Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до голови Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області [PERSON], в якому просив визнати недостовірною, та такою, що не відповідає дійсності інформацію, розповсюджену відповідачем 22 вересня 2014р. на сесії Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області; зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену ним, у той самий спосіб - на наступній сесії Стрілківської сільської ради та опублікувати спростування у в газетах Стрілківський вісник, Приазовська правда, Вісник Приазов'я, у строк не пізніше 15 днів з дня набрання рішенням суду законної сили на перших шпальтах цих видань; стягнути з відповідача на йо нього користь компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 10 000грн., 8 000 грн. витрати на правову допомогу, сплачений судовий збір у розмірі 100грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 вересня 2014р. у приміщенні Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області, під час проведення сесії, голова сільради [PERSON], у присутності керівного складу району, на запитання позивача «Хто уповноважував громадську раду поїхати на блок-пост і там проводити виїзні засідання», останній у публічному виступі розповсюдив інформацію «У вас камера може бути крадена, як ви у мене телефон крали у суді і на це живете». Позивач вважає, що вказана інформаціє є неправдивою, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як громадянина, жителя села Стрілкове, і відповідно члена територіальної громади, громадського діяча, керівника Генічеського правозахисного центру ГРПЦ. Зазначив, що внаслідок розповсюдження такої інформацію йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінив в 10 000грн. Просив позов задовольнити у повному обсязі, та стягнути судові витрати. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. Просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У попередніх судових засіданнях, проти позову заперечував, зазначавши, що зроблена ним промова на сесії стосовно крадіжки телефону мала місце. Проте, це була його особиста думка, не мав наміру когось образити. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2014р. у приміщенні Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області проходила сесія сільської ради, на якій були присутні: голова сільради [PERSON]П,, голова Генічеської РДА, голова Генічеської райради, прокурор Генічеського району, начальник та його заступники Генічеського РВ УМВС України у Херсонській області, депутати Генічеської райради, представники громадських організацій. На засіданні сесії також був присутній позивач, який проводив фіксування засідання на власну відеокамеру. На переглянутому у ході судового розгляду відеозаписі сесії Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області зафіксовано наступне. У ході проведення сесії головою сільради було запропоновано виступити усім бажаючим. Слово взяв позивач, та поставив питання до голови Стірківської сільради [PERSON], щодо того: «Хто уповноважував [PERSON], громадську раду поїхати на блок-пост і там проводити зйомки укріплення української армії». Головою сільради [PERSON] була надана відповідь: «У вас камера може бути крадена, як ви у мене телефон крали у суді і на це живете». Оскільки, вказана інформація на думку позивача є недостовірною, тому він звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 3 та 28 Конституції України, людина, її життя і здоров"я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнані найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності. Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Стаття 270 ЦК України до видів особистих немайнових прав фізичної особи відносить в тому числі і право на повагу до гідності та честі. Як зазначено в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, гідність - це визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та їх посадові особи (до яких відноситься і посадова особа органів місцевого самоврядування) зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Статтею 4 Закону України «Про державну службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що служба в органах місцевого самоврядування здійснюється в т.ч. і на принципах верховенства права, демократизму і законності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі. До обов'язків посадових осіб місцевого самоврядування віднесено: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави (ст. 8 даного Закону). Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. За положеннями ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до роз'яснень п.15 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В абзаці 5 п.15 Постанови роз'яснюється, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). По справі встановлено, що відповідач голова Стрілківської сільської ради [PERSON] на засіданні сесії Стрілківської сільради 22 вересня 2014р. надаючи відповідь на поставлене запитання позивача, поширив відносно [PERSON] неправдиву інформацію, зазначивши: «У вас камера може бути крадена, як ви у мене телефон крали у суді і на це живете». У судових засіданнях, відповідач [PERSON] своїх висловів не спростував. Зазначив, що дійсно його мобільний телефон викрадали, після чого він був знайдений біля приміщення Генічеського районного суду, в урні. Проте, доказів того, що це зробив саме [PERSON] у нього не має. За фактом зникнення мобільного телефону, [PERSON] звернувся до Генічеського РВ УМВС України у Херсонській області. Судом було направлено запит до Генічеського РВ УМВС України в Херсонській області, стосовно того, чи звертався [PERSON] протягом 2014р. до правоохоронних органів стосовно викрадення його мобільного телефону. Згідно відповіді начальника Генічеського РВ УМВС України у Херсонській області Климчука Є.В. від 13 січня 2015р. за №45/395, [PERSON] протягом 2014р. із заявою про викрадення мобільного телефону до Генічеського РВ не звертався. Таким чином, суд приходить до висновку, що голова Стрілківської сільської ради [PERSON] умисно поширив недостовірну інформацію. Враховуючи вищенаведені роз'яснення Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009р. за №1, [PERSON] має право на вільне вираження своїх поглядів і переконань, але водночас має бути забезпечено право на повагу до людської гідності, про що, до речі, відповідач, як голова сільської ради, має бути обізнаний. Таким чином, матеріалами справи доведено, що відповідачем [PERSON] на засіданні сесії Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області наведеними вище висловлюваннями було поширено недостовірну інформацію відносно [PERSON], внаслідок чого було порушено, а саме принижено честь і гідність позивача як фізичної особи, та і громадського діяча. При цьому, суд виходить з того, що за загальними правилами інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Тому, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати поширену ним недостовірну інформацію стосовно [PERSON], щодо вчинення останнім крадіжки мобільного телефону, яка була озвучена на сесії Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області 22 вересня 2014р., що виконати на наступній сесії Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області. У той же час, суд вважає безпідставною вимогу позивача щодо зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію через засоби масової інформації, шляхом розміщення спростування на шпальтах місцевих газет, оскільки спростування в такий спосіб може призвести до збільшення кількості осіб, до яких може бути доведена поширена негативна інформація. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи (або) бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд приймає до уваги, те що розповсюджена відповідачем інформація про [PERSON] містить пряме обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, що потягло за собою приниження його честі і гідності як місцевого жителя даного села, громадського діяча, правозахисника, якого знає значна кількість людей не тільки села Стрілкове, а й цілого району, у зв'язку з чим, останній змушений був зустрічатися з односельчанами та пояснювати, що він чесна та порядна людина та жодних злочинів не вчиняв. Таким чином, суд, виходячи із принципів розумності та достатності, врахував ступінь тяжкості страждань і хвилювання позивача, та врахувавши обставину про локальне розповсюдження вказаної інформації, суд вважає за необхідне визначити розмір компенсації моральної шкоди у сумі 500 грн. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат, понесених ним у зв'язку з отриманням правової допомоги, що складає 8000 грн., то суд встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Витрати на правову допомогу - це витрати сторін, які вони несуть у зв'язку із оплатою допомоги адвоката, який бере участь у справі. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання авансу. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це оплату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат у судових засіданнях участі не брав. Будь - яких доказів понесення вказаних в позові витрат у розмірі 8000 грн. позивач до суду не надав. Таким чином, з огляду на вищенаведене суд вважає за необхідне у задоволені частини позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] витрат, понесених ним у зв'язку з отриманням правової допомоги, що становить 8000грн., слід відмовити за необґрунтованістю. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України, та підлягають стягненню з відповідача у сумі 50 грн. Суд,

Outcome: partial