Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою та просив зобов,язати Департамент культури та Київську міську галерею мистецтв «Лавра» відшкодувати йому вартість автомобіля, автопричепа в сумі 220000,00 гривень; зобов,язати Департамент культури та Київську міську галерею мистецтв відшкодувати йому вартість виконаних робіт в сумі 120000,00 гривень; зобов,язати Київську міську галерею мистецтв «Лавра» відшкодувати йому вартість меблів та інструментів в сумі 100000,00 гривень; зобов,язати Департамент культури, Київську міську галерею мистецтв «Лавра» та Комунальне підприємство «Київкультурасервіс» відшкодувати йому моральні збитки за 15 років в сумі 540000,00 гривень; зобов,язати Департамент культури та Київську міську галерею мистецтв «Лавра» повернути йому ключі від приміщення площею 205 кв. метрів по [ADDRESS] та не перешкоджати проведенню ремонтних робіт; зобов,язати Департамент культури міста Києва не заважати господарській діяльності підприємства під його керівництвом; визнати його директором Державного комунального підприємства «Лавра»; визнати наказ Головного управління культури номер 114-к від 10 червня 2002 року таким, що не має юридичної сили. Неодноразово змінюючи та уточнюючи позовні вимоги, позивач остаточно просив: зобов,язати Департамент культури та Київську міську галерею мистецтв «Лавра» відшкодувати йому вартість автомобіля, автопричепа в сумі 220000,00 гривень; зобов,язати Департамент культури та Київську міську галерею мистецтв відшкодувати йому вартість виконаних робіт в сумі 120000,00 гривень; зобов,язати Київську міську галерею мистецтв «Лавра» відшкодувати йому вартість меблів та інструментів в сумі 100000,00 гривень; зобов,язати Департамент культури, Київську міську галерею мистецтв «Лавра» та Комунальне підприємство «Київкультурасервіс» відшкодувати йому моральні збитки за 15 років в сумі 540000,00 гривень; зобов,язати Департамент культури та Київську міську галерею мистецтв «Лавра» повернути йому ключі від приміщення площею 205 кв. метрів по [ADDRESS] та не перешкоджати проведенню ремонтних робіт; визнати його директором Державного комунального підприємства «Лавра»; визнати наказ Головного управління культури номер 114-к від 10 червня 2002 року таким, що не має юридичної сили. Позивач посилався на таке: згідно ухвали Окружнрого адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року та ухвали Апеляадміністративного суду міста Києва, а також ухвали Деснянського районного суду міста Києва йому рекомендовано звернутися з позовною заявою до відповідачів до місцевого суду за місцем знаходження юридичної особи відповідача. В 1994 році він придбав автомобіль ВАЗ-1102 державний номерний знак І7830КІ , на якому він пересувався по об,єктах культури, де проводив ремонтні роботи по замовленню Головного управління культури. Один із приватних замовників за відсутності коштів за виконані роботи розрахувався з ним двоосним автомобільним причепом, який він використовував як передвижник склад інструментів та побутове приміщення для робітників при ремонтних роботах в музеях та бібліотеках. В 2000 році він взяв кредит у приватної особи в сумі 15000.00 гривень на придбання будівельних матеріалів для ремонту приміщень Київської міської галереї мистецтв «Лавра»? виконали ремонтні роботи на суму 120000,00 гривень, з них 80000,00 гривень перерахували, а 40000,00 гривень /6000 доларів США/ до цього часу не отримали. Так. за час підпорядкування Головному управлінню культури з 1998 року по 2000 рік, уповноважений орган не надав ні однієї копійки підпорядкованим підприємствам КМГМ «Лавра» та КП «Київкультурасервіс», розбазарили його майно, незаконно націоналізували його автомобіль, автопричеп, ленто пильний верстат, а також всі меблі та інструменти, придбані за його особистий рахунок. Декпартамент культури разом з керівниками КМГМ «Лавра» та КП «Київкультурасервіс» щоб знищити його яка особистість і як директора підприємства замовили дві кримінальні справи. В 2002 році за ст. 365 КК України, внаслідок чого він провів за гратами 2 роки. В 2010 році спробували звинуватити його за ст.ст. 353, 358,Ю 364, 365 КК України, але завдяки Деснянському суду та слідчим по справі їм було всів мовлено та закрито за відсутністю складу злочину. Крім того, з 2002 року по даний час він не може потрапити на своє робоче місце як директор Державного комунального підприємства «Лавра», яке зареєстроване [ADDRESS]/. Директором цього підприємства він являється з 1992 року. Департамент культури, порушуючи чинне законодавство про працю та повторюючи неправомірні дії попереднього керівництва, посилається на наказ номер 114-к від 10 червня 2002 року. Згідно контракту з МО Києво-Печерським історико-культурним заповідником від 14 вересня 1992 року та п. 20 запису в трудовій книжці з 14 вересня 1992 року по 25 жовтня 2002 року він являвся директором малого державного виробничого підприємства «Лавра» і по даний час являється директором Державного комунального підприємства «Лавра» згідно довідки Головного управління статистики у місті Києві [NUMBER] та Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб номер 17057299 від 22 серпня 2013 року. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач Департамент культури виконавчого органі Київської міської Ради /Київська міська державна адміністрація/ заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на таке:у відповідності до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18 червня 1997 року «Про реорганізацію малого державного підприємства «Лавра», створено шляхом перетворення Державне комунальне підприємство «Лавра», підпорядковано Головному управлінню культури та зобов,язано призначати керівника. Наказом Головного управління культури від 02 квітня 1997 року номер 179-к [PERSON] призначено на посаду директора ДКП «Лавра» за контрактом на три роки. Наказом номер 114-к від 10 червня 2002 року [PERSON] звільнено з посади за одноразове грубе порушення трудової дисципліни. В трудовій книжці запит не було здійснено, оскільки позивач як директор ДКП «Лавра» тримав трудову книжку у себе. Вказаний наказ позивачем у передбачені законодавством строки не оскаржував ся. Рішенням Київської міської ради номер 112/1546 від 08 листопада 2001 року «Про реорганізацію ДКРВП «Київреммонтажкультура» та ДКП «Лавра», на базі яких створено КП «Київкультурасервіс». В 2011 році Головним управлінням культури було встановлено, що звільнившись в 2005 році з місць позбавлення волі, [PERSON] маючи установчі документи, незаконно отримав нове Свідоцтво про державну реєстрацію Державного комунального підприємства «Лавра» серії [NUMBER]. Тому для припинення ДКП «Лавра» у відповідності до чинного законодавства створено нову комісію з припинення ДКРП «Київреммонтажкультура» та ДКП «Лавра», головою якого призначено Рожковського О.А. Відповідно до вимог чинного законодавства та на виконання даного розпорядження, голова комісії здійснює управління с правами ДКРП «Київ реммонтажкультура» і ДКП «Лавра» та вживає всіх передбачених законодавством заходів, пов,язаних з припиненням підприємств як юридичних осіб. Крім того. згідно з Витягом державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з моменту реєстрації припинення ДКП «Лавра» право вчиняти будь-які юридичні дії без довіреності від імені ДКП «Лавра» має голова комісії Рашковський О.А. Відповідно до ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов.язків іншим юридичним особам - правонаступникам. Все майно, в тому числі і статутний фонд в розмірі 37548,37 гривень та борги, які має ДКП «Лавра» переходять до КП «Київкультурасервіс». Було проведено інвентаризацію майна ДКП «Лавра», яке згідно опису було передане КП «Київкультурасервіс», як правонаступнику. У подальшому керівником зазначеного підприємства було подано до Головного управління комунальної власності міста Києва відповідні документи про розгляд у встановленому порядку питання про списання автомобіля «Таврія» ЗАЗ 1102, державний номерний знак [NUMBER] року випуску,номер двигуна [NUMBER], номер шассі [NUMBER]. Отримано дозвіл на списання та листом від 20 квітня 2006 року номер 7 КП "Київкультурасервіс» проінформувало Головне управління комунальної власності міста Києва про списання вказаного автомобіля з балансу підприємства та його утилізацію. Крім того, позивач звернувся до суду з часткою позовних вимог, які вже розглядались у судовому порядку, а саме: Шевченківським районним судом міста Києва /справа номер 2-1831/11/ винесено рішення про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, Деснянським районним судом міста Києва /справа номер 754/1187/14-ц/ залишено без задоволення вимоги Позивача про визнання особи директором, зобов,язання не чинити перешкоди відновленню господарської діяльності, надання автомобіля. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2014 року вказане рішення залишено без змін. Відповідач не обґрунтував свої вимоги в частині стягнення моральної шкоди та які саме шкоду йому заподіяно. Представник відповідача номер 2 Київської міської галереї мистецтв «Лавра» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість, підтримав позицію відповідача номер 1. Третя особа до судового засідання не з,явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали та докази, надані сторонами, заслухавши пояснення сторін, прийшов до наступного: у відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи. що беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини. на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов,язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної /немайнової/ шкоди тощо Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частин 2 - 5 статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв,язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права /реальні збитки/; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене /упущена вигода/. Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Як встановлено у судовому засіданні, наказом Головного управління культури від 02 квітня 1997 року номер 179-к [PERSON] призначено на посаду директора ДКП «Лавра» за контрактом на три роки. Згідно з наказом Головного управління культури і мистецтв номер 114-к від 10 червня 2002 року [PERSON] звільнено з посади директора ДКП «Лавра» за одноразове грубе порушення трудових обов,язків з 10 червня 2002 року на підстав п.1 ст.41 КЗпП України. Вказаний наказ [PERSON] не оскаржував ся у встановлений місячний термін з дня його видання або з дня, коли йому стало відомо про існування вказаного наказу. У позовних вимогах позивач не зазначає, чому вказаний наказ має бути визнаним таким, що не має юридичної сили, будь-яких доказів тому не надав, ним пропущений строк позовної давності, про що зазначає представник відповідача номер 1 та позивач не ставить питання щодо поновлення цього строку. В цій частині позовні вимоги не доказані, підстави для їх задоволення відсутні. Позовні вимоги позивача щодо визнання його директором Державного комунального підприємства «Лавра» за наступних підстав: рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 липня 2014 року / справа номер 754/1187/14-ц відмовлено [PERSON] у задоволенні його позовних вимог про визнання його директором ДКП «Лавра». У даному позові позивач посилався на те, що Департамент культури, порушуючи чинне законодавство про працю, та повторюючи неправомірні дії попереднього керівництва, посилається на наказ номер 114-к від 10 червня 