Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

03.05.2017 позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2018 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики направлена до Рубіжанського міського суду Луганської області за підсудністю. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 05.04.2018 року прийнято дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказав, що 27 березня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого відповідач [PERSON] отримав від нього позику в сумі 1700 доларів США і 300 доларів США, що відповідно офіційного курсу НБУ становило 47026 гривень строком до 01 вересня 2015 року. На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] надав йому дві розписки на загальну суму 2000 доларів США. 29 березня 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від нього позику в сумі 2000 доларів США, що відповідно офіційного курсу НБУ становило 47026 гривень строком до 01 вересня 2015 року. На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] надав йому дві розписки, кожна на суму 1000 доларів США. Кошти відповідач позичав для придбання транспортного засобу. Оскільки до теперішнього часу відповідач гроші не повернув, позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договорами займу від 27 березня 2015 року та 29 березня 2015 року в сумі 94052 гривні, інфляційні збитки за період з 29.03.2015 року по 27.04.2017 року в сумі 36825,33 гривень, три відсотки річних у розмірі 4659,48 гривень та сплачений судовий збір. 17 травня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшов від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав, оскільки повернув позивачу [PERSON] всю суму боргу. Просив відмовити у задоволенні позову. (а.с. 76-77). 25 травня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області надійшла заява позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, в якій він збільшив суму інфляційних збитків та трьох відсотків річних, та просив стягнути з відповідача на його користь, крім заявленої в позовній заяві суми до стягнення, інфляційні збитки за період з 28.04.2017 по 21.05.2018 у розмірі 12339,62 гривень та три відсотки річних за період з 28.04.2017 по 21.05.2018 у сумі 3006,97 гривень,а всього просив стягнути суму боргу в розмірі 94052 гривні, інфляційні збитки в сумі 49164,95 грн та три проценти річних з моменту прострочення виконання зобов"язань в сумі 7666,45 грн. ( а.с.100-101). 25 травня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 104-107). 01 серпня 2018 року до Рубіжанського міського суду Луганської області від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій він зазначає, що 27.03.2015 та 29.03.2015 він дійсно отримав від [PERSON] позику на загальну суму 4000 доларів США, але 08 листопада 2015 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від нього 2000 євро на придбання квартири в місті Києві. Після передачі грошових коштів ( Євро), [PERSON] йому розписку не надав. На прохання повернути боргові розписки на суму 4000 доларів, [PERSON] відповів, що він їх знищив. Оскільки між ним та [PERSON] були близькі та довірливі відносини, він повірив йому на слово та не став вимагати повернення своїх боргових розписок та надання боргової розписки на суму 2000 Євро. Крім того, у серпні 2015 року [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 5000 Євро, для придбання квартири у місті Києві, від [PERSON], які останній передав [PERSON] під гарантію повернення доларової позики [PERSON] - 4000 доларів США.Вважається, що Євро та долари США є речі, пов,язані родовими ознаками і виконують функцію вартісного еквівалента. Отже, відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України, [PERSON] отримав запозичені [PERSON] гроші своєчасно. Просив задовольнити його зустрічну позовну заяву, зарахувавши позовні вимоги [PERSON] та покласти на [PERSON] судові витрати (а.с.-173-176). 03.10.2018 до Рубіжанського міського суду Луганської області від позивача за зустрічним позовом [PERSON] надійшла заява про уточнення зустрічних позовних вимог , в якій він просив зарахувати грошові кошти в сумі 72267,57 гривень у рахунок повернення боргу [PERSON] (а.с. 196). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON]- [PERSON], первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі,надала аналогічні пояснення по суті позову. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала,пояснила,що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не надав доказів того,що ним було погашено суму боргу по борговим розпискам від 27.03.2015 та 29.03.2015.Крім того,не доведено позивачем,що він повертав борг через [PERSON], оскільки [PERSON] не укладав будь-яких договорів гарантії. Отже,представник просила відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - [PERSON], у судовому засіданні пояснив ,що дійсно 27.03.2015 та 29.03.2015 він взяв в борг у [PERSON] грошові кошти на загальну суму 4000 доларів США,на підтвердження чого надав розписки,написані власноручно.Гарантом повернення боргу став [PERSON],який в серпні 2015 року повернув [PERSON] 5000 Євро в рахунок повернення боргу [PERSON] Крім того,в листопаді 2015 року він надав [PERSON] в борг 2000 Євро. [PERSON] не повернув [PERSON] боргові розписки,посилаючись на те,що їх при ньому немає .При передачі йому 2000 Євро він не надав [PERSON] боргової розписки,оскільки останній її не вимагав з тієї причини,що відносини між ними були дуже довірливі та близькі. Отже, первісні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, в розмірі 1700 доларів США, оскільки він повернув [PERSON] 2000 Євро, що за курсом НБУ складає більше ніж 2000 доларів США. Також пояснив, що письмових доказів передання коштів [PERSON] у сумі 2000 Євро немає, але при передачі цих коштів були присутні свідки. