Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працює в Селидівській міській раді з жовтня 2005 року, з січня 2007 року - на посаді головного спеціаліста служби у справах дітей. З квітня 2016 року по теперішній час [PERSON], [PERSON], [PERSON] нанесли їй моральну шкоду у виді пошкодження стану здоров,я, що підтверджується медичними документами. [INFO] року в відео сюжеті каналу «1+1» (ТСН) [PERSON] висловився, що його онуку - [PERSON] [INFO] року «продали» родині з м. Маріуполя. Але фактично було прийнято рішення служби у справах дітей Селидівської міської ради про тимчасове влаштування дитину в родину потенційних усиновлювачів з м. Маріуполя. У зв,язку з чим вважає обґрунтованою вимогу щодо відшкодування моральної шкоди з [PERSON] в розмірі 15000 грн., на свою користь, яку у подальшому вона бажає перерахувати на користь [PERSON]. [PERSON] та [PERSON], шляхом дій, які не передбачені законодавством при здійсненні депутатських повноважень, по відношенню до неї як посадової особи начальника служби у справах дітей ([INFO] року працівниками каналу «1+1» відбувалися зйомки біля Селидівської міської ради, під час яких невдоволені нею, як начальником служби у справах дітей. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] своїми діями порушили її право щодо життя і здоров,я, честі та гідності, недоторканості та безпеки. Крім того, втручання [PERSON] в роботу служби у справах дітей Селидівської міської ради та органу опіки та піклування продовжується з [INFO] року по теперішній час ([INFO] року - стаття «[INFO] [INFO] року - стаття [INFO] в газеті «Інформатор», автор яких - [PERSON]; [INFO] року - допити працівників служби у справах дітей, витребування документів, некоректна поведінка) Просить спростувати [PERSON], [PERSON] відомості, що не відповідають дійсності та викладено неправдиво, порочать її честь і гідність, ділову репутацію шляхом принесення вибачення через газету «Інформатор», [PERSON] - на сесії Селидівської міської ради. Відшкодувати моральну шкоду з [PERSON] - в розмірі 15000 грн., з [PERSON] - в розмірі 10000 грн., з [PERSON] - 25000 грн. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 07.07.2017 року залучено редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор» як співвідповідача у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали повінстю та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, вважали його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, підтримали надані ними раніше заперечення. Просили врахувати, що [PERSON] є публічною особою, а тому межа допустимої критики відносно неї є більш ширшою, аніж до пересічного громадянина. Представники Селидівської міської ради - [PERSON], [PERSON], виконавчого комітету Української міської ради - [PERSON] підтримали позов, просили його задовольнити. Редактор інформаційно-рекламної газети «Інформатор», належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з,явився. Суд розглянув справу у відсутність відповідача - редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор», оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відсутність хоча б однієї з вказаних обставин виключає юридичний склад такого правопорушення. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] з січня 2007 року по теперішній час працює на посаді начальника служби у справах дітей Селидівської міської ради, тобто є державним службовцем. Рішенням Апеляційного суду Донецької області, яке набрало законної сили, по цивільній справі № 242/2183/16-ц від 18.10.2016 року, встановлено, що [PERSON] є рідним дідом [PERSON], якій відповідно до Рішення виконавчого комітету Української міської ради № 30 від 25.02.2016 року надано статус дитини-сироти. [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Української міської ради з заявою про бажання взяти під опіку свою онуку [PERSON]. Виконавчим комітетом Української міської ради, враховуючи висновок служби у справах дітей Селидівської міської ради, відмовлено [PERSON] у встановленні опіки над онукою. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що [INFO] року в відео сюжеті каналу «1+1» (ТСН) [PERSON] висловився, що його онуку - [PERSON] [INFO] року «продали» родині з м. Маріуполя. Згідно з частиною п'ятою статті 55 Конституції України "кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань", а статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено підстави, які дають громадянам право оскаржувати рішення, дії (бездіяльність), у тому числі органів місцевого самоврядування. З огляду на викладене, суд вважає, що порушення кримінальної справи № 42016051670000094, після повідомлення [PERSON], що містило певні відомості про недодержання законів посадовими особами, повідомлено ним було не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому висловлювання [PERSON] про неправомірні дії щодо його онуки, за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи. Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в Рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" , "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Крім того, рішенням Апеляційного суду Донецької області, яке набрало законної сили, по цивільній справі № 242/2183/16-ц від 18.10.2016 року визнано незаконним та скасовано рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Української міської ради Донецької області, викладене в протоколі засіданні цієї комісії від 25 травня 2016 року щодо відмови [PERSON] у встановленні опіки над малолітньою [PERSON]. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] не було вчинено дій, що принижують честь і гідність та ділову репутацію [PERSON], отже підстави для відшкодування з [PERSON] моральної шкоди у розмірі 15000 грн. - відсутні. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зобов,язання принесення вибачення [PERSON] та [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Тому позовні вимоги в цій часині задоволенню не підлягають. Інформація, викладена [PERSON] у газеті «Інформатор» [NUMBER] у статті від [INFO] року [INFO]» містить фактичні твердження, які можливо перевірити на відповідність їх реальності. (а.с. 8-9) Достовірність інформації, викладеної у даній статті, підтверджується обставинами, встановленими рішенням Апеляційного суду Донецької області, яке набрало законної сили, по цивільній справі № 242/2183/16-ц від 18.10.2016 року. Тому, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON], що твердження позивача про недостовірність викладеної інформації, яка б порушувала її честь і гідність, є безпідставними, оскільки дана інформація ґрунтується на подіях, що у дійсності мали місце. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги до [PERSON] задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що в газеті «Інформатор» [NUMBER] у статті від [INFO] року під заголовком «[INFO] розміщено статтю, у якій автор статті - [PERSON], зокрема, зазначила, що[INFO]»… (а.с.12) Також в газеті «Інформатор» [NUMBER] у статті від [INFO] року під заголовком [INFO] у якій автор статті - [PERSON], зокрема, зазначила, що: «Начальник службы по делам детей Селидовского городского совета [PERSON] - такая непредсказуемая женщина. Не знаешь, что и когда от можно ожидать… Какой очередной подлости. Пани [PERSON], Ваши злодеяния в отношении детей продолжаются?...» Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, містить оціночні судження негативного емоційного забарвлення. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, висловлювання [PERSON] стосовно [PERSON], викладені в статтях «[INFO] та [INFO] є оціночним судженням та не може бути визнане недостовірним, оскільки є вираженням суб'єктивних ідей та поглядів [PERSON], внаслідок реалізації нею свого права на свободу вираження поглядів, передбаченого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на свободу думки і слова, закріпленого ст. 34 Конституції України. Отже, поширена інформація відповідачем про позивача містить оціночні судження [PERSON] відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. При цьому, суд бере до уваги, що в Резолюції №1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Тому, питання, що стосується аналізу діяльності посадової публічної особи, до якої привернута увага суспільства, безперечно є інформацією, яка становить суспільний інтерес. Також, суд бере до уваги те, що позивач - [PERSON], будучи публічною особою, мала б усвідомлювати, що вона самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; вона мала бути готовою до того, що критика на її адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Слід зазначити, що зі змісту поширеної [PERSON] інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди її діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує її. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина третя статті 277 ЦК України, якою покладався тягар доказування достовірності поширеної інформації на особу, яка її поширила - виключена на підставі Закону України № 1170-VII від 27.03.2014 року. Отже, і позивач, і відповідачі мають однакові права щодо доказування пред'явлених позовних вимог та заперечень. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], редактора інформаційно-рекламної газети «Інформатор» про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації, та стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed