Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачки-[PERSON], а [INFO] помер батько позивачки-[PERSON]. Після смерті батька позивачки [PERSON], відкрилася спадщина в тому числі на спадковий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS]. Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Позивачка, як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину від батька, оскільки у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Позивачкою спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, прийнято оскільки вона будучи неповнолітньою проживала одна разом з своїм батьком [PERSON] на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті, що підтверджується довідкою виконкому Великопаладської сільської ради за №259 від 28.03.2017 року а також Будинковою книгою. Крім позивачки [PERSON], спадкоємцем першої черги, є її рідна сестра-відповідачка [PERSON], яка спадщину не прийняла, на час смерті батька з ним не проживала, що також стверджується її відміткою у внутрішньому паспорті про зареєстроване місце проживання. Відповідачка [PERSON], претензій до спадкового майна не заявляє і не заперечує проти визнання за позивачкою права власності в цілому на спадковий житловий будинок. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. Отже, в зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулася до державного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, однак їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на тій підставі, що позивачкою не було представлено, правовстановлюючі документи на спадкове майно. Тому, нотаріусом позивачці було роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду . Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилася, однак подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON], будучи повідомленою про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання належним чином, в підготовче судове засідання не з'явилася, однак подала через канцелярію суду письмову заяву, згідно якої вимоги позивачки визнає, проти задоволення таких не заперечує та просить суд розглянути справу у її відсутність. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання нею позову прийнято судом. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивачки-[PERSON], а [INFO] помер батько позивачки-[PERSON]. Після смерті батька позивачки [PERSON], відкрилася спадщина в тому числі на спадковий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS]. Так, відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Позивачка, як спадкоємець першої черги, прийняла спадщину від батька, оскільки у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Позивачкою спадщину у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, прийнято оскільки вона будучи неповнолітньою проживала одна разом з своїм батьком [PERSON] на час його смерті і залишилася проживати там після його смерті, що підтверджується довідкою виконкому Великопаладської сільської ради за №259 від 28.03.2017 року а також Будинковою книгою. Крім позивачки [PERSON], спадкоємцем першої черги, є її рідна сестра-відповідачка [PERSON], яка спадщину не прийняла, на час смерті батька з ним не проживала, що також стверджується її відміткою у внутрішньому паспорті про зареєстроване місце проживання. Відповідачка [PERSON], претензій до спадкового майна не заявляє і не заперечує проти визнання за позивачкою права власності в цілому на спадковий житловий будинок. Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає. ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Отже, в зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачка звернулася до державного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, однак їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на тій підставі, що позивачкою не було представлено, правовстановлюючі документи на спадкове майно. Тому, нотаріусом позивачці було роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду . Відповідно до виготовленого КП Виноградівським РБТІ Технічного паспорту від 26.04.2018 року та Довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за №314 від 26.04.2018 року вбачається, що житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], рахується за спадкодавцем- рідним батьком позивачки [PERSON]. Як вбачається із довідки виконкому Великопаладської сільської ради Виноградівського району за №258 від 28.03.2018 року, згідно записів з по господарської книги за №5, особовий рахунок [NUMBER], житловий будинок, який розташований [ADDRESS], рахується за померлим- [PERSON], який [INFO] помер . Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту, запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Таким чином, враховуючи те, що позивачка прийняла спадщину після смерті спадкодавця, але не має можливості оформити в установленому актами цивільного законодавства, порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документів на нерухоме майно, що є перешкодою для набуття права власності на об'єкт нерухомого майна, в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно в нотаріуса, а тому суд прийшов до переконання, що у позивачки всі є правові підстави звернутися до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно за законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved