Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON], про стягнення заробітної плати, компенсації за невчасно виплачену заробітну плату, компенсації за невикористану відпустку і відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог вказала про те, що працювала у ФОП [PERSON] з 22.06.2017 року та звільнена з роботи 16.07.2018 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день її звільнення відповідачем нарахована, однак не виплачена заробітна плата за період з 01.01.2018 року по 15.07.2018 року у сумі 19016,40 грн. Також позивачем при звільненні не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 24 дні, в розмірі 3190,91 грн. За підрахунками позивача, за період часу з 01.01.2018 року по 15.07.2018 року сума заборгованості за невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції становить 1479,16 грн. Крім того сума заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати становить 2925,00 грн. Те, що відповідач в день звільнення позивача і до теперішнього часу не провів повний розрахунок та не віддав трудову книжку позивача заподіяло останній моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 50000,00 грн. Загальна сума заборгованості, яку вона просить стягнути з відповідача є: нарахована але не виплачена заробітна плата в сумі 19016,40 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 2925,00 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1479,16 грн., компенсація за невикористану відпустку у сумі 3190,91 грн. та моральна шкода у сумі 500000,00 грн., а всього 76611,47 грн. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в ньому. Вказувала на те, що за період часу з 01.01.2018 року по 15.07.2018 року відповідачем нарахована їй але не виплачена заробітна плата. Зазначила, що надана відповідачем копія розписки про отримання нею коштів, яку позивач надає в якості підтвердження того, що він розрахувався з нею по заробітній платі в цей період не можна брати до уваги, як належний доказ, оскільки ця розписка була підписана нею про отримання коштів в рахунок заробітної плати за період 2017 року. Крім цього, позивач в судовому засіданні відмовилася від права у строк встановлений судом подати відповідь на відзив. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували щодо заявленого позивачем позову. Відповідач вказував на те, що заробітна плата видається працівникам по відомостям, але позивач відмовлялась розписуватись в них. Книга обліку видачі трудових книжок не ведеться. Трудову книжку було видано позивачу 10.07.2018 року із записом про її звільнення 16.07.2018 року. Розрахунок заробітної плати був проведений з відповідачем за домовленістю, яка між ними існувала. Компенсацію за невикористані дні відпустки не нараховував та не виплачував, такя, як вважає, що це є правом роботодавця, а не його обов'язком. Вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, перевіривши надані докази, суд, встановив наступне. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці. Згідно ч. 1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що відповідно до копії трудового договору від 22.06.2017 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду адміністратора у ФОП [PERSON], з окладом у розмірі 3200,00 грн. 16.07.2018 року позивача було звільнено з посади відповідно до наказу №СР/К-00010 від 16.07.2018 року на підставі ст. 36 п. 1 КЗпПУ за згодою сторін. Згідно копії відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 05.06.2018 року [PERSON] за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2017 року отримувала доходи. Зокрема, за 2, 3 та 4 квартали отримувала заробітну плату. Згідно копії відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 05.06.2018 року [PERSON] за період з 1 кварталу 2018 по 1 квартал 2018 року отримувала доходи - заробітну плату у розмірі 2025,00 грн. Відповідно до копії довідки від 16.07.2018 року, що видана [PERSON] ФОП [PERSON] позивачу нарахована заробітна плата за період з січня 2018 року по червень 2018 року у розміру 22520,00 грн., з яких сума страхових внесків, сплачених застрахованою особою склала 4954,40 грн. Частина 1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненомупрацівникові сум в строки, зазначені в статті 16 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатитизазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством розмірі. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на с поживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткове відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю дитинства підгрупи А І групи. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 199 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи і середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. За підрахунками позивача, загальна сума заборгованості, яку необхідно стягнути з відповідача складається з нарахованої але не виплаченої заробітної плати в сумі 19016,40 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 2925,00 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 1479,16 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 3190,91 грн. та моральна шкода в сумі 50000,00 грн., а всього 76611,47 грн. Відповідач в свою чергу вважає, що відсутня його вина, оскільки ним було здійснено виплату відповідачу заробітної плати, у зв'язку з чим і було зроблено відповідний графік погашення заборгованості по зароібній платі, та, така виплата підтверджується підписом [PERSON] у розписці. Однак, суд не можу брати до уваги вказані відповідачем доводи, оскільки з копії розписки наданої відповідачем не зрозуміло, за який саме проміжок часу утворилась заборгованість у роботодавця перед позивачем по заробітній платі та чи є виплати вказані у розписці виплатами саме по заробітній платі. Отже, жодних доказів того, що відповідачем за період з 01.01.2018 року по 15.07.2018 року було виплачено позивачу заробітну плату матеріали справи не містять та відповідачем в процесі розгляду справи не надано. При цьому суд враховує, що з пояснень самого відповідача вбачається, що виплата заробітної плати працівникам здійснювалась за відомостями, самих відомостей відповідачем суду не надано. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що право власності, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»). У справі «Кечко проти України» ЄСПЛ визнав порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в ситуації, коли заявник в силу спеціальних та чинних на той період часу положень національного законодавства мав виправдані очікування щодо отримання надбавки до заробітної плати, але вона йому не була виплачена. Таким чином, право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці, а оскільки позивача було звільнено 15.07.2018 року та зважаючи на те, що їй не виплачувалась заробітна плата у період з 01.01.2018 року по день її звільнення 15.07.2018 року, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за вказаний проміжок часу належну відповідачу заробітну плату у розмірі 19016,40 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 2925,00 грн., збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1479,16 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3190,91 грн. Отже, позовні вимоги з цій частині є доведеними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моарльної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звя"зків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що відповідачем тривалий час не виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 10000,00 грн. При цьому, суд визначаючи розмірі моральної шкоди враховує характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, тяжкість, вину відповідача, вимогу розумності та справедливості. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України з відповідача ФОП [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути суму судоовго збору у розмірі 704,80 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial