Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

19.01.2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. 21.03.2016 року [PERSON] предявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання права особистої власності на майнові права на квартиру. Ухвалою суду від 21.03.2016 року первинний і зустрічний позови обєднані в одне провадження та прийняті до сумісного розгляду. В судовому засіданні позивач- відповідач [PERSON] свої позовні вимоги уточнив та підтримав їх в повному обсязі. Просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на ? частку легкового автомобіля «CHEVROLET LACETTI» 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованого на праві власності за [PERSON] [PERSON] виділити у власність в натурі легковий автомобіль «CHEVROLET LACETTI», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Стягнути з [PERSON] в його користь 50000 грн.00 коп. грошової компенсації вартості легкового автомобіля «CHEVROLET LACETTI» 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Визнати за ним право власності на ? частку спільних грошових коштів подружжя в розмірі 317450 грн. 00 коп., оплачених по Договору купівлі-продажу №55 від 18.04.2014 року квартири [ADDRESS] «Б» в м. Івано-Франківськ, що становить 158725 грн. 00 коп. Стягнути з [PERSON] в його користь 158725 грн. 00 коп., оплачених по Договору купівлі-продажу №55 від 18.04.2014 року квартири №27 «А» по вул. С.Стрільців, 76,»Б» в м. Івано-Франківську. Визнати за ним право власності на ? частку спільних грошових коштів подружжя, які знаходяться на рахунках [PERSON] в ПАТ «Ідея Банк» в загальному розмірі -870748 грн. 75 коп. Стягнути з [PERSON] в його користь ? частку спільних грошових коштів подружжя, які знаходилися на рахунках [PERSON] в ПАТ «Ідея Банк» у розмірі 435374 грн. 37 коп, а також судові витрати по справі, згідно долучених квитанцій. В задоволенні зустрічних вимог відповідача- позивача [PERSON] - відмовити. Відповідач- позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, вважає їх безпідставними, просить суд відмовити в їх задоволенні. Вимоги своєї зустрічної позовної заяви підтримала з підстав, наведених в позовній заяві. Просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на майнові права на квартиру №27 «А» по вул. С.Стрільців, 76 «Б» в м. Івано-Франківськ, придбану нею на підставі Договору №55 від 18.04.2014 року, укладеного між нею та ТОВ «Станіславжитлобуд». Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.56, 60 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, зясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та задоволити зустрічний позов [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 09.10.2010 року [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем -позивачем по справі [PERSON] у відділі РАЦС Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів того дня зроблено відповідний актовий запис за №196. Після реєстрації шлюбу відповідач- позивач взяла прізвище «Ільків», однак в подальшому вона змінила прізвище «Ільків» на своє дошлюбне прізвище «Іроденко», про що в Книзі реєстрації зміни імені 02.12. 2011 року відділом ДРАЦС Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області було зроблено відповідний актовий запис за №75. З пояснень позивача- відповідача [PERSON] та письмових матеріалів справи зясовано також, що рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.07.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано, а рішення суду вступило в законну силу 07.09.2015 року. Дітей у шлюбі подружжя не мало. Як вбачається з пояснень відповідача-позивача [PERSON], вона з 2008 року займається підприємницькою діяльністю, повязаною із роздрібною торгівлею одягу у спеціалізованих магазинах, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 602290 від 7.04.2008 року, Свідоцтвом платника єдиного податку серії Б № 120752 з 1.01.2012 р., копії яких долучені до матеріалів справи. Свою підприємницьку діяльність [PERSON] здійснює в м. Надвірна, гастроном «Центральний», про що свідчать відповідні договори оренди, копії яких також є в матеріалах справи. Як видно з податкових декларацій фізичної особи підприємця [PERSON] загальна сума її доходу за звітний 2013 р.- 285\~900 гривень, за 2012 р.- 276\~975 гривень. Звіти субєкта малого підприємництва [PERSON] підтверджують загальну суму її доходу за звітний 2011 р.- 261\~390гривень, за 2010 р.- 290\~120 гривень. Загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року становила - 294 000 гривень, а загальна сума доходу [PERSON] за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 року склала 292 500 гривень. Вказані суми доходів [PERSON] підтверджуються копією листа ДПІ у Надвірнянському районі від 03.02.2016 р. № 246/10., який зберігається в матеріалах справи. Згідно із п. 30 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Крім того, правовою позицією ВСУ у справі № 6-38цс15 від 3.06.2015 р. (що підлягає обовязковому застосуванню в силу положень ст. 360-7 ЦПК України) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, для того, щоб майно було визнано обєктом спільної власності подружжя, сторона, яка заявляє про його поділ, повинна довести, що майно набуте у шлюбі і вона здійснила трудові та фінансові вкладення у набуття такого майна. В процесі розгляду справи достовірно доведено, що ще до укладення шлюбу та протягом усього часу перебування у шлюбі, а також після його розірвання, [PERSON] мала стабільно високі доходи від підприємницької діяльності, якою вона самостійно займалася з 2008 року. Як вказав Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України 19.09.2012 року № 17-рп/2012 власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Також, як встановлено з пояснень відповідача-позивача та матеріалів справи і не спростовано позивачем-відповідачем [PERSON] з липня 2010 року (ще до реєстрації шлюбу) [PERSON] свої особисті кошти, виручені з її підприємницької діяльності, розміщувала на депозитні рахунки в ПАТ «Ідея Банк». Щороку дані договори нею переоформлювалися, а для їх обліку відкривалися нові рахунки з новими номерами та реквізитами. З довідки ПАТ « Ідея Банк» № 241-11 від 12.02.2016 року видно, що дані кошти, фактично, були обєднані в єдиний депозитний гривневий вклад, рахунок № 26353001055705,980 на загальну суму з врахуванням відсотків по депозиту -240\~624,23 гривні та валютний депозитний вклад рахунок 26355001096030.980 на загальну суму в гривневому еквіваленті- 70 900 грн. Остаточне закриття обєднаних депозитних вкладів із зняттям готівки відбулося в 2014 році. Наведене підтверджується вказаною довідкою та довідкою № 234-11 від 10.02.2016 р., які видані відділенням ПАТ «Ідея Банк» № 7 та долучені до матеріалів справи. Тобто, дані кошти не розміщувались на депозитних рахунках кожного року, а розміщений в 2010 році вклад переоформлювався при закінченні терміну договору на новий термін. На переконання суду, зважаючи, що депозит відкритий в липні 2010 року, а шлюб між подружжям укладено в жовтні 2010 року, дані кошти відповідно до чинного законодавства , являються особистими коштами [PERSON] Вказані кошти, в подальшому, [PERSON] було спрямовано на оплату вартості квартири № 27 «А» по вул. Січових Стрільців, 76 «Б» в м. Івано-Франківську за договором купівлі-продажу № 55 від 18.04.2014 р. Решта коштів, якими було оплачено вартість квартири кошти, які належали [PERSON], як доходи від її підприємницької діяльності. Що стосується твердження позивача - відповідача [PERSON] про його участь у набутті спільного майна подружжя, суд встановив наступне. Позивач-відповідач [PERSON] не мав самостійного джерела доходів в період, коли набувалося спірне майно автомобіль «CHEVROLET LACETTI» 2010 р.