Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. Свої вимоги мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому щлюбі з 22.10.2005 року. Під час шлюбу сторони придбали наступне майно: автомобіль ВАЗ, 21114, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 72000 гривень, телевізор, вартістю 2000 грн., пилосос, вартістю 3800 гривень, пральну машину, вартістю 3000 грн., домашній кінотеатр та DVD, вартістю 3000 грн. Просила поділити спільно майно, залишив їй у власність автомобіль, а відповідачу інше майно. Оскільки [PERSON] має перед нею заборгованість по аліментам у сумі 12000 грн., за рахунок цього боргу збільшити її долю у вартості майна, стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 243 грн., 60 коп. та оплату правової допомоги у розмірі 1500 гривень. Рішенням Дружківського міського суду від 15 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобілю ВАЗ 21114, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 40000 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частину автомобілю у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень. Виділено [PERSON] наступне майно: телевізор, вартістю 2000 гривень, пилисос, вартістю 3800 гривень, пральну машину, вартістю 3000 гривень, домашній кінотеатр, , вартістю 3000 гривень. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки майна у розмірі 5900 (пять тисяч дев'ятсот) гривень. Вирішено питання щодо оплати судових витрат. В іншій частині позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] оспорює обґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неповно з'ясував всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Вказує на те, що судом порушено ст. 27 ЦПК України; автомобіль ВАЗ 21114, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] не може бути предметом спору, оскільки під час шлюбу з [PERSON] , згідно договору - продажу автомобіля був проданий [PERSON] за 43500 гривень. Експертна оцінка даного автомобіля відсутня. Крім того, позивачкою не надано жодних доказів існування у нього телевізора, пилососа, пральної машини, домашнього кінотеатру з DVD та придбання їх у період шлюбу. В судовому засідання апеляційного суду відповідач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити. Позивач у засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, рішення суду залишити без зміни. Апеляційний суд, заслухав доповідача, позивача, вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови „ Про судове рішення у цивільній справі " № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на автомобіль з виплатою відповідачу грошової компенсації вартості 12 частини його вартості , залишив у власність відповідача побутову техніку, стягнув з нього вартість 12 частини майна. Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. При розгляді справи судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 22.10.2005 року, що підтверджується актовим записом № 393 відділу реєстраціі актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області (а.с.7) Відповідно рішення Дружківського міського суду від 09 січня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 12 ) За період шлюбу сторони придбали наступне майно автомобіль ВАЗ- 21114, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 46150 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу № 75/Д від 14 серпня 2006 року (а.с. 10-11), телевізор, вартістю 2000 грн., що підтверджується гарантійним талоном від 19 серпня 2008 року (а.с.38), пилосос, вартістю 3800 гривень, що підтверджується гарантійним талоном від 28 серпня 2010 року (а.с.39), пральну машину, вартістю 3000 грн., що підтверджується гарантійним талоном від 20 березня 2008 року (а.с.40-42), домашній кінотеатр та DVD, вартістю 3000 грн., що підтверджується гарантійним талоном від 13 березня 2006 року (а.с.43). Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справу у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.18 Сімейного Кодексу України кожний учасник сімейних відносин має право на звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ,набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування , є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому кількість, форма трудової участі, розміри прибутків не впливають на виникнення спільного майна та на обсяг прав подружжя на це майно. Подружжя має рівні права, щодо володіння , користування та розпорядження ним. Згідно до ст.69,70 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право поділити майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.ст.369,372 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до роз'яснень , наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної її вартості на час розгляду справи. Звертаючись до суду з позовом про поділ автомобіля ВАЗ - 21114, 2006 року випуску, позивач зазначала його вартість 72000грн., згідно договору купівлі-продажу від 14 серпня 2006 року його вартість складала 46 150грн. Сторонами ціна автомобіля погоджена не була, а дані про дійсну вартість автомобіля на час розгляду справи у суді відсутні. Крім того, відповідно до положень ч.4,5 ст.71 СК України , присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що правові підстави для присудження позивачу автомобіля відсутні, за позивачем слід визнати право власності на 12 частину автомобіля та залишити автомобіль у спільній частковій власності. Що стосується поділу побутової техніки, а саме, пральної машини, телевізора, пилососа до домашнього кінотеатру , то у судовому засіданні відповідач не оспорював, що ці речі дійсно були придбані сторонами у період шлюбу, знаходяться у його користування та він фактично погоджується з їх вартістю, яку визначила у позові позивач. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що зазначені предмети можуть бути в натурі поділені між сторонами та позивачу у власність слід виділити пральну машину «ARDO» вартістю 3000 грн. та домашній кінотеатр «BBK» з DVD вартістю 3000 грн., відповідачу виділити у власність телевізор «LG» вартістю 2000 грн. та пилосос «THOMAS» вартістю 3800 грн. Доводи апеляційної скарги відповідача в тієї частині, що автомобіль не може бути предметом поділу, оскільки був проданий у період шлюбу , суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Outcome: partial