Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

В грудні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням. В подальшому представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд усунути перешкоди [PERSON] в користуванні її власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що позивач відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Сліньковою І.Г. та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №3460, а також зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1694689880000 від 15.11.2018 року є власником спірної квартири. Відповідач [PERSON] , яка є донькою попереднього власника квартири, після купівлі-продажу квартири залишилась зареєстрована у спірній квартирі, однак не проживає в ній більше трьох років. Факт непроживання відповідача в квартирі позивач підтверджує наданою суду відповіддю з Святошинського управління поліції ГУ НП у м.Києві щодо відсутності відповідачки та її речей за адресою реєстрації. 08 січня 2019 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с.30-31). Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.38-39). Представник позивача в судовому засіданні підтвердив обставини викладені в заяві та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] тричі в судове засідання не з"явилась, повідомлялася судом належним чином, причини неявки до суду невідомі, повертаються конверти за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с.49, 57, 70). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів, їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 15.11.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Сліньковою І.Г. та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №3460, а також зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1694689880000 від 15.11.2018 року (а.с.18-22). За даними довідки про реєстрацію місця проживання особи наданих відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА в м. Києві відповідач [PERSON] , 1998 р.н., зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.28). Згідно листа Святошинського управління поліції ГУ НП у м.Києві від 16.05.2019р. за № 125/54/03-2018 відповідача [PERSON] та її особистих речей за адресою реєстрації - кв. [ADDRESS] не виявлено (а.с.62). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що на момент придбання спірної квартири [PERSON] , яка зареєстрована в цій квартирі, зі слів продавця, матері відповідачки, більше трьох років в квартирі не проживає, мешкає за кордоном. Крім того, свідок суду пояснила, що особистих речей [PERSON] в квартирі не має. З листопада 2018р., з часу коли вона стала власником житла, відповідач квартирою не цікавилась, витрат по її утриманню не несе. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України та 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 ст. 403, ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.» Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про усунення відповідачем перешкод в користуванні власністю шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] вказуючи на те, що відповідач більше трьох років не проживає в квартирі, не є власником спірного житла, квартирою не цікавиться та не несе витрат по утриманню житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, суд приходить до висновку про обгрунтованість та доведеність позовних вимог, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. З огляду на викладене та

Outcome: approved