в. реєстраційний номер [NUMBER] (2013 р.), майнові права на квартиру № 27 «А» по вул. Січових Стрільців, 76 «Б» в м. Івано-Франківську (2014 р.), відкривалися депозитні рахунки в банку(2010-2014 р.). За час перебування у шлюбі з [PERSON], [PERSON] працював тільки протягом 2010 - частково 2012 років у Вовчинецькому міському відділі міліції. Після звільнення з органів УМВС в Івано-Франківській області 31.05.2012 р. до моменту розірвання шлюбу більше не працював, доходів не отримував. Дані обставини підтверджуються відповіддю Івано-Франківського відділу поліції № 3263108/46/01-2016 від 2.03.2016 р. та Довідкою УКЗ ГУ НП в Івано-Франківській області № 59 від 24.02.2016 р., з яких видно, що [PERSON] проходив службу в УМВС Івано-Франківської області в період з 21.09.2009 р. по 31.05.2012 р. Із долученої до матеріалів справи довідки про доходи [PERSON] на посаді оперуповноваженого у Івано-Франківському міському відділі УМВС України в Івано-Франківській області вбачається, що його середньомісячний дохід за 2010 р. становив 1526,83 грн. (18322,96 грн. за 12 місяців); середньомісячний дохід за 2011 рік - 1838,87 грн. ( 22066,44 грн. за 12 місяців); середньомісячний дохід за січень-травень 2012 р. 1847,54 грн. ( 9237,70 грн. за 5 місяців). Крім того, позивач-відповідач [PERSON] долучив до матеріалів справи Довідку № 797 Надвірнянського районного центру зайнятості від 5.04.2016 р. Як вбачається із даної довідки [PERSON] був зареєстрований як безробітний в Надвірнянському РЦЗ з 22.01.2013 року по 24.01.2014 р. і отримував допомогу по безробіттю із середньомісячному розмірі 495,40 грн. (6440,20 грн. за 13 місяців). Що стосується вимог позивача- відповідача [PERSON] визнати за ним право власності на ? частку легкового автомобіля «CHEVROLET LACETTI» 2010 р.в. реєстраційний номер [NUMBER] та стягнути з [PERSON] 50000 грн.00 коп. грошової компенсації за його вартість судом встановлено, що даний автомобіль, як вказано у позовній заяві [PERSON], було придбано 20.07.2013 року. Як було вищевикладено, в даний період [PERSON] не отримував жодних доходів з 31.05.2012 року, а тому автомобіль було придбано виключно за кошти [PERSON] Крім того, слід звернути увагу на той факт, що за виручені від продажу свого автомобіля кошти, [PERSON] придбав для себе автомобіль марки «Газель», який до даного часу знаходиться в нього і яким він користується ( позивачем відповідачем долучено до матеріалів справи копію довіреності ) Крім того, під час перебування у шлюбі сторони за спільним рішенням відчужили автомобіль, який належав [PERSON], на що вказує Довідка Територіального Сервісного центру № 550 від 13.02.2016 року, про те, що станом на 07.09.2015 року за [PERSON] жодний транспортний засіб не зареєстрований. А отже, дане майно на момент розірвання між сторонами шлюбу не належало жодному із подружжя та відповідно не може бути предметом поділу. Оскільки доказів того , що виручені кошти не були розподілені між подружжям та не були використані ними спільно, не надано. Судом також перевірено доводи позивача щодо визнання за ним права власності на ? частку спільних грошових коштів подружжя, які знаходилися на рахунках [PERSON] в ПАТ «Ідея Банк» в загальному розмірі - 870748 грн. 75 коп. коштів, на момент припинення шлюбу 07.09.2015 р. Зясовано, що депозитний рахунок № 26355001096030.980 на суму 70 900 грн. 00 коп. було закрито 22.09.2014 р., про що свідчить довідка Івано-Франківського відділення ПАТ «Ідея Банк» № 7 від 10.02.2016 р. № 234-11 під час перебування у шлюбі, депозитний рахунок № 26355001098436.980 на суму 249 059 грн.00 було закрито 26.09.2014 р., на що вказує довідка Івано-Франківського відділення ПАТ «Ідея Банк» № 7 від 10.02.2016 р. № 234-11 під час перебування у шлюбі, депозитний рахунок № 26351001106009.980 на суму 240\~624 грн.00 коп. було закрито 01.08.2014 р., що підтверджує Довідка Івано-Франківського відділення