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі,просив зарахувати суму 72267,57 грн.,яка була передана ним [PERSON] в рахунок погашення боргу . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в березні 2015 року [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити йому кошти на придбання автотранспортного засобу. Оскільки [PERSON] на той час перебував у м. Києві, він запропонував йому позичити кошти у [PERSON], який також знаходився у м. Києві.[PERSON] передав 4000 доларів США в борг [PERSON],а він виступив гарантом повернення цих коштів. Влітку 2015 року він, [PERSON], передав [PERSON] кошти в сумі 5000 Євро, в рахунок повернення боргу [PERSON] Документально передачу цих коштів вони з [PERSON] не оформлювали. Пізніше, [PERSON] зателефонував йому та попросив позичити йому ще 2000 Євро. Оскільки [PERSON] на той час перебував у м. Києві, то він передав [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 Євро. Отже,[PERSON]отримав від нього та [PERSON] грошові кошти на загальну суму в 7000 Євро. Свідок підкреслив,що між ними трьома були близькі та довірливі відносини,тому від [PERSON] він та [PERSON] не вимагали розписок . Суд, заслухавши сторони, свідка, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступного. Відповідно ст.1047 ЦК України,договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Щодо первісного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу ,суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 27.03.2015 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав від позивача позику на загальну суму 2000 доларів США, строком до 01.09.2015 року( розписки -а.с.217,218). 29 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав від позивача позику на загальну суму 2000 доларів США, строком до 01.09.2015 ( розписки -а.с.219,220). Офіційний курс долару США до гривні складав на 27.03.2018 та 29.03.2018 :один долар США -23,5130 грн.(а.с.10,11).Відповідно 4000 доларів США складає 94052 грн. Ці обставини не заперечувались відповідачем [PERSON],який пояснив,що дійсно взяв в борг у [PERSON] 27 та 29 березня 2015 року грошові кошти в сумі 4000 доларів США у позивача ,про що надав останньому власноручно написані розписки. Таким чином,у судовому засіданні підтверджено факт укладення між сторонами договорів займу і передачі грошових коштів. Посилання відповідача за первісним позовом [PERSON] на факт повернення ним [PERSON] суми боргу в розмірі 2000 Євро та на факт повернення [PERSON] свідком [PERSON] 5000 Євро в рахунок повернення боргу [PERSON] ,суд до уваги не бере оскільки відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження зазначених фактів. Суд також не може прийняти до уваги пояснення свідка [PERSON] про те,що він виступив гарантом повернення боргу [PERSON], оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів укладення між [PERSON] та [PERSON] договору ,яким забезпечується виконання зобов"язань [PERSON] Крім того ,показання свідка [PERSON] про те,що [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 Євро також не заслуговують на увагу оскільки вони є неналежними доказами в даній справі. Отже,в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання відповідача за первісним позовом [PERSON] про те,що він віддав частину боргу [PERSON],доказів цього не надано ,показання свідка на які він посилається не є належним доказом в даній справі, а тому суд вважає,що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу в частині стягнення боргу за договорами займу від 27.03.2015 та 29.03.2015 в загальній сумі 94052 гривні підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних витрат за період з 29.03.2015 року по 27.04.2017 року в сумі 49164,95 грн ,суд дійшов наступного. Відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України ,боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України,аналізуючи практику застосування ст.625 ЦК в цивільному судочинстві зазначив,що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Це також визначено постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. № 23/466 та листом Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 р. № 62-97р. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. № 52/30). Таким чином, суд вважає, що оскільки [PERSON] на даний час не виконав умови договорів позики , то підлягають стягненню з нього на користь [PERSON] інфляційні витрати,але за період з 02.09.2015 по 21.05.2018 ,оскільки дата виконання зобов"язання встановлена договорами позики-01.09.2015 ,а тому прострочення виконання зобов"язання почалося з 02.09.2015 . Розрахунок інфляційних витрат за період з 02.09.2015 по 21.05.2018 року розраховується наступним чином. 94052 грн. х 102,3 х 98,7 х102 х 100,7 х 100,9 х 99,6 х 101 х 103,5 х 100,1 х 99,8 х 99,9 х 99,7 х 101,8 х 102,8 х101,8 х 100,9 х 101,1 х 101х 101,8 х100,9 х101,3 х101,6 х 100,2 х 99,9 х102 х 101,2 х 100,9 х 101х 101,5 х 100,9 х101,1 х100,6 : 100 - 94052 = 35711,54 грн. Таким чином,позовна вимога про стягнення інфляційних витрат підлягає частковому задоволенню за період з 02.09.2015 по 21.05.2018 року в сумі 35711,54 грн. Щодо розрахунку трьох процентів річних з моменту прострочення виконання зобов"язання ,суд погоджується з розрахунком позивача і вважає,що ця позовна вимога підлягає задоволенню в повному обсязі,а саме: в сумі 7666,45 грн. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] ,в якому він просить зарахувати 72267,57 грн. в рахунок погашення боргу перед [PERSON],то суд вважає ці вимоги необгрунтованими з підстав,які суд зазначив при задоволенні первісного позову,а саме:[PERSON] не надав належних доказів сплати боргу [PERSON] в сумі 72267,57 грн. Отже,зустрічний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: partial