2002 року. Але згідно контракту та запису у трудовій книжці він являвся директором Малого державного виробничого підприємства «Лавра». На даний час він є директором Державного комунального підприємства «Лавра». Крім того, відповідно до вищезазначеного рішення суду. Позовні вимоги в частині відшкодування йому відповідачами вартість автомобіля та автопричепа в сумі 220000,00 гривень не підлягають задоволенню з наступних підстав: позивачем взагалі не надано будь-яких документів щодо права власності на автопричеп. Крім того, з матеріалів, наданих сторонами, вбачається. що зазначений позивачем автомобіль перебував на балансі ДКП «Лавра». Яким чином він потрапив на баланс підприємства позивач, як керівник вказаного підприємства на той час, пояснити не зміг. Згідно з рішенням Київської міської ради від 08 листопада 2001 року номер 112/1546 правонаступником ДКП «Лавра» та ДКРП «Київреммонтажкультура» є КП «Київкультурасервіс» та все майно, в ому числі статутний фонд у розмірі 37548,37 гривень та борги ДКП «Лавра», як зазначає представник відповідача номер 1, перейшли до КП «Київкультурасервіс». На виконання рішення Київської міської ради номер 112/1546 від 08 листопада 2001 року «Про реорганізацію державного комунального ремонтно-виробничого підприємства «Київреммонтажкультура» та державного комунального підприємства «Лавра» та розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 березня 2002 року номер 546 «Про заходи щодо реорганізації державного комунального ремонтно-виробничого підприємства «Київреммонтажкультура» та державного комунального підприємства «Лавра» Головне управління культури та мистецтва видало наказ номер 41-к від 28 березня 2002 року «Про проведення інвентаризації основних засобів та інших матеріальних цінностей ДКП «Лавра». Відповідно до цього наказу комісія з реорганізації провела інвентаризацію майна ДКП «Лавра» та склала акт інвентаризаційного опису майна, яке було передано на баланс комунального підприємства «Київкультурасервіс» як правонаступнику. У подальшому керівником вказаного підприємства було подано до Головного управління комунальної власності міста Києва відповідні документи про розгляд питання про списання автомобіля «Таврія» /ЗАЗ-1102/ державний номерний знак І17830КІ 1994 року випуску. Згідно з рішенням Київської міської ради від 02 лютого 2006 року номер 7 комунальне підприємство «Київкультурасервіс» надано дозвіл на списання вказаного автомобіля. Вказаний автомобіль було списано, знято з балансу та утилізовано. Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у справі номер 826/24008/15 було розглянуто позовні вимоги позивача до відповідачів, в тому числі, відшкодування вартості автомобіля в сумі 200000,00 гривень, де адміністративний позов залишено без розгляду у зв,язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Крім того, позивач вже звертався до суду з аналогічним позовом та рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2-011 року у задоволенні позовних вимог йому було відмовлено. Позивачем фактично заявлені позовні вимоги вдруге, але ним змінена лише сума позову з 200000,00 гривень до 220000,00 гривень та до автомобіля добавлено причеп, про існування та належності позивачеві якого жодного документу та доказу не надано. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів вартості виконаних робіт в сумі 120000,00 гривень не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Де, які та ким були виконані роботи, період їх виконання, чим підтверджено об,єми та їх вартість жодного доказу суду не надано. Стосовно позовних вимог щодо стягнення вартості меблів та інструментів в сумі 100000,00 гривень позивачем не доказано. Ним не надано навіть перечня меблів та інструментів, належність їх саме позивачеві, їх вартість, тощо. Позовні вимоги щодо відшкодування моральних збитків за 15 років в сумі 540000,00 гривень не підлягають задоволенню з наступних підстав: відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв,язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім,ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв,язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної /немайнової / шкоди» від 31 березня 1995 року номер 4 зі змінами та доповненнями під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичний чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачем у позовній заяви та у судовому засіданні не зазначено будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог. Крім того, вказані вимоги були предметом розгляду окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у справі номер 826/24008/15 / том 1 а.с. 128/, яке залишено без змін Київським апеляційним адміністративним судом 21 липня 2016 року. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судом рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позовні вимоги в частині зобов,язання відповідачів передати позивачеві ключі від приміщень площею 205 кв. метрів по [ADDRESS] та не перешкоджати проводити йому ремонтні роботи у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження та не доказані. Позивач, не надав жодного доказу про те, що вказані приміщення ним орендовані, чи належать на праві власності, чи будь-яке інше речове право. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов,язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Протягом судового розгляду справи позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували порушення його право відповідачами. Таким чином, з урахуванням всіх обставин, викладених у позовній заяві та поясненнях сторін, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. На підставі ст.ст. 16, 22, 23, 1166, 319, 321, 325, 386, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed