Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 77 976,06 гривень, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 856,72 гривень, заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 71 534,45 гривень, пені в розмірі 291,66 гривень, заборгованості за комісією в розмірі 1 293,23 гривень. Позов мотивований тим, що, відповідно до умов кредитного договору №б/н від 21.05.2008 року, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, у зв`язку з чим підписала відповідну заяву. Відповідач підтвердила своїм підписом у заяві згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. 21.05.2008 року відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердила, що "з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена». У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем станом на 31.10.2020 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 83 867,92 гривень, з якої позивач просить стягнути з відповідача 77 976,06 гривень, що складаються з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 856,72 гривень, заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 71 534,45 гривень, пені в розмірі 291,66 гривень, заборгованості за комісією в розмірі 1 293,23 гривень. Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» разом з поданням позовної заяви подано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.02.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2021 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.05.2008 року в розмірі 13 825,50 грн., з яких: 4 856,72 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8 677,12 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та 291,66 грн. заборгованість за пенею (а.с. 68-71). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24.03.2021 задоволено, заочне рішення суду скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 01.07.2021 року. Розгляд справи неодноразово переносився за клопотаннями учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула. Її представник адвокат Мишковська Т.М. надіслала на адресу суду заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, підтримала свою заяву від 01.07.2021 року про застосування наслідку спливу строків позовної давності, в якій вказала на те, що у Банку виникло право на позов з моменту виникнення простроченої заборгованості, тобто з 31.05.2011 року, строк позовної давності не переривався, Банк за захистом свого порушеного права не звертався, на момент подання позовної заяви строк позовної давності сплив, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Просила справу розглянути у її відсутність. Представник позивача в судове засідання не з`явився, 19.07.2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» Меркулової В.В. до суду надійшли заперечення на заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій представник просить позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі, вважає, що підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобов`язання триває, позовні вимоги підлягають до повного задоволення. Матеріали справи містять клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності представника позивача. За таких обставин, підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. 223 ЦПК України немає, а тому суд ухвалив здійснити розгляд справи у відсутність учасників процесу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст.ст.1054-1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно положень ч.1 ст.546 ЦК України та ст.549 ЦК України, виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобов`язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що 21.05.2008 року [PERSON] підписала заяву, якою приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.24). Згідно інформації, викладеній в цій заяві, відповідач підтвердила, що вона погоджується із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення. 21.05.2008 року [PERSON] підписала також Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору, за змістом якої встановлена базова відсоткова ставка за користування кредитом 1,9% в місяць в валюті UAH; розмір щомісячних платежів у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 гривень; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Окрім наведеного, у вказаній Довідці передбачені умови щодо стягнення комісії за зняття готівкових коштів, комісії за несвоєчасне погашення заборгованості, комісії за моніторинг неактивної картки, процентної ставки на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування та інше (а.с.25). Отже, сторони погодили умови, порядок виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов договору від 21.05.2008 року. На підставі цієї заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок з наданням платіжної картки, яка є ключем до рахунку, на який зараховано суму кредитного ліміту. Відповідач користувалася кредитними коштами, за період користування кредитними коштами здійснювала його часткове погашення, що підтверджується випискою про рух коштів за картковим рахунком відповідача. Банк, звертаючись до суду з позовом, надав копії заяви від 21.05.2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору, які підписані відповідачем, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 21.05.2008 року, виписку з особового рахунку, довідки про надання кредитів та зміну умов кредитування, а також не засвідчений у встановленому порядку витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Судом встановлено укладення між сторонами кредитного договору, матеріали справи містять достатньо доказів отримання відповідачем кредитних коштів та їх використання. Відповідач неналежно виконувала умови кредитного договору, що вбачається з наданого банком розрахунку, відповідно до якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31.10.2020 року складає 83 867,92 гривень, з яких 77 976,06 гривень («заборгованість до стягнення»), до складу якої входять: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4 856,72 гривень, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 71 534,45 гривень, пеня в розмірі 291,66 гривень, заборгованість за комісією в розмірі 1 293,23 гривень (а.с.6-17). Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора - позивача АТ КБ «Приватбанк», а тому порушене право підлягає поновленню. Як слідує з розрахунку прострочене тіло кредиту становить 4 856,72 грн., вказаний розмір підтверджується матеріалами справи, а тому вимога позивача щодо стягнення тіла кредиту є обґрунтованою. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов. При цьому, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 51). Пунктом 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України» від 09 січня 2013 року, яке є обов`язковим до врахування, визначено, що строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 по справі №910/18560/16 (12-143гс18) вказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 13.01.2021 року (дата відправлення позивачем до суду конверту з матеріалами позовної заяви). До суду позовна зава надійшла 15.01.2021 року. У постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 29.10.2014 року № 6-169цс14, від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказане відповідає висновку, що висловлено в постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року по справі № 520/12277/17 (провадження № 61-14702св19). Як вбачається з довідки АТ «КБ «ПриватБанк» боржнику [PERSON] . Банком було видано 2 кредитні картки ( [NUMBER] , [NUMBER] ), термін дії яких закінчився 10/11, тобто в жовтні 2011 року (а.с.23). Відповідно право вимоги у кредитора щодо повернення кредиту виникло в жовтні 2011 року тобто, після закінчення строку дії кредитного договору. Згідно розрахунку заборгованості за кредитом заборгованість по тілу кредиту в сумі 4 856,72 гривень виникла у відповідача 31.05.2011 року і залишалася незмінною до 31.10.2020 року (дата розрахунку заборгованості). З викладеного суд робить висновок, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 4 856,72 гривень подана зі спливом строку позовної давності, тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити, оскільки стороною позивача суду заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Що стосується вимоги щодо стягнення процентів та проведеного позивачем розрахунку їх розміру, то суд враховує, що ст.1048 ЦК України закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Позивач просить стягнути з відповідача 71 534,45 грн. процентів за користування кредитом. Як вбачається з розрахунку заборгованості станом на день закінчення строку дії кредитного договору (31.10.2011 року) загальна заборгованість відповідача за відсотками становила 2 947,53 гривень. Однак, враховуючи подану представником відповідача заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, позовна вимога про стягнення відсотків, нарахованих за період з 21.05.2008 року (дата підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування) по 31.10.2011 року, у розмірі 2 947,53 гривень до задоволення теж не підлягає, оскільки позовна давність для звернення до суду з цією вимогою сплила. З приводу стягнення відсотків, нарахованих за період з 01.11.2011 року по 31.10.2020 року (дата розрахунку заборгованості), суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що строк кредитування за картковими рахунками встановлюється строком дії картки (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14) та закінчився 10/2011 року суд вважає, що правових підстав для нарахування відсотків після 31.10.2011 року за відсотковою ставкою, що зазначено в довідці про Умови кредитування в Банку не було. Тому позовна вимога в частині стягнення з відповідача відсотків, нарахованих в період з 01.11.2011 року по 31.10.2020 року в розмірі 68 586,92 гривень до задоволення не підлягає. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином у кредитних правовідносинах неустойку може бути встановлено актом цивільного законодавства (розмір та підстави стягнення якої визначається законом) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із заяви позичальника від 21.05.2008 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в них відсутні умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, порядку погашення заборгованості, разом з тим, наявні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, та можливість її нарахування у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом. У довідці про умови кредитування чітко визначено формулу її (пені) нарахування. З огляду на те, що сторони в договорі погодили умови нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, позовна вимога банку в частині стягнення з відповідача пені в сумі 291,66 грн. також є доведеною. АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив, окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), та процентів стягнути з відповідача також пеню та комісію, обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21.05.2008 року, Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (в тому числі і на зміни, які вносилися до них в 2019 році). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), доводиться матеріалами справи і не спростовано позивачем. За таких обставин, суд приходить до висновку, що нарахування позивачем пені відповідає довідці про умови кредитування, укладеної сторонами. Такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як було судом встановлено вище позовна давність до стягнення заборгованості за тілом кредиту (основна вимога) закінчилася, що стало підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Тому,

Outcome: dismissed