Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

08.11.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, згідно з яким просила суд постановити рішення про позбавлення [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 30.12.2006 року по 06.01.2009 року, мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, починаючи з самого народження дитини відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. За вказаних обставин та посилаючись на положення ст. 164 СК України, позивач вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав, адже він, в порушення вимог ст.150 СК України, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та фактично самоусунувся від виховання та утримання своїх дітей. Ухвалою від 13.12.2017 року було відкрито провадження у цивільній справі за цим позовом. Ухвалою від 01.02.2018 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Службу у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, а розгляд цивільної справи продовжено за правилами загального позовного провадження. 31.01.2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він категорично заперечує щодо заявлених позовних вимог та зазначає, що саме позивач усілякими способами чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. При цьому, відповідач вказує, що твердження позивача про його самоусунення від виховання та утримання дитини не відповідають дійсності, адже в жовтні 2010 року, коли донька поступила в дошкільний заклад №644, він, як батько, сплачував за харчування, а під час хвороби доньки - звертався в медичний центр ТОВ МЦ «Дитина», де надавалась медична допомога. Крім того, відповідач зауважує, що за наявності можливості він сплачує аліменти на утримання дитини, про що свідчать відповідні квитанції. 21.02.2018 року надійшов ще один відзив відповідача на позов, в якому останній також категорично заперечив щодо позбавлення батьківських прав відносно його доньки. При цьому, в обґрунтування своїх заперечень, відповідач зауважив, що щиро любить свою доньку та на має на меті продовжувати спілкування із дитиною. 03.05.2018 року на адресу суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач, окрім вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, також просить суд змінити прізвище [PERSON], [INFO] року, з «[PERSON]» на «[PERSON]». Ухвалою від 03.05.2018 року судом було задоволено клопотання представника позивача та відповідача про виклик та допит у судовому засіданні в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою від 03.05.2018 року судом було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів по справі у ПрАТ «Київстар». 02.07.2018 року представником позивача було подано до суду письмові пояснення - відповідь на відзив відповідача, в яких позивач вказує, що заперечення на позовну заяву, викладені у відзиві відповідача, є неправдивими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Ухвалою від 02.07.2018 року закрито підготовче засідання за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.07.2018 року на адресу суду надійшов Висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.06.2018 року за №108-9080 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Третя особа Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, про час там місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки свого представника суд не сповістила. Також, в судовому засіданні з обставин справи було допитано в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з листопада 30.12.2006 року по 06.01.2009 року, мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог, зазначала, що починаючи з самого народження дитини відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Так, вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Водночас, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснено в п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один з батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу, батьки (один з батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Так, на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, позивач посилається, серед іншого, на наявність в останнього заборгованості по сплаті аліментів, характеристки зі школи №173 щодо невідвідування дитини в школі, а також Висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.06.2018 року за №108-9080 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Разом з тим, оцінивши вказані докази в сукупності з доказами, наданими відповідачем в обґрунтування своїх заперечень щодо позову, зокрема: спільними фотокартками з дитиною, довідками з навчального закладу №644 та з ТОВ МЦ «Дитина» щодо оплати відповідачем рахунків за харчування та медичне обслуговування доньки, квитанції щодо періодичної сплати аліментів, суд вважає, що позивачем не доведено саме винної поведінки або свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов'язками відносно власної доньки. Натомість, під час розгляду справи в суді відповідач неодноразово наголошував на тому, що він щиро любить свою доньку та на має на меті продовжувати спілкування із дитиною, якщо для цього не будуть створюватися перешкоди зі сторони позивача. При цьому, в даній конкретній ситуації Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Крім того, при оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги право дитини мати обох батьків і підтримувати з ними постійний зв'язок, суд приходить до висновку про те, що хоча відповідач і не в достатній мірі опікується своєю дитиною, не в повній мірі виконуючи свій батьківський обов'язок по її утриманню та вихованню, його поведінка не свідчить про наявінсть безумовних підстав для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed