Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

06 жовтня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого має доньку [PERSON], [INFO] та повнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Неповнолітня донька проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від доходів відповідача стягувались з останнього на її користь рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20.09.2006 року. Син досяг повноліття, і 1/6 частки від доходів на утримання доньки, яку сплачує за рішенням суду відповідач? недостатньо для забезпечення нормальних умов життя неповнолітньої доньки. У добровільному порядку відповідач не бажає виділяти достатні кошти на утримання дитини. Просить збільшити розмір аліментів, стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти у розмірі ? частки від доходів відповідача. Позивач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, про причини неприбуття суд не сповістила, надала суду заяву, в якій на позовних вимогах наполягала та просила їх задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи без її участі та винесення заочного рішення. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неприбуття суд не сповістив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків. Згідно з ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії ІІ ЖС №302873, виданого відділом РАЦСУ міськвиконкому м.Запоріжжя, 07.03.1992 року сторони уклали шлюб, про що складено актовий запис №295 (а.с.8). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 30.05.2005 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ИЗ №535457, виданого, мовою оригіналу, «18.12.2001 года отделом ЗАГС администрации Н-Ломовского района Пензенской области», стjрони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.7). Згідно із свідоцтва про народження серії 1-ЖС №117284, повторно виданого 03.06.2009 року Орджонікідзевським відділом реєстрації атків цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до довідки керівника органу самоорганізації населення №55 [PERSON] №90 від 09.08.2016 року [PERSON] проживає за адресою: [INFO], разом з нею проживають син [PERSON], [INFO], та неповнолітня донька [PERSON], [INFO] (а.с.12). Згідно із копією заочного рішення Орджонікідзевського районного cуду м.Запоріжжя від 20.09.2006 року з відповідача на користь позивачки стягнено аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного податковом мінімуму дохjдів громадян, до їх повноліття, починаючи з 31.05.2006 року (а.с.10). Судом встановлено, що після досягнення [PERSON] повноліття за рішенням Орджонікідзевського районного cуду м.Запоріжжя від 20.09.2006 року відповіlач має сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1/6 частки від його доходів. Цієї суми недостатньо на забезпечення дитині нормальних умов проживання. На даний час неповнолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні матері [PERSON], проживає разом із нею. Відповідач [PERSON] добровільної достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здійбностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8\~ст. 7 СК України\~при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Обов'язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття закріплений ч.2 ст.51 Конституції України\~та\~ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст.181 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовм платника або держувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач частково визнав позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Згідно з розясненнями, що містяться у абз. 3 п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі наведеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі по стягненню аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно з положеннями ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved