Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Осташ М.С., звернувся до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 304140,00 грн, які зобов`язався повернути до кінця травня 2020 року. Відповідач вказані кошти не повернув, на неодноразові звернення позивача не реагує та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Оскільки у розписці не зазначено, що користування коштами є безпроцентними, вважає, що позивач має право на нарахування процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, за період з 01 червня 2020 року по 08 вересня 2021 року, що становить 25601,35 грн. Також, у зв`язку з несвоєчасним повернення боргу у позивача виникло право на отримання трьох процентів річних від простроченої суми за період з 01 червня 2020 року по 08 вересня 2021 року, що становить 11609,36 грн, а також на інфляційні втрати в розмірі 28589,16 грн на основну суму боргу 304140,00 грн за період з 01 червня 2020 року по 08 вересня 2021 року. Просив стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 369939,87 грн, з яких 304140,00 грн - суму боргу, 25601,35 грн - проценти за користування грошовими коштами, нараховані за обліковою ставкою НБУ, 11609,36 грн - три проценти річних від простроченої суми, 28589,16 грн - інфляційних втрат, а також понесені позивачем судові витрати. Представник позивача адвокат Осташ М.С. в судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач на розгляд справи не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, у встановлений судом строк відзив на позов не подав. Відповідно до положень ст. 280- 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про розгляд справи у порядку заочного провадження. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, які подані у розпорядження суду, у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що між сторонами 24 грудня 2019 року укладено договір позики, за яким [PERSON] зобов"язався повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 304140,00 грн. у строк до кінця травня 2020 року. Оригінал розписки, яка написана [PERSON] власноручно, міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей (речей). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за договором позики закінчився 31 травня 2020 року, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, суд дійшов переконання, що позовна вимога в частині стягнення боргу у розмірі 304140,00 грн підлягає до задоволення. В частині позовної вимоги про стягнення за користування грошовими коштами процентів, визначених у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Оскільки у розписці від 24 грудня 2019 року сторони не погодили питання щодо сплати процентів за договором позики, позивач просить стягувати їх на рівні облікової ставки Національного банку України з 01 червня 2020 року, тобто з наступного дня, до якого мала бути повернута позика. Однак, згідно абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України проценти виплачуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно постанов Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказане свідчить, що позикодавець [PERSON] не має підстав нараховувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України у період після настання терміну повернення позики (31 травня 2020 року), тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, тому позовна вимога щодо стягнення з відповідача 25601,35 грн процентів в розмірі однієї облікової ставки НБУ за період з 01 червня 2020 року по 08 вересня 2021 року задоволенню не підлягає. Щодо стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиції висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 113 цс 14 від 01 жовтня 2014 року. Оскільки відповідач до 31 травня 2020 року не повернув суму боргу, у позивача виникло право вимоги до відповідача про сплату суму боргу304140,00 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (з 01 червня 2020 року по 08 вересня 2021 року) та трьох процентів річних від простроченої суми згідно ст. 625 ЦК України. Стороною позивача надано розрахунок, згідно з яким три проценти річних від простроченої суми боргу 304140,00 грн за період з 01 червня 2020 року по 08 вересня 2021 року становлять 11609,36 грн, а інфляційні втрати - 28589,16 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 344338,52 грн, що становить 93,10 % позовних вимог, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 3444,13 грн (344338,52 грн/369939,87 грн х 100% = 93,10%; 3699,39 грн х 93,10% = 3444,13 грн). На підставі наведеного, ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, ст. 4,5, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

Outcome: approved