Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 11 листопада 2011 року перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] .. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управляння юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 1945. Від даного шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх декількох років стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже майже пів року кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. З лютого 2020 року сторони не проживають разом, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Місце проживання відповідача на даний час позивачу не відомо. Примирення та збереження шлюбу позивач вважає неможливе з підстав викладених вище. Крім того, перебування у шлюбі суперечить їхнім інтересам розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем, визначити місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та відновити дошлюбне прізвище та змінити з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 серпня 2020 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, закрито підготовче провадження по даній справі. В судове засідання [PERSON] з`явилась, позовну заяву підтримала та просила її задовольнити. Також пояснила, що з відповідачем не мешкає з грудня 2019 року. Протягом останніх декількох років стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, оскільки відповідач зловживав спиртними напоями та проявляв агресію. Проти надання строку на примирення заперечувала. Представник позивача адвокат Бабій І.С. підтримала позовну заяву та просила її задовольнити. В судове засідання [PERSON] не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову. Крім того, вважав витрати на правничу допомогу у розмірі 15\~000,00 грн. не співмірними зі складністю справи, також просив вирішити питання про повернення 50% судового збору з державного бюджету згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надали заяву, згідно якої просить розглянути справу за відсутністю представника третьої особи, та ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням житлових та майнових прав дітей. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до частини 1, 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно матеріалів справи, 11 листопада 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управляння юстиції Однолєтков В.В. уклав шлюб з [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 1945. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (Свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] , видане 11 листопада 2011 року). [INFO] народилась [PERSON] , [INFO] народився [PERSON] , батьками яких в Свідоцтві про народження Серії [NUMBER] від 25 грудня 2012 року та Свідоцтві про народження Серії [NUMBER] від 29 грудня 2015 року, відповідно, записано сторін по справі [PERSON] та [PERSON] . Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. В судовому засіданні встановлено, що з грудня 2019 року сторони мешкають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини припинені. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судовим розглядом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Положеннями ст. 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи, що у зв`язку з реєстрацією шлюбу позивачем змінено прізвище та після розірвання шлюбу остання виявила бажання відновити дошлюбне прізвище, вимога [PERSON] в частині таких змін підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 141 СК України,\~батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Частинами 2 та 3\~Закону України «Про охорону дитинства»\~закріплено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,\~на кожного\~з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У відповідності до положень\~ст. 161 СК України,\~якщо мати\~та батько,\~які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб 19.06.2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За приписами ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Департаментом Служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області, як представником органу опіки та піклування, із врахуванням рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради, надано висновок №135 від 16 лютого 2021 року про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . За ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишаються діти, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей та турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Під час судового розгляду справи встановлено, що після фактичного розпаду сім"ї сторін, діти - [PERSON] та [PERSON] , залишилися мешкати разом з матір`ю, яка забезпечила їх всім необхідним для розвитку і відпочинку, займалася вихованням дітей, піклувалася про їхнє здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створила належні умови для розвитку їхніх природних здібностей, матеріально забезпечує дітей, тому суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей за місцем мешкання їхньої матері - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також, згідно частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як встановлено матеріалами справи, позивачем [PERSON] 19.06.2020 року при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1681,60 грн. на рахунок УДКСУ в Немишлянському районі, що підтверджується квитанцією АТ «УКРПОШТА» платіж № 1015166022, тому, з огляду на приписи частини 1 статті 142 ЦПК України, суд повертає позивачу з державного бюджету 50 % суми сплаченого судового збору, тобто 840,80 грн. З відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір в сумі 840,80 грн. Крім того, представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, які були понесені позивачем та складають 15\~000, 00 грн. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача [PERSON] було надано договір про надання правової допомоги № 06-06/2020 від 17.06.2020 року та копія акту № 1 про надання правової допомоги. При розгляді справи, позивачем надано копію ордеру на надання правничої допомоги, копію договору про надання правової допомоги та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Проте позивачем та її представником не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Інформація, яка міститься в акті № 1 про надану правову допомогу, зокрема фіксований розмір гонорару за представництво інтересів у цивільній справі № 645/3761/20, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, неподання розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Також позивачем та її представником не надано копії квитанції про фактичну сплату адвокату витрат за надані послуги, тому у стягненні судових витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: approved