Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

20 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що проживав все життя в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на день подачі позову до суду у вищевказаному будинку зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у зв"язку з неприязними стосунками, що склалися між [PERSON] та [PERSON], позивач тимчасово не проживає у будинку. Позивач вказує, що відповідач по справі своєю поведінкою та вчинками, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Позивач просить суд виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Відповідно п. 9 ч. 1 розділу XIII (Перехідні положення) ЦПК України в редакції, яка чинна станом на 15.12.2017 року (надалі ЦПК України), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача та третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у повному обсязі. Третя особа та представник [PERSON] - [PERSON] позов підтримала, просила суд його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер батько позивача та відповідача - [PERSON], який мешкав на час смерті у будинку, що був набутий ним та матір"ю позивача та відповідача спільно під час шлюбу, за адресою: [ADDRESS] разом з сім"єю, яка складалася з наступних осіб: [PERSON], 1936 р.н., [PERSON], 1960 р.н., [PERSON], 1971 р.н., [PERSON], 1976 р.н., [PERSON], 1994 р.н., [PERSON], 1994 р.н., на день подачі позову до суду у вищевказаному будинку зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] зазначив, що на даний час право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ні за ким не зареєстроване. У судовому засіданні досліджені додані копії постанов Овідіопольського районного суду Одеської області про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 173 КУпАП. Позивачем зазначається, що спільне проживання [PERSON] та [PERSON] призводить до постійних сварок та загострення сердечних та інших хвороб [PERSON], суду надані копії медичних виписок з медичної картки стаціонарного хворого - [PERSON], але ці виписки не містять даних, що хвороба [PERSON] спричинена саме протиправною поведінкою відповідача. [PERSON] тимчасово не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються протии їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином, даючи оцінку наведеним доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення правил співжиття з боку [PERSON], що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку та вжиття відповідних заходів попередження чи громадського впливу, які не дали б позитивних результатів в силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed