Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

[PERSON] у березні 2017 року звернулась до суду з позовом до ДП "Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка", третя особа: [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач неодноразово збільшувала позовні вимоги, остаточні позовні вимоги викладено у заяві від 11.08.2017 року, згідно яких просила суд: - поновити [PERSON] на посаді солістки опери-провідного майстра сцени в ДП«Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка»; - стягнути з ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у сумі 126 838 грн. 53 коп.; - допустити негайне виконання судового рішення; - стягнути з ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на користь [PERSON] суму витрат на правову допомогу у розмірі 4570 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилалась на те, що вона є народною артисткою України та пропрацювала на посаді солістки опери-провідного майстра сцени в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка». 03.03.2017 року позивач дізналась про те, що її звільнили із займаної посади на підставі наказу № 219-к від 23.02.2017 року «Про припинення безстрокового трудового договору». [PERSON] вважає вказаний наказ № 219-к від 23.02.2017 року таким, що прийнятий всупереч чинному законодавству та порушив її право на працю, а отже підлягає скасуванню з огляду на наступне. 23.02.2017 року позивач не змогла бути присутньою на власному робочому місці у зв'язку із різким підвищенням температури та, в подальшому, перебувала на лікарняному до 03.03.2017 року. Під час пред'явлення лікарняного листа до відділу кадрів відповідача, позивачу повідомили, що її вже звільнено та надали копію наказу. В свою чергу, позивач звернулась до відповідача із заявою-проханням надання примірника контракту, який планувалось укласти з нею, як працівником хоча б для ознайомлення. Вказаний примірник контракту позивач так і не отримала, а отже не мала змоги хоча б ознайомитись із положеннями запропонованого «добровільного волевиявлення в укладанні контракту». Крім того, [PERSON] є членом професійної спілки працівників ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» «ВІЛЬНА ОПЕРА» та на день звільнення наказ № 219-к від 23.02.2017 року, відносно припинення безстрокового трудового договору, органом Профспілки не погоджувався. Правовою підставою для прийняття вказаного наказу стало положення п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» за № 955-VTII від 21.01.2016 року. На думку позивача, вказана норма права, а саме: п. 2 Прикінцевих положень Закону України № 955-VIII від 21.01.2016 року, суперечить положенням Конституції України та нормам спеціального трудового законодавства, яке регулює взаємовідносини між роботодавцем та працівником, у зв"язку з чим була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Представник відповідача позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі, подала до суду письмові заперечення на позов. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, про що учасникам розгляду справи було роз'яснено неодноразово. При вирішенні спору суд керується роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з п. 19 якої суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача: - мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, - чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, - які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, - чи попереджувався він за 2 міс. про наступне вивільнення. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ДП «Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка» з 03.02.1988 року на посаді артиста (стажиста) (наказ № 51-к від 03.02.1988 року), наказом №870 від 13.12.1988 року [PERSON] переведено з 12.12.1988 року солісткою опери до проходження конкурсу, наказом №1-к від 03.01.1997 року позивач була переведена на посаду провідного майстра сцени. Відповідно до наказу № 219-к від 23.02.2017 року «Про припинення безстрокового трудового договору» з позивачем припинено безстроковий трудовий договір відповідно до п. 9 ст. 36 КЗпП України. Позивач в позовній заяві зазначає, що на неї не поширюється дія Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" (далі по тексту - Закон №955-VІІІ), оскільки він не має зворотної сили, проте вказане спростовується наступним. Згідно ч.З ст.21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу» до професійних творчих працівників театру належать художній та артистичний персонал театру. Трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів керівник державного чи комунального театру може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом. Відповідачем 02.12.2016 року видано наказ № 899-к «Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» про повідомлення працівників в тому числі і позивача про зміну істотних умов праці, а саме: зміну форми трудового договору, укладеного між ДП «Національна опера України імені Т.Г. Шевченка» і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15.12.2016 року. 14.12.2016 року відповідачем було видано наказ №930-к про часткову зміну наказу від 02.12.2016 року №899-к, відповідно до якого термін вручення повідомлення про зміну істотних умов праці встановлено до 23.12.2016 року, а отримання згоди на продовження роботи за контрактом до 23.02.2017 року. Наказ №899-к від 02.12.2016 року відповідачем видано на виконання Закону України від 28.01.2016 року №955-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, тому відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що посилання позивача на рішенням Конституційного суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 року у справі №1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів на інших нормативно-правових актів) є безпідставним. Крім того, ухвалою Конституційного суду України від 20.04.2017 року №6-у/2017 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про театри і театральну справу», «Про культуру», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», тобто Зазначена норма не визналась неконституційною. Судом також встановлено, що відповідачем строк дії та умови контракту визначались з врахуванням Наказу Міністерства культури України від 02.08.2016 року № 624, яким затверджено форму Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, Законів України «Про театри і театральну справу», та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Відповідно до переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2006 року №208 посада, яку обіймала позивач (артист-вокаліст провідний майстер сцени), належить до посад професійних творчих працівників. Листом №260 від 03.12.2016 року, листом №136 від 17.02.2017 року та листом №187 від 23.02.2017 року позивач повідомлялась про зміну істотних умов праці. Адміністрація Театру засвідчила актами від 09.12.2016 року та від 18.02.2017 року факт відмови [PERSON] від підпису про отримання вказаного листа; крім того, копії електронних повідомлень №84, №865 підтверджують факт неодноразових намагань відповідача надати позивачу належні документи. Листом № 198 від 02.03.2017 року [PERSON] запрошувалась до відділу кадрів відповідача для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки. Зважаючи на викладене, суд робить висновок про те, що дії відповідача щодо пропонування позивачу укладання контракту відповідають вимогам чинного законодавства України. Також, суд приходить до висновків, що в діях відповідача відсутні порушення нормативно регламентованої процедури прийняття наказу №219-к, на які вказує позивач, зважаючи на наступне. Відповідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.05.2014 року (справа № 6-33 цс 14), згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09.04.2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов'язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Трудове законодавство зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, а саме: відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто звільнення у період непрацездатності заборонено тільки з ініціативі адміністрації Звільнення працівника з підстав, передбачених законом, а саме п.9 ст.36 КЗпП України, не є звільненням ініціативи адміністрації. Дана обставина свідчить про законність такого звільнення та не тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Так, відповідно листку непрацездатності серії АДА №017197, тимчасова непрацездатність позивача настала в останній день для волевиявлення щодо підписання контракту між позивачем та відповідачем. Законом України від 28.01.2016 року № 955-VІІІ встановлений строк щодо підписання контракту а саме 23.02.2017 року. Відповідно до службової записки завідувача оперною трупою [PERSON] від 03.03.2017 року позивач не повідомила адміністрацію театру про хворобу та відсутність на роботі, по обліковим даним позивач була присутньою на роботі, про ще свідчить табель виходу на роботу. Згідно п. 2, 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VІІІ, набрання чинності Законом № 955-VІІІ є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу, а саме до 23.02.2017 року включно. Оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено контракт до 23.02.2017 року, як це передбачено зазначеним Законом, наказом №219-к від 23.02.2017 року відповідачем з позивачем було припинено безстроковий трудовий договір. Таким чином, позивач самостійно прийняла рішення про відмову від підписання контракту, чим змусила відповідача прийняти рішення про припинення безстрокового трудового договору з позивачем на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed