Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в розмірі 17 629,94 грн. за розпискою від 18.09.2018 року. Позов мотивувала тим, що між нею та відповідачем був укладений договір позики від 18.09.2018 року на суму 1100,00 дол. США,зі строком повернення коштів в іноземній валюті до 01.12.2018 року. Однак, [PERSON] взяті на себе відповідно до договору зобов`язання не виконав, в грудні 2018 року ним було повернуто борг частково в сумі 500, 00 дол. США., решту боргу в розмірі 600 дол. США не повернуто. З метою досудового врегулювання спору, [PERSON] , на адресу відповідача, 07.10.2019 року, була надіслана письмова вимога про повернення решти боргу, однак така залишена [PERSON] без реагування. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути на її користь з [PERSON] основну суму боргу в розмірі 16 362,00 грн., інфляційні збитки в розмірі 670,84 грн., а також 3% річних у розмірі 579,10 гр., що в загальному складає суму - 17629,94 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив, у строки встановлені згідно з ухвалою суду від 31.07.2018 року, на позовну заяву не надав, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Як встановлено по справі, 18.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений в простій письмовій формі у вигляді розписки договір позики від 18.09.2018 року на суму 1100 доларів США, зі строком повернення грошових коштів в іноземній валюті до 01.12.2018 року, про , що свідчить оригінал розписки долучений до матеріалів справи. В грудні 2018 року, [PERSON] повернув [PERSON] борг частково, а саме в сумі 500 доларів США. Однак, [PERSON] взяте на себе зобов`язання не виконав повній мірі і решту суму позики в розмірі 600 доларів США, [PERSON] не повернув. 07.10.2019 року, з метою досудового врегулювання спору, позивачем [PERSON] , на адресу відповідача [PERSON] , було надіслано письмову вимогу, про повернення боргу згідно розписки від 18.19.2018 року. Вказана вимога відповідачем [PERSON] залишена без жодного реагування. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики і його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми чи інших речей позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у строк та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до чч. 1 та 2 ст.207 ЦК - правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як зазначено у ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порядок підтвердження виконання зобов`язання регламентований ст. 545 ЦК України. Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Відповідно до ч.3 ст. 545 ЦПК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. А тому на підставі вищенаведеного суд приходить до переконання, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 16362,94 грн. Згідно до ст. 1050 ЦК України якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов`язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції. З огляду на зазначене, так як відповідачем порушено грошове забов`язання за вищевказаним договором позики, предметом якого є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, то в частині позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків, суд вважає за необхідне відмовити. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.01.2019 року по 19.03.2020 року у розмірі 597,10 грн. суд приходить до переконання, що така підлягає до задоволення. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору.

Outcome: partial