Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

15 травня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку у порядку спільної сумісної власності подружжя та на 1/4 частку у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 листопада 1958 року позивач зареєструвала шлюб з гр. [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого повторно 21 листопада 2017 року. Незадовго до реєстрації шлюбу її чоловік звернувся із заявою до Бердянської міської ради (раніше назва - Осипенківська міська рада) про відвід земельної ділянки для будівництва житлового будинку. 25 квітня 1958 року Бердянська (Осипенківська) міська рада депутатів трудящих прийняла рішення за №154 про відвід земельної ділянки робітнику Першотравневого заводу, [PERSON], за адресою [ADDRESS], площею 537 м2, що підтверджується випискою із рішення виконкому міської Ради депутатів від 25 квітня 1958 року №154 та Актом №245 відводу земельної ділянки в натурі від 19 травня 1958 року. На підставі цих документів [PERSON] уклав договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, який був нотаріально посвідчений 30 травня 1958 року. Спочатку чоловік побудував невеликий сарай, щоб там можна було зберігати будівельні матеріали, а будинок почали будувати разом після реєстрації шлюбу. Повністю житловий будинок побудований та зданий в експлуатацію у травні 1963 року, що вбачається з акту про закінчення будівництва і здачі в експлуатацію житлового будинку від 10 травня 1963 року. На підставі рішення Бердянського виконавчого комітету від 16 березня 1977 року, за №92, [ADDRESS] перейменований та змінено номер будинку [ADDRESS]. Перейменування міста Осипенко на м. Бердянськ зроблено згідно вказівки Президіума Верховної Ради УССР від 26 липня 1958 року. Так перебуваючи у шлюбі, вона з чоловіком за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок [ADDRESS], а тому вважає, що він є спільним сумісним майном подружжя і вона має право власності на 1/2 частку цього майна. Оформити право власності, як дружини померлого та як спадкоємиці першої черги за законом вона не може також і у зв'язку з тим, що відсутній оригінал договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, виданого відділом комунального господарства виконкому Осипенківської міської ради Запорізької області 30 травня 1958 року. Представник позивача адвокат - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, наполягала на його задоволенні, грунтуючи вимоги, на обставинах викладених у позовній заяві з відповідним нормативно-правовим обґрунтуванням. Відповідач - [PERSON] та її представник - адвокат Линник С.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.49-51). Просили суд відмовити позивачу у задоволенні вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб, виданого повторно Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 21 листопада 2017 року вбачається, що 02 листопада 1958 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб та обране спільне прізвище [PERSON].(а.с.23). Незадовго до реєстрації шлюбу [PERSON] звернувся із заявою до Бердянської міської ради (раніше назва - Осипенківська міська рада) про відвід земельної ділянки для будівництва житлового будинку і 25 квітня 1958 року Бердянська (Осипенківська) міська рада депутатів трудящих прийняла рішення за №154 про відвід земельної ділянки робітнику Першотравневого заводу, [PERSON], за адресою [ADDRESS], площею 537 м2, що підтверджується випискою із рішення виконкому міської Ради депутатів від 25 квітня 1958 року №154 (а.с.19) та Актом №245 відводу земельної ділянки в натурі від 19 травня 1958р. (а.с.20). На підставі наведених вище документів [PERSON] уклав договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, який був нотаріально посвідчений 30 травня 1958 року (а.с. 17). Судом встановлено та не спростовується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], що з початку [PERSON] побудував невеликий сарай, щоб там можна було зберігати будівельні матеріали, а будинок розпочав будувати разом із дружиною [PERSON] після реєстрації шлюбу. Будівництво відбувалося за спільні кошти подружжя та набуте спільною працею. Повністю житловий будинок побудований та зданий в експлуатацію у травні 1963 року, що вбачається з акту про закінчення будівництва і здачі в експлуатацію житлового будинку від 10 травня 1963 року (а.с.15). На підставі рішення Бердянського виконавчого комітету від 16 березня 1977 року, за №92, [ADDRESS] перейменований та змінено номер будинку [ADDRESS]. Перейменування міста Осипенко на м. Бердянськ зроблено згідно вказівки Президіума Верховної Ради УССР від 26 липня 1958р., що вбачається з довідки - характеристики наданої Комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради за № 2127 від 26 грудня 2017 року ( зворотна частина а.с.96). Судом встановлено, що подружжя [PERSON] з часу реєстрації шлюбу, тобто з 02 листопада 1958 року і по день смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] мешкали однією родиною та вели спільне господарство у будинку [ADDRESS]. Перебуваючи у шлюбі, подружжя за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок [ADDRESS], а тому він є спільним сумісним майном подружжя і позивач має право власності на 1/2 частку цього майна. Оформити право власності, як дружини померлого та як спадкоємиці першої черги за законом [PERSON] не має можливості, оскільки відсутні оригінал договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно, виданого відділом комунального господарства виконкому Осипенківської міської ради Запорізької області 30 травня 1958 року. Так, з довідки-характеристики КПТІ від 26 грудня 2017 року вбачається, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності посвідченого Приморською державною нотаріальною конторою від 30 травня 1958р №953(а.с.96). [INFO] спадкодавець [PERSON], помер, що вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с.83). Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS]. На час смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги були: дружина - позивач по справі [PERSON] та їх спільний син - [PERSON](а.с.88), який помер [INFO] (а.с. 31), але фактично спадщину прийняв. Позивач [PERSON] звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також із заявою про виділ 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 квітня 2018 року їй відмовлено у виділі частки житлового будинку у спільній сумісній власності подружжя, оскільки правовстановлюючий документ саме, договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно посвідчений 30 травня 1958 року, тобто до реєстрації шлюбу, наведене не спростовується копією спадкової справи № 635/2016 від 16 грудня 2016 року (а.с.78-103). Частиною 1,2 ст.71 Закону України „Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Тож свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. У 1963 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 р за № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 р постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт його збудування та прийняття в експлуатацію. Виходячи з наведеного, правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію, а не договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. З часу затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого житлового будинку, а саме, 10 травня 1963 року, виникло спільне сумісне право власності подружжя, [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадського стану УРСР від 30 трвня1926 року, майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Таким чином, перебуваючи у шлюбі, позивач [PERSON] з чоловіком [PERSON] за спільні кошти та спільною працею збудували житловий будинок [ADDRESS], а тому він є спільним сумісним майном подружжя і позивач має право власності на 1/2 частку цього майна. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом визнання сумісним майном подружжя [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та відповідно визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/4 частку житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, ч. 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Тому з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем за квитанціями № 7 від 15 травня 2018 року та №7 від 21 травня 2018 року у розмірі 3449,16 грн.

Outcome: approved