSON] суму платежів, яка була стягнута з нього за судовим наказом - 7010,88 грн., обґрунтовуючи вимоги тим, що це половина стягнутої з нього суми за теплоенергію, яка постачалася до їх спільної квартири. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.11.2017 року задоволено заяву про відвід судді Гаврилова Д.В., справа передана на повторний автоматизований розподіл, яким 22.11.2017 р. визначено головуючим суддю [PERSON], ухвалою якої від 23.11.2017 року цивільна справа прийнята до провадження, призначене судове засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18 червня 2018 року призначена авто-товарознавча експертиза, провадження у справі зупинено, 16.07.2018 р. у вказаній ухвали виправлено описку. 13.09.2018 р. до суду надійшов висновок експерта, 17.09.2018 р. провадження у справі поновлено. 22.04.2020 року за розпорядженням керівника апарата суду через відсторонення від здійснення правосуддя судді [PERSON] справа передана на повторний автоматизований розподіл, яким визначено головуючим суддю Ус О.В., ухвалою якої від 27.04.2020 р. справа прийнята в провадження та призначене підготовче засідання. Ухвалами Херсонського міського суду Херсонської області: - від 06 жовтня 2020 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву; - від 18 листопада 2020 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, вирішено питання щодо виклику свідків, судове засідання призначене на 27.01.2020 року, яке було відкладене на 27.05.2021 р. через неявку сторін. 27.05.2021 р. судове засідання перенесене на 29.09.2021 р. через перебування головуючого у нарадчій кімнаті з розгляду справи № 766/14056/16. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Ратушна В.О. за первісним позовом підтримали в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Позивачка вказала, що сімейні відносини з відповідачем припинені 14.07.2014 р., причиною стала подружня зрада відповідача. Транспорті засоби були придбані під час шлюбу на сумісні кошти. Сестра відповідача перераховувала кошти на утримання своєї доньки, яка проживала цей час у м.Херсоні. Комунальні послуги вона надала лише квитанції за той період коли не були встановлені лічильники, а також за теплоенергію та квартплату, оскільки вона нараховується на кількість зареєстрованих осіб. В квартирі також зареєстровані їх повнолітні з відповідачем діти, але молодший не проживає більше року, а старший також проживав за кордоном. Щодо зустрічного позову, то не зрозуміло за який це період платежі, оскільки можливо це плата за той час, коли вони сумісно проживали, тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову. Відповідач та його представник адвокат Ващук Я.В. зустрічний позов підтримав в повному обсязі, первісний визнається лише в частині розірвання шлюбу та поділу квартири, в задоволенні решти вимог просили відмовити з підстав, вказаних у зустрічному позові та запереченнях на первісний позов. Відповідач наполягав на тому, що транспорті засоби, які є предметом спору були придбані на кошти його рідної сестри, а продані ще під час їх сумісного проживання з позивачкою за генеральними довіреностями, різниця у ціні була витрачена на родину. Вимога зустрічного позову половина сплачених ним сум за судовим наказом. Дата припинення сумісного проживання 14.07.2014 р. Суд, заслухавши вступні слова сторін, дослідивши письмові докази, встановивши, що сторонами не забезпечено явку свідків, враховуючи час перебування справи в суді, в тому числі з моменту закриття підготовчого провадження, прийнявши до увагу думку сторін про можливість закінчення розгляду справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 26 листопада 1997 року в Суворовському відділі державної реєстрації актів цивільного стану м.Херсона, актовий запис № 547. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Сімейні відносини між сторонами припинені 14.07.2014 р., з цього часу сторони проживають окремо, примирення неможливе, збереження сім`ї суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. В силу положень ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Приписами ч. 1 ст. 24 СК України встановлено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 ч.1 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Надання строку на примирення суд вважає недоцільним, оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені вже тривалий час, обидва подружжя просять розірвати шлюб та про надання строку на примирення суду не заявили. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння та почуття, примирення подружжя є неможливим, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливо і не відповідає інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і тому може бути розірваним. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, вважає за необхідне задовольнити позов в зазначеній частині, розірвавши шлюб між сторонами по справі. