Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

14.04.2020 року судом зареєстровано позов [PERSON] (а.с. 1-7), який 12.05.2020 року був уточнений (а.с. 48-50) і мотивований тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/26881/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 584 064,41 грн. Дане судове рішення набрало чинності. Виконавчий лист пред`явлений до примусового виконання в Центральний відділ ДВС м.Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хельницький). Протягом п`яти років і станом на 01.04.2020 року відділом ДВС в примусовому порядку стягнення не здійснено. У вересні 2019 року боржник сплатив лише частину боргу в сумі 10 800 грн. Позивач вважає, що боржник [PERSON] навмисно ухиляється від виконання рішення суду, офіційно не працює. Разом з тим, його родина живе у достатку, він має у своєму користуванні автомобіль, орендує земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка оформлена на третіх осіб. Постановою державного виконавця від 10.09.2019 року у виконавчому провадженні № 54342465 було описано та арештовано 1/2 частку квартири [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з метою реалізації майна з прилюдних торгів для погашення боргу. Однак, після опису та арешту майна, з метою уникнення примусової реалізації майна, [PERSON] зареєстрував в квартирі двох чужих неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вони не є дітьми [PERSON] , мають своїх батьків і забезпечені житлом. Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 12.12.2019 року № 3124 відмовлено Центральному відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області у наданні дозволу на реалізацію Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з тим, що право користування квартирою мають діти. Уточнюючи позовні вимоги позивач просив: припинити зловживання [PERSON] , що полягають у фіктивній реєстрації двох неповнолітніх дітей в квартирі за адресою: [ADDRESS] ; відновити становище, що діяло до заборони відділу ДВС примусово продавати описане та арештоване майно [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 35 000 грн.; визнати протиправним рішення виконкому Вінницької міської ради від 12.12.2019 року № 3124, яким відмовлено Центральному відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області у наданні дозволу на реалізацію Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; надати дозвіл на реалізацію Ѕ частки описаного та арештованого майна [PERSON] - квартири за адресою: [ADDRESS] відповідно до положень 2.3 розд. 2 Порядку реалізації арештованого майна, з метою виконання рішення суду (а.с. 48-50). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав із урахуванням уточнених позовних вимог та просив їх задоволити у повному обсязі. Суду пояснив, що [PERSON] різними способами намагається уникнути виконання рішення суду про стягнення з нього боргу. Після опису і арешту Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , він зареєстрував у квартирі двох неповнолітніх дітей. Реєстрація дітей є фіктивною, оскільки в даній квартирі діти фактично не проживають, квартира потребує ремонту. Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 12.12.2019 року № 3124 було відмовлено Центральному відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області у наданні дозволу на реалізацію Ѕ частки квартири з метою захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, що зареєстровані у цій квартирі. Вважає, що в разі продажу майна житлові права дітей не будуть порушені, оскільки мати цих дітей - [PERSON] , є власницею двох квартир в м. Вінниці. [PERSON] просив врахувати, що він є інвалідом 2 групи, його сім`я перебуває в край важкому матеріальному становищі, з нього стягнуті кошти на погашення заборгованості по комунальним платежам, в той час як [PERSON] зухвало поводить себе, насміхається, протягом тривалого часу уникає виконання рішення про стягнення боргу і перешкоджає примусовому виконанню. Такими діями йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок неправомірних дій відповідача, яку позивач оцінив в 35 000 грн. і просив стягнути з [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судові засідання повторно не з`явився з невідомих причин, про день та час розгляду справи був повідомлений рекомендованою поштовою кореспонденцією за місцем реєстрації проживання. Заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи у його відсутності не надавав, відзиву на позов не надавав. Представник виконавчого комітету Вінницької міської ради - Бойко М.П. в (довіреність № 77 від 15.01.2020 року а.с. 61) в судовому засіданні при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду, при цьому просила захистити житлові права та інтереси неповнолітніх дітей. Представник Центрального відділу ДВС м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) - Кулявець О.С. в судовому засіданні підтримав позов [PERSON] , надав письмові пояснення, які були приєднані до матеріалів справи. Пояснив, що на виконанні перебуває зведене виконавче провадження, в складі якого 12 виконавчих листів про стягнення з [PERSON] коштів на користь різних стягувачів, в тому числі на користь [PERSON] . Після опису і арешту 1/2 частки квартири, належної [PERSON] , він зареєстрував в квартирі двох неповнолітніх дітей. В разі надання судом дозволу на реалізацію цього майна заборгованість перед [PERSON] буде частково погашена. Іншого майна у боржника немає, офіційного доходу він також не має. Третя особа - [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , [INFO] , в судове засідання не з`явилась з невідомих причин, про день та час розгляду справи була повідомлена шляхом надіслання повістки рекомендованим листом з повідомленням за зареєстрованим місцем проживання - [ADDRESS] . Письмових пояснень, заяв про відкладення розгляду справи не надавала. Враховуючи наведені обставини, суд вважав можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, що не з`явились, та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою суду від 17.04.2020 року позов [PERSON] був залишений без руху для усунення недоліків (а.с. 42). Ухвалою суду від 14.05.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 127/8378/20 (а.с. 54). Ухвалою суду від 21.07.2020 року було закрите підготовче провадження (а.с. 83). Ухвалою суду від 29.09.2020 року витребувані докази (а.с. 117). Ухвалою суду від 26.10.2020 року (а.с.165) залучено [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що в провадженні Центрального відділу ДВС м. Вінниця перебуває виконавче провадження № 54342465 від 21.07.2017 року з примусового виконання виконавчого листа № 127/26881/14-ц, виданого 20.10.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з [PERSON] (і.н. [NUMBER] ) на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 584 064, 41 грн. та зведене виконавче провадження № 28920580, до складу якого входить 11 виконавчих проваджень про стягнення з [PERSON] коштів на загальну суму 956 028, 72 грн. В судовому засіданні встановлено, що 07.12.1993 року на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в ВООБТІ 21.01.1994 року, [PERSON] набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 149-150). Згідно довідки КП «ВМБТІ» від 13.10.2020 року станом на 29.12.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 136). Відомостей про реєстрацію права власності на цю квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно немає (а.с. 108-110). 10.09.2019 року державним виконавцем Центрального відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Кулявцем О.С. проведено опис та арешт Ѕ частки квартири [ADDRESS] та передано на відповідальне зберігання [PERSON] (а.с. 16, 17). Іншого майна, що належить боржнику та на яке можна звернути стягнення, не було виявлено під час огляду квартири. 17.09.2019 року державним виконавцем було прийнято постанову про призначення експерта-оцінювача для встановлення вартості описаної та арештованої частки квартири. 09.10.2019 року [PERSON] повідомив начальника Центрального відділу ДВС у м. Вінниці про реєстрацію в квартирі за адресою: [ADDRESS] двох неповнолітніх осіб (а.с. 26) та просив залучити до матеріалів виконавчого провадження відповідної довідки. Судом були витребувані з Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради матеріали, на підставі яких було здійснено реєстрацію осіб в квартирі і встановлено, що на підставі заяви [PERSON] 01.10.2019 року в квартирі, що належить йому на праві власності, були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , разом із її неповнолітніми дітьми - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 27, 28, 145-158). Батьком дітей є [PERSON] . Згідно особового рахунку станом на 14.08.2020 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 15.07.1994 року - власник [PERSON] , [INFO] , з 26.04.2002 року - син [PERSON] , [INFO] , з 15.10.2008 року - донька [PERSON] , [INFO] , з 02.12.2014 року - невістка [PERSON] , [INFO] , з 01.10.2019 року - інші особи: [PERSON] . [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 106). Власник, яка 28.02.2014 року вибула - [PERSON] , [INFO] . Актові записи про народження дітей витребувані судом (а.с. 127-129). 12.12.2019 року виконком Вінницької міської ради прийняв рішення № 3124, відповідно до якого було відмовлено Центральному відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області у наданні дозволу на реалізацію Ѕ частки квартири за адресою: [ADDRESS] , право користування якою мають діти, з метою захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, що зареєстровані у цій квартирі (а.с. 30). Також в судовому засіданні було встановлено, що мати дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , є одноосібною власницею нерухомого майна: квартири за адресою [ADDRESS] ; [ADDRESS] (а.с. 113-114). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Згідно ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження". Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»). Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку (ч.ч. 1, 3, 4). Згідно з частиною першою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Під час примусового виконання рішення суду державним виконавцем було встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , Ѕ частка якої була описана та арештована 10.09.2019 року (а.с. 16, 17). Як зазначалось вище, звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено протиправними, на його думку, діями відповідача [PERSON] , що полягають у реєстрації [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , в належному [PERSON] житлі, після здійснення опису і арешту частки квартири. В якості доказу користування малолітніми дітьми вказаним житлом [PERSON] надав державному виконавцю довідку про зареєстроване місце проживання дітей і їх матері - [PERSON] - від 01.10.2019 року. Проте, відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV реєстрація місця проживання особи здійснюється з метою ведення з цією особою офіційного листування та вручення офіційної кореспонденції та жодним чином не призводить до виникнення права користування вказаним нерухомим майном. Разом з тим, доказів, що неповнолітні діти проживають у квартирі за місцем реєстрації проживання, фактично користуються цим житлом разом з батьками за договором найму або як члени сім`ї власника, суду не надано. Суд приймає до уваги, що мати дітей - [PERSON] забезпечена житлом і має в одноосібній власності дві квартири в м. Вінниці (а.с. 111-114), тому неповнолітні діти можуть бути зареєстровані і проживати разом із матір`ю в цих житлових приміщеннях. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (частина перша статті 405 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (стаття 18 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року). В силу положень частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю також складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Таким чином, сервітутні правовідносини виникають в силу закону за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даних сервітутних правовідносин є, з одного боку, власник житла,а з іншого - член його сім`ї. При цьому необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства і виключно за наявності цих двох умов у сукупності у членів сім`ї власника виникає право обмеженого користування житлом. Доказів того, що неповнолітні діти є членами сім`ї [PERSON] , що відповідач разом із матір`ю дітей - [PERSON] спільно проживають, пов`язані спільним побутом, ведуть спільне господарство також суду не надано. Також суду не надано доказів того, що між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] укладений договір найму житла - квартири [ADDRESS] . За таких обставин, зареєструвавши 01 жовтня 2019 року [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми у квартирі за адресою: [ADDRESS] , після того, як вона була 10 вересня 2019 року описана виконавцем, арештована та передана боржникові на відповідальне зберігання (а.с. 17), [PERSON] розумів можливі наслідки та перешкоди у реалізації частки квартири в подальшому. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що реєстрація місця проживання неповнолітніх дітей у житловому приміщенні, яке належить боржнику, за рахунок продажу якої на прилюдних торгах має бути виконане рішення про стягнення боргу на користь [PERSON] , є способом перешкоджання виконанню рішення суду, що свідчить про зловживання боржником своїми процесуальними правами та створення штучних перешкод для виконання судового рішення у повному обсязі. Відповідно до п. 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону. Згідно частини 3 розділу 2 Наказу Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 року «Про затвердження порядку реалізації арештованого майна» у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти виконавець подає разом із заявкою на реалізацію арештованого майна копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. Приймаючи рішення про відмову в наданні дозволу на реалізацію нерухомого майна № 3124 від 12.12.2019 року, виконком Вінницької міської ради керувався положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», п. 4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (в редакції, що втратила чинність). Так, відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Разом з тим, при прийнятті рішення № 3124 від 12.12.2019 року, органом опіки і піклування не були в повній мірі враховані обставини, наведені у даному рішенні, зокрема, щодо безпідставності реєстрації дітей в квартирі боржника після опису і арешту його майна, відсутності факту спільного проживання з власником житла, ведення спільного господарства, відсутності договору найму, належності на праві власності у матері дітей іншого житла тощо. Також органом опіки і піклування не було враховано, що реєстрація місця проживання особи жодним чином не призводить до виникнення права користування вказаним нерухомим майном. Суд також вважає за необхідне зазначити, що положення статті 177 Сімейного кодексу України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачають обов`язковість отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування виключно на укладання правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти. Ці положення стосуються розгляду звернень на вчинення саме правочинів щодо нерухомого майна дитини, тобто, за результатом добровільних звернень осіб, які мають намір розпорядитися належним дитині майном або майном, на яке у дитини є право користування, і не стосуються примусового відчуження майна, оскільки в таких випадках мова йде не про намір зацікавлених осіб розпорядитися майном, а про задоволення прав третіх осіб на нього. У даному ж випадку має місце реалізація арештованого майна з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду про стягнення боргу. Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не передбачено отримання дозволу на реалізацію житла у разі, коли у житлі після ухвалення рішення, опису та арешту майна та передачі його на відповідальне зберігання боржнику були зареєстровані неповнолітні діти. Крім того, суд приймає до уваги, що в разі реалізації майна, що належить боржнику, житлові права та інтереси дітей [PERSON] , [PERSON] не будуть порушені, оскільки їх мати - [PERSON] , є власницею двох житлових квартир в [ADDRESS] і по [ADDRESS] і діти можуть проживати та користуватись саме цим житлом разом із матір`ю, або проживати за місцем проживання їх батька - [PERSON] . Ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні їх діти - [PERSON] , [PERSON] ніколи не були власниками квартири [ADDRESS] , а тому реєстрація місця проживання в квартирі боржника не породжує для них права власності або права користування таким житлом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів викладені в частині 2 ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статі 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Таким чином, виходячи із заявлених [PERSON] позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що права [PERSON] порушені і підлягають захисту в обраний ним спосіб шляхом скасування рішення виконкому Вінницької міської ради від 12.12.2019 року № 3124 в частині відмови в наданні дозволу Центральному ВДВС м. Вінниця на реалізацію 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , а також шляхом надання дозволу на реалізацію Ѕ частки квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Враховуючи правовідносини, що виникли між сторонами, суд вважає, що такий спосіб захисту буде ефективним і спрямованим на захист інтересів [PERSON] як стягувача у виконавчому провадженні, а також буде відповідати частині 3 розділу 2 Наказу Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 року «Про затвердження порядку реалізації арештованого майна». Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач [PERSON] зазначав, що в зв`язку з неправомірними діями відповідача по ухиленню від виконання рішення суду про стягнення боргу, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, та оцінив моральну шкоду на суму 35 000 грн., яку просив стягнути з [PERSON] . Разом з тим, позивач не надав доказів такої шкоди і не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Враховуючи, що при зверненні до суду із даним позовом [PERSON] від сплати судового збору звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1681,60 грн.

Outcome: approved