Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» та [PERSON] підприємства «Укрстройінвєст» про визнання договорів недійсними та стягнення коштів, по якому просить: - визнати недійсним договір добровільного страхування від нещасних випадків № 0683-17 від 14.03.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест»; - визнати недійсним договір позики № 6008486 від 14.03.2017 року, укладений між приватним підприємством «Укрстройінвєст» та [PERSON]; - стягнути з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» на користь [PERSON] 5000,00 грн., сплачених в якості страхової суми. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що через оголошення у пресі дізналася про те, що [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» надає позики під 2,64 % річних. Позивач вирішила укласти договір позики, оскільки її знайомому, який переніс операцію на серці були потрібні кошти. 14.03.2017 року [PERSON] уклала Договір позики № 6008486 з [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест», офіс філії якої знаходиться в м. Кропивницькому по вул. Велика Перспективна, 16/9. Заява позивача на кредит була схвалена, але перед тим, як отримати кредит, остання мала б заплатити кошти в сумі 5000,00 грн., які зі слів відповідача є резервним страховим внеском і він погашає останні місяці позики. Довіряючи представнику відповідача [PERSON] підписала договори не прочитавши їх детально і внесла кошти на наданий їй рахунок за реквізитами. Згодом позивачу зателефонували представники підприємства і повідомили, що сума платежу була розрахована не вірно і необхідно ще доплатити стільки ж коштів. Проте, [PERSON] не забажала вносити кошти і стала вимагати повернення вже сплаченої суми, але отримала відмову. Детально ознайомившись з договорами, [PERSON] зрозуміла, що вона фактично була введена в оману, оскільки коштів не отримувала, а навпаки внесла кошти на сплату страхового платежу за договором страхування, який і не бажала укладати. Позику [PERSON] та і не надали, в звязку з чим остання звернулася до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся. Подав до суду письмові заперечення (а.с. 35-37), в яких просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову про визнання договорів недійсними та стягнення коштів в частині вимог до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест». В обґрунтування заперечень зазначено, що позивач не укладала із [PERSON] додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» жодних договорів позики. Договір позики позивач уклала зовсім з іншою юридичною особою. Діяльність [PERSON] ніяким чином не повязана з діяльністю іншого відповідача у справі, оскільки згідно приписів ч. 14 ст. 2 Закон України «Про страхування» предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, повязана з формуванням, розміщенням страховик реквізитів та їх управління. Крім того, [PERSON] у своїй позовній заяві не вказала жодної обставини, яка б свідчила про введення [PERSON] та/або її страховим агентом іншу сторону правочину в оману щодо обставин вчинення даного договору. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Укрстройінвєст» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.03.2017 року між [PERSON] підприємством «Укрстройінвєст» (далі позикодавець) та [PERSON] (далі позичальник) укладено договір позики № 6008486 (а.с. 6-10), за умовами п. 1.1. якого позикодавець надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (далі позика), на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, що складають невідємну частину договору. Позикодавець надає власні кошти у позику. Позика надається у сумі 50000,00 грн. (п.п. 1.1.1. Договору позики). Термін остаточного повернення позики (п.п. 1.1.2. Договору позики) 14.03.2022 року включно. Відсоткова ставка за користування позикою становить 2,64% річних (п.п. 1.1.3. Договору позики). Відповідно до п. 3.3.1. договору позики, позичальник зобовязаний на момент укладення цього договору надати позикодавцю всі документи, згідно з вимогами договору. Позичальник зобовязаний забезпечити позикодавця всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених п.р.3.2.1. цього договору; бути застрахованим від нещасного випадку, що спричинив смерть застрахованої особи, який стався під час дії договору страхуванням, та договір страхування від стійкої втрати працездатності (інвалідність першої групи) застрахованої особи, який стався в наслідок нещасного випадку, що стався під час дії договору страхування (вигодонабувачем за цими наданими двома договорами повинен бути позичальник), на період не менше ніж три місяці з подальшою пролонгацією на весь період дії цього договору(страхові компанії можуть бути різні і обрані на власний розсуд позичальником). Позичальник повинен надати оригінал договору добровільного страхування від нещасного випадку, що спричинив смерть застрахованої особи, який стався під час дії договору страхуванням, та договору страхування від стійкої втрати працездатності(інвалідність першої групи)застрахованої особи, який стався в наслідок нещасного випадку, що стався під час дії договору страхування, (за кожний період, але не більш ніж дія цього договору),страхова сума страхувальника (позичальника), в кожному договорі повинна становити подвійну суму узгодженої позиці, вигодонабувачем повинен бути позичальник або члени його сім'ї. Копії договору прикладаються до цього договору. У разі порушення з боку позичальника умов цього розділу позикодавець у праві вимагати дострокового повернення позики. Страхова компанія обирається позичальником самостійно (п.п. 3.3.1 договору позики). Також, 14.03.2017 року між [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» (страховик) та [PERSON] (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків № 0683-17 (а.с. 11-12). В статті 2 вищевказаного договору зазначено, що предметом договору страхування є майнові інтереси, що не суперечать закону, повязані з життям, здоровям та працездатністю страхувальника чи застрахованої особи, визначеної страхувальником у договорі страхування за згодою застрахованої особи. Відповідно до статті 3 договору страхування, страховим випадком визначається смерть (загибель) застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що мав місце в період договору страхування або ж встановлення інвалідності (в тому числі зміна групи інвалідності на вищу) застрахованій особі, що мав місце в період дії договору страхування; страхова сума встановлена в розмірі 250000,00 грн. по будь-кому із цих випадків; страховий платіж 2500,00 грн. по кожному випадку (ст. 3, п 3.1. договору). Крім того, 14.03.2017 року [PERSON] перерахувала на рахунок [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» 5000,00 грн. страхового внеску за договором добровільного страхування від нещасних випадків № 0683-17 від 14.03.2017 року (а.