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.115 СК України визначено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили підлягає направленню до відділу реєстрації актів цивільного стану за місцезнаходженням суду для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо поділу майна. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділу спільного майна подружжя», вирішуючи суперечки між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сторонами в порядку ч.1 ст. 82 ЦПК України визнано та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності, ту обставину, що під час шлюбу ними придбано квартиру [ADDRESS] , що додатково підтверджено договором № 6716 купівлі-продажу від 15.02.2001 року, який зареєстровано у Херсонському БТІ в книзі № 142 за реєстровим № 55856 (арк. справи 5). Відповідачем в цій частині позов визнаний. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Суд вважає, що заявлені вимоги підлягають розгляду саме як поділ майна подружжя. В судовому засіданні не встановлено істотних обставин для збільшення частки будь-кого із сторін у спільному майні подружжя. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з відповідними змінами, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Спірна квартира знаходиться у багатоквартирному будинку з чітко визначеною площею та кількістю приміщень, що входять до її складу. Сторонами не заявлено вимог про визначення порядку користування квартирою, клопотань про призначення судово-будівельної експертизи тощо. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно в натурі є неможливим, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за кожною зі сторін право власності на 1/2 ідеальної частки квартири. Судом встановлено, що під час шлюбу сторін та станом, як на час припинення сімейних відносин, так і на час звернення до суду з вимогами про поділ майна, за відповідачем були зареєстровані наступні транспортні засоби: - марки Mercedes-Benz модель Sprinter об`єм двигуна 2198 куб. см, 2005 року випуску - 06.10.2007 р.; - марки Nissan модель Рrimastar, 2003 р. випуску - 31.10.2008 р., який переоформлений на іншого власника 29.12.2016 р.; - марки Nissan модель Рrimastar», 2003 р. випуску - 10.04.2009 р., який переоформлено на іншого власника 28.12.2016 р. Вказані відомості підтверджені листом начальника Територіального сервісного центру № 6541 РСЦ в Херсонській області № 31/21/41-5а/з від 26.01.2017р. (арк. справи 85) та результатами аналітичного пошуку від 17.01.2017 р. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти позову, вказує на те, що він не був власником вказаних транспортних засобів, оскільки фактично їх придбавала його сестра, яка проживала за кордоном, вона ж йому направляла кошти для їх реєстрації за ним, а в подальшому мікроавтобуси Ніссан були продані ще за час їх шлюбу з позивачкою за генеральними довіреностями, кошти які були витрачені сестрою він повертав їй, а різниця була витрачена на сім`ю. Мерседес також на теперішній час вже переоформлений та йому не належить. Позивачка на доводи відповідача вказувала на те, що транспортні засоби придбавалися під час шлюбу, вона не цікавилася де чоловік і як їх використовує, оскільки він сказав їй , що передає їх в оренду, а сестра відповідача перераховувала кошти на утримання своєї доньки, яка продовжувала жити в Херсоні. Суд не приймає як належні та допустимі докази належності на праві власності спірних транспортних засобів його сестрі копій документів на арк. справи 59-74 Том 1, оскільки більшість документів є нечитабельні, не мають перекладу на державну мову, та не є документом, що посвідчує право власності на транспортні засоби інших осіб тощо. Суд не приймає як належний та допустимий доказ нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , оскільки вказана особа не була допитана в суді в якості свідка, про кримінальну відповідальність не попереджена. Крім того, суд критично ставиться до такої розписки, оскільки [PERSON] є рідною сестрою відповідача, обставини, викладені у її поясненнях, без належного підтвердження доказами не можуть бути прийняті судом до уваги. Також не свідчать про належність іншим особам транспортних засобів постанови про припинення розшуку майна боржника (в тому числі на спірні транспортні засоби) за виконавчим провадженням 44568982 від 09.12.2016 р. (арк. справи 57 Том 1) та про звільнення майна боржника з-під арешту (зокрема, рухомого майна) від 08.12.2016 р. за виконавчим провадженням 48567822 (арк. справи 56 Том 1), оскільки за вказаними виконавчими провадженнями боржником є [PERSON] , арешт накладався на майно боржника, у розшук оголошувалося також майно боржника, а припинення розшуку та звільнення з-під арешту відбувалося через сплату боргу за виконавчим провадженням, а не через встановлення, що майно не належить боржнику. Також суд не може прийняти до уваги, що мікроавтобуси були продані ще під час сумісного проживання з позивачкою, оскільки докази з цього питання не надані та спростовуються відомостями з сервісного центру. Крім того, слід зазначити, що у випадку оформлення відповідачем під час сумісного проживання з позивачкою генеральних довіреностей, перехід права власності на транспортні засоби не відбувався, тобто, особа, який була видана генеральна довіреність могла стати лише представником власника транспортного засобу та користуватися ним. Це є відносини представництва, а отже власник транспортного засобу при видачі генеральної довіреності не змінюється та залишається попереднім. Докази особистої приватної власності на спірні транспорті засоби відповідача матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку, що транспортні засоби марки Mercedes-Benz модель Sprinter 2198, 2005 року випуску, д.