Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

[PERSON] (далі-позивач) звернувся до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] та малолітньої онуки [PERSON] (далі-відповідачі) про втрату ними права на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Позивач зазначає, що зареєстровані в його будинку відповідачі з 09 листопада 2012 року не проживають без поважних на то причин. Позивач, посилаючись на ст. 405 Цивільного кодексу України просить суд визнати відповідачів таким, що втратили право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за вищевказаною адресою. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі й додатково пояснив, що потреба визнати відповідача з малолітньою онукою такими, що втратили право користування житлом пов'язана із необхідністю зняття їх з реєстраційного обліку в органах міграційної служби, оскільки його колишня невістка відповідач [PERSON] фактично в будинку не проживає, участі в утримані будинку не приймає, жодних матеріальних витрат пов'язаних із оплатою комунальних послуг не несе. Також позивач [PERSON] зазначив, що його колишня невістка, відповідач [PERSON], ще до розірвання шлюбу з його сином [PERSON] добровільно, з малолітньою онукою [PERSON] покинула будинок у листопаді 2012 року, забравши свої та дитячі речі та перейшла жити до матері у [ADDRESS] Тернопільської області. Відповідач та законний представник малолітньої дочки [PERSON], в суді проти позову заперечувала, пояснила, що вона дійсно добровільно виїхала з будинку, так як із її колишнім чоловіком у неї виникали конфлікти й вона не маючи наміру зберегти сім'ю його покинула та залишивши ключі від вхідних дверей виїхала із житлового будинку позивача. Також відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що жодних перешкод у користуванні нею та її донькою [PERSON] житловим приміщенням зі сторони колишнього свекра (позивача) [PERSON] та його дружини [PERSON], колишнього чоловіка [PERSON] не створювалося. Добровільне залишення житла було викликано виключно її бажанням. Також відповідач зазначила, що хоча фактично й не проживає у спірному будинку разом із малолітньою дитиною, однак добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, оскільки вважає що втратить право на отримання допомоги, що виплачується при народженні дитини. Окрім цього, [PERSON] у своїх поясненнях зазначила, що вона з дитиною дійсно не живе в будинку з листопада 2012 року, її особистих речей та речей дитини (одягу, взуття, тощо) там немає. Також відповідач зазначила, що вона дійсно з дитиною проживає у [ADDRESS] в житловому будинку чоловіка її рідної сестри [PERSON]. який є власником цього будинку Представник третьої особи органу опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації Ткачик Р.В. в судовому засіданні пояснив, що орган опіки та піклування вважає, що в даному випадку порушуються житлові права малолітньої дитини - [PERSON] Вважає також, що оскільки малолітня [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрована за місцем проживання своїх батьків, то відповідно до вимог законодавства вона не втрачає права користування житловим приміщенням. Щодо позовної вимоги адресованої [PERSON], представник органу опіки та піклування просив суд її розглядати на розсуд суду. Прокурор в судовому засіданні Ковальчин М.М. також просила відмовити у задоволенні позову в частині, яка стосується відповідача [PERSON], оскільки задоволення позову в цій частині буде порушувати права малолітньої дитини, оскільки дитина не проживає у будинку з поважних причин. В решті позов просила розглядати на розсуд суду, оскільки відповідач [PERSON] є повнолітньою та може сама захищати свої права. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення позивача, відповідача, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. 21 червня 2011 року у Лядській сільській раді Монастириського району Тернопільської області син позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується відміткою в паспорті відповідача (а.с. 58). Від даного шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON] (другий відповідач), що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02 березня 2012 року (а.с. 55). На момент реєстрації шлюбу власником спірного житлового приміщення була мати позивача [PERSON], а після її смерті [INFO], на підставі рішення Монастириського районного суду від 07 грудня 2012 року власником став [PERSON] позивач по справі (а.с. 56-57). На підставі вищевказаного рішення суду за позивачем [PERSON] зареєстровано право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS], про що видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3443257 від 15.05.2013року (а.с. 6-7). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] після реєстрації шлюбу із сином позивача [PERSON]. у червні 2011 року за згодою власника будинковолодіння [PERSON], та усіх зареєстрованих у ньому членів сім'ї посилилася й фактично почала користуватися житловою площею, як член сім'ї власника. Пізніше, а саме 06 березня 2012 року [PERSON] та малолітня онука позивача [PERSON], були зареєстровані в спірному житловому будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 58). Як підтвердив у судовому засіданні позивач [PERSON], його мати (попередній власник будинку) [PERSON] надала згоду на вселення в будинок відповідачу [PERSON] з 2011 року без будь-яких умов. На час розгляду справи в даному будинку зареєстровано шестеро осіб: [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON]. - син, [PERSON] - онука, [PERSON], , що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 116 від 09.04.2014р. виданою Лядською сільською радою (а.с. 7). Судом також встановлено, що перебуваючи у шлюбі між відповідачем [PERSON] та сином позивача [PERSON] склалися неприязні стосунки пов'язані з постійними спорами щодо неналежного утримання сином позивача своєї малолітньої дитини [PERSON] Зазначені обставини підтверджуються рішеннями Монастириського районного суду за наслідками розгляду цивільних справ про стягнення аліментів та зміни їх розміру (а.с. 50-53). Ці непорозуміння призвели до неможливості подальшого їх спільного проживання, внаслідок чого, відповідач [PERSON] на початку листопада 2012 року добровільно покинула свого чоловіка [PERSON] й залишивши житло у якому зареєстрована, пішла проживати до своїх родичів, забравши при цьому доньку, малолітню [PERSON] Зазначені обставини у судовому засіданні підтвердили у своїх показах свідки [PERSON] та [PERSON] Рішенням Монастириського районного суду від 30 травня 2013 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] за позовом останньої було розірвано (а.с. 54). Окрім цього, як було встановлено в судовому засіданні з пояснень відповідача [PERSON] їй ніхто не створював нестерпних умов проживання й жодним чином не перешкоджав користуватися спірним житловим приміщенням. Залишення житлового приміщення було викликано небажанням жити однією сім'єю з її колишнім чоловіком та його батьками. Окрім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] і надалі не бажає проживати у спірному житловому приміщенні, однак добровільно знятися із реєстрації не бажає, оскільки вважає що втратить право на отримання допомоги при народженні дитини передбаченої Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Факт не проживання у спірному житлі відповідача [PERSON] підтверджується також довідкою від 09 квітня 2014 року № 128 виданою виконкомом Лядської сільської ради Монастириського району Тернопільської області, зміст якої свідчить про те, що [PERSON] та її дочка [PERSON], хоча зареєстровані по [ADDRESS], однак за вказаною адресою не проживають (а.с. 8). Окрім цього, судом встановлено, що відповідач [PERSON] з дитиною [PERSON] з листопада 2012 року проживає в будинку за адресою [ADDRESS], який належить на праві власності чоловіку її рідної сестри [PERSON] У цьому будинку окрім власника проживають та зареєстровані, ще троє осіб, включаючи маму відповідача [PERSON] Відповідно до довідки від 23 квітня 2014 року № 156 виданої виконкомом Вербківської сільської ради Монастириського району Тернопільської області [PERSON] на території Вербківської сільської ради власного житла немає. Отже судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та її дочка [PERSON] на даний час проживають у [ADDRESS] й свого власного житла не мають. Таким чином із матеріалів справи вбачається, що мати малолітньої дитини не має власного житла, де могла б зареєструвати дитину та гарантувати їй право користування житлом. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Отже права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи перехід права власності житлового будинку в порядку спадкування, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 Цивільного кодексу України). Частина ж 4 ст. 156 Житлового кодексу України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. За таких обставин, внаслідок смерті власника будинку [PERSON], яка надавала відповідачу [PERSON] право користуватися житлом, та переходу права власності на це житло до нового власника позивача [PERSON], відповідач [PERSON] втратила право житлового сервітуту на спірне житлове приміщення. Саме з таких позицій виходив Верховний Суд України в ухвалі від 6 листопада 2002 року, від 4 жовтня 2006 року та від 18 вересня 2008 року визнавши, що з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач без поважних причин понад один рік відсутня у спірному житлі, оскільки добровільно його покинула й не бажає у ньому проживати однією сім'єю з своїм колишнім чоловіком та його батьками. Жодних домовленостей між відповідачем та власником не було встановлено. Таким чином, [PERSON] втратила право користування житлом за адресою [ADDRESS] Зазначена обставина є самостійною підставою для задоволення позову про визнання в цій частині. Такий висновок не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 Цивільного кодексу України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Стосовно посилань відповідача [PERSON] про те, що визнання втрати права користування житловим приміщенням позбавить її можливості отримувати допомогу при народженні дитини, то суд їх оцінює критично, оскільки така умова припинення виплати допомоги не передбачена ні Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» ні Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 № 1751. Щодо вирішення позовної вимоги про втрату права на користування жилим приміщенням малолітньою [PERSON] суд враховує наступне. Відповідно до статтей 141, 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Малолітня онука позивача була зареєстрована в тому числі за його згоди. Згідно з положеннями статті 71, пункту третього статті 163 Житлового кодексу України, у період перебування дитини у родичів за нею зберігається право користування житлом, де вона зареєстрована. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Крім того, як уже зазначалося, відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом, якщо не проживає в ньому без поважних причин. Ураховуючи наведені норми права та те, що малолітня онука не проживає за місцем реєстрації не з власної ініціативи, вона не може бути визнана такою, що втратила право користування житлом. Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 17 липня 2013 року (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 32480502). Окрім цього, частиною четвертою статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. З огляду на зазначену норму та з метою недопущення порушення житлових прав малолітньої [PERSON] орган опіки та піклування Монастириської районної державної адміністрації у своєму висновку від 19 травня 2014 року визнав за недоцільне позбавляти права користування малолітню [PERSON] житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Таким чином, позовна вимога про визнання втрати права на користування [PERSON] житловим приміщенням задоволенню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: partial