Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

28 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.10.2005 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4200,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530, ЦК України та умов договору відповідач зобов*язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв*язку із зазначеними порушеннями зобов*язань відповідач, станом на 31.01.2017 року має заборгованість 57359,11 грн., яка складається з наступного: 3235,19 грн. - заборгованість за кредитом, 46788,18 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4128,16 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6. умов надання кредиту фізичним особам 500,00 штраф (фіксована частина), 2707,58 грн. штраф (процентна складова). Просять стягнути заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати. 31.05.2021 року відповідач надіслала до суду заперечення, в якому вказує , що банк не надав обґрунтованого розрахунку боргу, а надана позивачем роздруківка без позначення номера кредитної картки документом, що підтверджує борг бути не може. Вважає позовну заяву необґрунтованою, не підкріпленою доказами. А також просить суд застосувати строки позовної давності та з цих підстав в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивача в судове засідання не з`явився надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі та стягнути з відповідачів заборгованість, судові витрати понесені позивачем при подачі позову, не заперечував проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судовому засіданні 22.06.201 року надала пояснення аналогічні її письмовим запереченням. В судове засідання, що відбувалося 06.10.2021 року відповідач не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день, час і місце слухання справи, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності за наявними в справі матеріалами. Суд, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступне: 19.10.2005р. року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, який разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір. Відповідно до зазначеного договору, позивач надав відповідачу кредит в розмірі 4200,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки ( а.с. 4 -8) Відповідач належним чином умови договору не виконує, внаслідок чого, станом на 31.01.2017 р., утворилась заборгованість у розмірі 57359,11 грн., яка складається з 3235,19 грн. - заборгованість за кредитом, 46788,18 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 4128,16 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6. умов надання кредиту фізичним особам 500,00 штраф (фіксована частина), 2707,58 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж відповідач здійснила 25.04.2013. Позивач звернувся до суду із позовом 28.02.2017року. Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідачем до суду першої інстанції було зроблено заяву про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності. Суд не вбачає підстав для застосування таких наслідків та бере до уваги наступну правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 березня 2014 року, прийняту за наслідками розгляду справи № 6-14цс14. Верховний Суд України при застосуванні вказаних норм матеріального права при аналогічних обставинах справи дійшов висновку, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Як вбачається з довідки, наданої до суду позивачем, видана за договором б/н, укладеного банком з [PERSON] , картка мала строки дії - № [NUMBER] до 03/16. Вказане свідчить про те, що з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року, прийнятої за наслідками розгляду справи № 6-14цс14, Банк, звертаючись до суду з позовом у лютому 2017 року, трирічний строк позовної давності не пропустив. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Правилами статті 1050 ЦК України закріплено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, на підтвердження своїх вимог Банком було надано суду докази того, що між ним та [PERSON] виникли кредитні правовідносини - копія заяви відповідача від 12.10.2005 року, копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідка про строк дії картки, наданої [PERSON] , а також виписка про рух коштів по її рахунку. [PERSON] у суді не було заперечено факту укладення кредитного договору, факту наявності та розміру заборгованості, а отже такі обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, за якою обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд, зважаючи на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, вважає за необхідне за аналогічних обставин справи врахувати у даній справі правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином суд вважає, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимог про стягнення тіла кредиту у розмірі 3235.19 грн. В той же час проценти підлягають стягненню в межах строку позовної давності та в межах строку кредитування за період з 28.02.2014 по 31.03.2016 року. Розрахунки відсотків за вказаний період позивачем суду не надані, а суд здійснювати такі розрахунки не уповноважений. Ухвалою суду від 22.06.2021 року явка представника позивача визнавалася обов`язковою, для додаткового з`ясування обставин справи, однак представник позивача в судове засідання не з`явився. Суд позбавлений права самостійного витребування доказів та вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав свій процесуальний обов"язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог в частині стягнення відсотків за кредитним договором, тому позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею задоволенню не підлягають також, у зв`язку із пропуском річного строку позовної давності для вказаної категорії вимог. Заборгованість за комісією відсутня. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Так, суд вважає, що вимога про стягнення сум штрафів є покладенням на відповідача подвійної відповідальності за застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, а тому не підлягає задоволенню. Питання про судові витрати вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial