Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат », під час розгляду справи перейменовано на Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат » (надалі -ПРАТ « ЦГЗК») - 793728 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що працював в шкідливих умовах на підприємствах відповідача, внаслідок чого захворів на професійні захворювання. Висновком МСЕК з 30.06.2015 року йому первинно встановлено 50 % втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з подальшим переоглядом. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що тривалий час переносить фізичний біль у грудях, хребті, задишку, загальну слабкість. Вказав, що покращення в стані здоров'я не відбувається, з кожним днем відчуває лише погіршення в стані здоров'я. Змінився рівень життєвої діяльності і необхідно прикладати багато зусиль для організації свого життя. Позивач при розгляді справи не був присутній , надав суду заяву у якій підтримав позовні вимоги, представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та додатково пояснив, що висновком МСЕК від 02.06.2016 року позивачу підтверджено ступінь втрати професійної працездатності та третя група інвалідності , з наступним переоглядом 01.06.017 року. Представник відповідача ПРАТ « ЦГЗК » у судовому проти позову заперечувала у повному обсязі , надала суду усні та письмові пояснення, які обґрунтовані тим, що позивач працював до працевлаштування на їхньому підприємстві 28 років у шкідливих та важких умовах праці на інших підприємствах Криворіжжя , в той час як на ПРАТ «ЦГЗК» в умовах впливу шкідливих факторів лише 7 років, і тому не може відповідати за шкоду , заподіяну іншими підприємствами. Крім цього позивачем не надано доказів , що він обмежений в звичайних заняттях , втратив здатність радіти. Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працював з 09.04.2005 року по 15.07.2015 року за спеціальністю електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування на шахті імені «Гігант- Глибока» ВАТ «ЦГЗК» , яке у подальшому бо перейменовано на ПАТ «ЦГЗК» ,звільнився за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію ( трудова книжка, а.с.18-20). Висновком МСЕК з 30.06.2015 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності з подальшим переоглядом, з них : 40% - по радикулопатії, 10% - по хронічному обструктивному захворюванню легень, під час переогляду 02.06.2016 року підтверджено ступінь втрати працездатності та група інвалідності , з подальшим переоглядом у 2017 році ( а.с. 14). За виявленим професійним захворюванням складено Акт від 30.04.2015 року розслідування хронічного професійного захворювання позивача. Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах праці які за важкістю відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони до 3 класу 2 ступеню шкідливості. Відповідно до п.19 акту конкретних посадових осіб , які відповідальні за виникнення професійних захворювань встановити неможливо , оскільки позивач загалом впродовж 27 років 5 місяців виконував роботу в умовах впливу шкідливих факторів , в тому числі на інших підприємствах ( а.с. 13) . Відповідно до Закону України "Про «Охорону Праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, задишку, приступоподібний сухий кашель, важкість у грудній клітині, загальну слабкість , пітливість , біль у хребті. Через стан здоров`я вона вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї, обмежена в перебуванні в громадських місцях. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через задишку, кашель, важкість у грудній клітині , головний біль у позивача, знаходить також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороб. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо мікроклімату, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги , оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 50% повторно та третя група інвалідності з наступним переоглядом , період роботи у відповідача 10 років 3 місяці , з яких 7 років в умовах впливу шкідливих виробничих факторів , у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 30000 грн, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір - 551 грн 20 коп.

Outcome: partial