н. [NUMBER] ; марки Nissan модель Рrimastar, 2003 р. випуску, д.н. [NUMBER] ; марки Nissan модель Рrimastar», 2003 р. випуску, д.н. [NUMBER] були спільою сумісною власністю подружжя, реалізовані відповідачем після звернення позивачки до суду з позовом про поділ майна подружжя, а істотні обставини для збільшення частки будь-кого із сторін у спільному майні подружжя не встановлені. Оскільки на час розгляду справи в суді транспортні засоби відчужені, суд приймає до уваги висновок (звіт) про незалежну оцінку об`єктів від 27.08.2018 р., на спростування якого стороною відповідача доказів не надано, за яким вартість КТЗ складає: марки Mercedes-Benz модель Sprinter 2198, 2005 року випуску, д.н. [NUMBER] - 210865,00 грн.; марки Nissan модель Рrimastar, 2003 р. випуску, д.н. [NUMBER] - 132412,00 грн.; марки Nissan модель Рrimastar», 2003 р. випуску, д.н. [NUMBER] - 132412,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить 1/2 частину вартості придбаних у період зареєстрованого шлюбу транспортних засобів - 237844,50 грн., що відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 444/848/16-ц. Щодо взаємних вимог сторін про компенсацію один одному вартості сплачених послуг на утримання спільної квартири. Вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, оскільки сума 7010,00 грн., яку відповідач просить стягнути з позивачки [PERSON] , сплачена відповідачем, як слідує з копії платіжного доручення (арк. справи 53 Том 1) як залишок боргу за рішенням 666/2325/15-ц. Копію вказаного рішення суду не надано. З постанови про звільнення майна з-під арешту вбачається, що у виконавчій службі перебував виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ХТЕЦ» 14079,32 грн. (арк. справи 56 Том 1), борг сплачений у повному обсязі. Рішення суду в якості доказів до матеріалів справи не долучалося, а тому суд позбавлений можливості дійти висновку, що вказана сума є боргом зі сплати платежів саме по квартирі, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають за ч.1 ст. 541 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.1 ст. 544 ЦК України). Крім того, згідно з Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції 2004 р. із наступними змінами на час виникнення спірних правовідносин) обов`язок оплати комунальних послуг покладається на споживачів вказаних послуг, а за ч.3 ст. 9 у вказаній редакції також передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Матеріали справи не містять відомостей щодо зареєстрованих в квартирі [ADDRESS] осіб, їх вік, як і відомостей на які в обґрунтування вимог посилається позивачка щодо дат встановлення лічильників. Крім того, суд позбавлений можливості перевірити чи здійснювалася оплата послуг в повному обсязі чи частково. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем за зустрічним позовом належними та допустимими доказами не доведено, що 7010,00 грн. є платою за отримання послуг з теплопостачання квартири, що є спільною власністю подружжя, а позивачкою [PERSON] докази на підтвердження її розрахунку та обов`язку відповідача як споживача комунальних послуг оплачувати саме 1/2 від сплачених нею сум. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог як за первісним, так і за зустрічним позовом в частині відшкодування сум сплачених комунальних послуг за недоведеністю. За приписами ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі ч.9, ч.10 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову пр. відмові у задоволенні позову скасовуються, але зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає необхідним розподілити судові витрати, у вигляді судового збору пропорційно задоволеним вимогам, стягнувши з відповідача [PERSON] судовий збір в розмірі 4960,80 грн. на користь позивачки [PERSON] , судові витрати позивача за зустрічним позовом покладаються на [PERSON] . Сторонами не заявлено про наявність інших судових витрат, попередній розрахунок судових витрат суду не наданий, докази сплати будь-яких інших судових витрат матеріали справи не містять. Сторонами до закінчення судових дебатів заяв щодо подання протягом 5 днів доказів розміру судових витрат не подано. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Повний текст складено 04 жовтня 2021 року. На підставі викладеного, ст. 6-13, 76, 81, 82, 200, 206, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

Outcome: partial