ПАТ «Ідея Банк» № 7 від 10.02.2016 р. № 234-11 під час перебування у шлюбі, картковий рахунок [PERSON] № 26200000041829.980 станом на 07.09.2015 року (день розірвання шлюбу) містив залишок 0,21 грн. ( 21 копійку), рахунок № 26353001055705.980 на суму 240 624 грн.23 коп. було закрито 01.08.2014 р. (Довідка Івано-Франківського відділення ПАТ «Ідея Банк» № 7 від 10.02.2016 р. № 234-11)- під час перебування у шлюбі, при цьому він по суті, як було описано вище, був відкритий для обєднання коштів, які розміщувалися [PERSON] на депозитних рахунках даного банку ще з липня 2010 р. Беручи до уваги те, що усі перераховані рахунки були закриті під час перебування сторонами у шлюбі, вони не підлягають поділу в судовому порядку. Також, в період, коли відкривалися дані рахунки, [PERSON] не отримував жодних доходів, а тому він не вправі претендувати на частку в них. Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працював разом із позивачем- відповідачем [PERSON] в міліції, а дружина позивача була підприємцем. На запитання сторін відповів, що йому не відомо, за які гроші було придбано квартиру у м. Івано-Франківську та автомобілі. Вказав, що одночасно у позивача та відповідачки були два автомобілі «Ауді», яке потім позивач поміняв на «Газель» та «Фіат». Тобто , не відповідає дійсності придбання [PERSON] за виручені від продажу «Шевроле» кошти, автомобіля « Фіат», оскільки свій автомобіль він поміняв на автомобіль « Ауді» та на автомобіль « Газель» , який в нього є до даного часу. Про вказані автомобілі позивач відповідач [PERSON] у поясненнях взагалі не згадував. Свідок [PERSON] ствердив, що у нього позивач- відповідач та відповідач- позивач купили жіночу модель автомобіля «Фіат» за 7 000 доларів США у 2011 р., гроші давав позивач, але джерело походження цих грошових коштів йому не відоме. Про те, що було придбано квартиру йому не відомо. На відміну від свідка [PERSON], свідок [PERSON] ствердив, що у позивача одночасно були автомобілі «Ауді» та «Газель». Крім того, [PERSON] вказав інший часовий період продажу автомобіля «Фіата» та його вартість (2011 рік, 7 000 доларів США), ніж вказав у поясненнях [PERSON]Я.(2012 рік, 6 000 доларів США). З показань допитаного свідка [PERSON], батька позивача- відповідача, встановлено, що весільні гроші забрали діти, тобто позивач- відповідач та відповідач- позивач, позивач- відповідач, його син, допомагав дружині робити ремонт (монтував полиці) у її магазині. Щодо рахунків у банку, придбання квартири у Івано-Франківську та автомобіля «Шевроле Лачетті» йому не відомо. Свідок [PERSON] повідомила, що працювала разом із позивачем з 2012 по 2014 р.р. у фірмі «Логістик», де він працював неофіційно. Пояснила, що [PERSON] працював курєром, а також допомагав дружині. Про розмір доходів та факт допомоги відповідачу-позивачу [PERSON] відомо винятково зі слів позивача-відповідача. Щодо того, за які кошти було придбано квартиру та спірне авто їй не відомо. Допитана як свідок [PERSON] -мати відповідача-позивача, ствердила, що в 2006 році [PERSON] поїхала в США. У 2008 році повернулася, а за зароблені там кошти (близько 5 000 доларів США) відкрила бізнес - магазин одягу у м. Надвірна. До 2010 року вона вже мала 110 000 гривень та 6\~000 доларів США, які, за її порадою, зберігала на рахунках у банку. Про доходи свідку відомо достеменно, оскільки вона, як економіст, вела бухгалтерію відповідача-позивача, здавала за дочку усі фінансові звіти. Щодо придбання автомобілів свідок [PERSON] пояснила, що після того, як [PERSON] відчужив куплене до шлюбу «Шевроле», він купив собі «Ауді», а потім «Газель». «Фіат» та «Шевроле Лачетті» (обидва авто жіночі моделі) купувала дочка [PERSON] сама за свої кошти. Так, «Фіат» купила за 7\~400 доларів США, продала за 7\~000 доларів США, відразу за три дні купила «Шевроле Лачетті». Спірну машину відчужила ще в шлюбі із [PERSON], про що йому відомо. Крім того, [PERSON] підтвердила, що [PERSON] не допомагав [PERSON] у бізнесі, за товаром не їздив, вона підприємницьку діяльність здійснювала самостійно, на відпочинок їздили за рахунок коштів дочки. За кордон [PERSON] їздив всього декілька разів, але не за товаром, а відпочивати. В місто Хмельницький їхав двічі, але також не за придбанням товарів, а з метою купівлі собі особистих речей. Щодо грошей, які подарували подружжю на весілля, свідок пояснила, що після весілля кошти було поділено [PERSON] свою частину забрав, оскільки його батьки позичали гроші для організації весілля, та, відповідно, повинні були їх повернути. Свідок, приватний підприємець [PERSON] ствердила, що знає відповідача- позивача через її підприємницьку діяльність ще до одруження з позивачем, була гостею на їхньому весіллі. Щодо доходів [PERSON] ствердила, що оскільки товари, продаж яких здійснювала [PERSON] були гарної якості, вони добре і швидко продавалися, а тому прибутки були високі. Вказала, що позивач працював в міліції, де зі слів відповідача-позивача та позивача- відповідача, мав низький заробіток. Зазначила, що після того, як позивач- відповідач відчужив придбане до шлюбу «Шевроле», він купив собі «Ауді». Їй це достеменно відомо, оскільки її чоловік допомагав [PERSON] у виборі та купівлі «Ауді». Після звільнення з міліції позивач ніде не працював, дружині не допомагав. На відкриття магазину «Пивна лавка» брав гроші в [PERSON], а меблі туди вона купувала сама. За товаром у свої магазини [PERSON] їздила сама на автобусах. Коли їхала на автомобілі, то позивач інколи їхав із нею (1 раз на 5-6 її поїздок), але навіть за кермо не сідав, товар не носив. Свідку це відомо, оскільки вона теж їздила із [PERSON] в Польщу по товари для свого магазину в с. Поляниця, Яремчанської м/ради. Крім того, на запитання представників сторін свідок [PERSON]пояснила, що коли [PERSON] і [PERSON] ходили в кафе, кожен із них платив сам за себе. За комунальні послуги в орендованій квартирі платили порівну. При цьому позивач- відповідач завжди одягався у дуже дорогі речі, не маючи ані роботи, ані будь-якого джерела доходів, тобто за гроші відповідача-позивача. Щодо відсутності у позивача-відповідача грошей, свідку відомо оскільки вони дружили сім`ями, проводили багато часу разом, спілкувалися як із [PERSON], так і з [PERSON] Причиною розриву шлюбу стало те, що позивач-відповідач з 2014 року почав зустрічатися з іншою жінкою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що із 2003 року вона знайома із відповідачем-позивачем. Вказала, що [PERSON] їхала в США, заробила там гроші, за які відкрила магазин. Жили [PERSON] з позивачам- відповідачем в м. Івано-Франківську на орендованій квартирі, так як він працював в МВ МВС м. Івано-Франківська. [PERSON] в Надвірну на роботу на рейсових автобусах, потім купила собі авто «Фіат». По товар їздила відповідачка сама на автобусах, а коли їхала на автомобілі [PERSON] їхав із нею, однак тільки як на екскурсію, а не з метою допомогти в закупілі товарів. Відпочивати на море подружжя їхало за кошти [PERSON] Також свідку відомо, що [PERSON] часто просив у дружини гроші, оскільки своїх не мав. Шлюб позивач-відповідач та відповідач-позивач [PERSON] розірвали із вини останнього, який знайшов собі іншу жінку. Свідок, приватний підприємець [PERSON] ствердила, що знайома із відповідачем- позивачем з 2008 року. Знає, що гроші на початок свого бізнесу [PERSON] заробила в США. Бізнесом займалася самостійно, позивач- відповідач не допомагав за товарами не їздив, не проводжав та не зустрічав дружину із поїздок. У Польщу їздив тльки тоді, коли відповідач-позивач їхала на автомобілі, а не на автобусі, вантажити та розвантажувати придбаний товар не допомагав. Крім того, зазначила, що їй відомо, що спірний автомобіль відповідач-позивач купила собі сама, оскільки їй це потрібно для роботи. [PERSON] також вказала, що в червні 2014 року позичала [PERSON] 250\~000 гривень на 6 місяців по розписці з метою підтвердження стабільного фінансового стану для відкриття візи в Великобританію. Гроші їй були через незначний час повернуті [PERSON] в повному обсязі. Даний факт підтверджується оригіналом розписки про позику, яка долучена до матеріалів справи. Таким чином, з пояснень допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що [PERSON] не працював після звільнення з міліції, самостійних доходів не отримував, дружині не допомагав у підприємницькій діяльності, за товаром не їздив, автомобіль, який мав до шлюбу, відчужив, щоб купити собі інший («Ауді»), одягався та їздив на море за рахунок [PERSON] Щодо вкладення коштів [PERSON] у придбання спірної квартири невідомо жодному зі свідків. Натомість, усі свідки підтвердили, що [PERSON] самостійно займалася і продовжує займатися бізнесом, на який сама ж і заробила кошти за кордоном, їздила і їздить з метою купівлі товарів по Україні та за кордон, позичала кошти для ведення бізнесу та спромоглася їх повернути. Причиною розірвання шлюбу був позивач- відповідач. Крім того, сам факт того, що жодне майно та грошові кошти не були оформлені на [PERSON], як на чоловіка, без будь-якої на те причини свідчить безумовно про те, що своїх грошей [PERSON] в його придбання не вкладав, оскільки ніде не працював тривалий час, а отримані до 2012 року доходи були такими, що їх вистачало тільки на оплату ? частини орендованої сімєю квартири в м. Івано-Франківську. Таким чином, не маючи самостійних доходів, [PERSON] не вправі претендувати на майно, що було придбано виключно за кошти [PERSON] (в тому числі ті кошти, які зароблені нею ще до укладення шлюбу). Ст. 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи наведене, пояснення сторін, показання свідків, письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що [PERSON] не довів, як того вимагає ЦПК України, свою участь у придбанні майна за час перебування в шлюбі з [PERSON], тому його вимоги до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя до задоволення не підлягають. Що стосується зустрічних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на майнові права на квартиру суд встановив наступне. Як достовірно встановлено в судовому засіданні та не спростовано позивачем-відповідачем [PERSON] квартира №27 «А» по вул. С.Стрільців, 76 «Б» в м. Івано-Франківськ, придбана [PERSON] на підставі Договору №55 від 18.04.2014 року, укладеного між нею та ТОВ «Станіславжитлобуд», виключно за її особисті заощадження та кошти отримані від підприємницької діяльності. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону). В постанові ВСУ від 30.01.2013 року у справі №6-168/12цс визначено, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому (постанова ВСУ від 30.01.2013 року у справі № 6-168/12цс). Тобто визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на майнові права на квартиру № 27 «А» по вул. Січових Стрільців, 76 «Б» в м. Івано-Франківську, придбану [PERSON] на підставі Договору № 55 від 18.04.2014 р., укладеного між нею та ТОВ «Станіславжитлобуд», відповідають чинному законодавству та судовій практиці. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги відповідача-позивача підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином оцінюючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи ступінь фінансової участі відповідача-позивача у придбанні вищевказаного майна, яке є предметом спору, суд приходить до висновку, зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Задовольняючи зустрічний позов [PERSON], суд керувався принципами справедливості, добросовісності та розумності відповідно до вимог ст. 3 ЦК України. На підставі ст.57,70 СК України, ст.328,331ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,

Outcome: dismissed