с. 13). Відповідно до ст. 979, п. 1 ч. 1 ст. 980, ст. 985 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 8, 16 Закону України Про страхування: - за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі (вигодонабувачеві), грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору; - предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, із життям, здоров'ям, працездатністю (особисте страхування); - страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. За приписами Закону України Про страхування, добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком; загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону; конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ст. 6 ч. 1); добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (ст. 6 ч. 2); видами добровільного страхування можуть бути, серед інших, страхування життя (ст. 6 ч. 4 п. 1), страхування від нещасних випадків (ст. 6 ч. 4 п. 2); страхування життя - це вид особистого страхування, який передбачає обов'язок страховика здійснити страхову виплату згідно з договором страхування у разі смерті застрахованої особи, а також, якщо це передбачено договором страхування, у разі дожиття застрахованої особи до закінчення строку дії договору страхування та (або) досягнення застрахованою особою визначеного договором віку; умови договору страхування життя можуть також передбачати обов'язок страховика здійснити страхову виплату у разі нещасного випадку, що стався із застрахованою особою, та (або) хвороби застрахованої особи; у разі, якщо при настанні страхового випадку передбачено регулярні послідовні довічні страхові виплати (страхування довічної пенсії), обов'язковим є передбачення у договорі страхування ризику смерті застрахованої особи протягом періоду між початком дії договору страхування та першою страховою виплатою з числа довічних страхових виплат; в інших випадках передбачення ризику смерті застрахованої особи є обов'язковим протягом всього строку дії договору страхування життя (ст. 6 ч. 6); страховики мають право займатися тільки тими видами добровільного страхування, які визначені в ліцензії (ст. 6 ч. 7); страховики, які отримали ліцензію на страхування життя, не мають права займатися іншими видами страхування (ст. 38 ч. 2), аналогічна норма міститься у п. 2.10. Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 № 40 (із наступними змінами), реєстрація в Мінюсті України від 15.09.2003 за № 805/8126. Наведену у частині 6 статті Закону України Про страхування характеристику такого виду страхування як страхування життя конкретизовано у Характеристиці та класифікаційних ознаках видів добровільного страхування, затверджених розпорядженням ДКРРФП України від 9 липня 2010 року № 565 (із наступними змінами), реєстрація в Міністерстві юстиції України від 16 листопада 2013 за № 1119/18414 (зокрема, по. 3.1.), а щодо страхування від нещасних випадків сформульовані такі характеристика і кваліфікаційні ознаки: страхування від нещасних випадків - вид страхування, за яким предметом договору страхування є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю страхувальника чи застрахованої особи, визначеної страхувальником у договорі страхування за згодою застрахованої особи; даний вид страхування передбачає обов'язок страховика за встановлену договором страхування плату (страховий внесок, страховий платіж, страхову премію) здійснити страхову виплату відповідно до умов договору страхування в розмірі страхової суми або її частини у випадку смерті застрахованої особи, тимчасової втрати нею працездатності, встановлення їй інвалідності або отримання нею травматичних ушкоджень та/або функціональних розладів здоров'я, передбачених договором страхування, внаслідок нещасного випадку, який стався із застрахованою особою під час дії договору страхування; добровільне страхування від нещасних випадків може передбачати особливі умови страхування водія та/або пасажирів наземного транспорту від нещасного випадку, пов'язаного з дорожньо-транспортною пригодою (п. 3.2.). Водночас, Закон України Про страхування забороняє використання добровільного страхування у конкретного страховика в якості обов'язкової передумови при реалізації інших правовідносин. В пункті 3.3.2 договору позики не містяться та не визначаються конкретні умови страхування та конкретний страховик, із яким слід укласти договір. Разом з тим, договір позики та договір страхування були укладені в один день. Крім того, поля обох договорів, які підлягають заповненню, візуально заповнені рукописно однією особою. На волевиявлення позивача, при укладанні вищевказаного договору, вплинули два чинники - це реклама у пресі [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» щодо надання позик на вигідних умовах та консультація. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України Про рекламу основними принципами реклами є: законність, точність, достовірність, використання форм та засобів, які не завдають споживачеві реклами шкоди. Статтею 1 цього ж Закону дає визначення недобросовісної реклами - реклама, яка вводить або може ввести в оману споживачів реклами, завдати шкоди особам, державі чи суспільству внаслідок неточності, недостовірності, двозначності, перебільшення, замовчування, порушення вимог щодо часу, місця і способу розповсюдження. Введення в оману споживачів реклами являє собою розповсюдження реклами, що за своїм змістом не відповідає дійсності, містить неправдиву інформацію про рекламований об'єкт чи іншу неправдиву інформацію. Згідно ч. 1 ст. 15-1 Закону України Про захист від недобросовісної конкуренції поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Частиною 2 ст. 15-1 цього Закону передбачено, що інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають. Реклама [PERSON] є недобросовісною, порушує своїм змістом та формою чинне законодавство України, вводить в оману та завдає шкоду споживачу внаслідок неточності, недостовірності її змісту, двозначності висловлювань і тверджень, що подаються у ній, перебільшення переваг рекламованого об'єкта, а також замовчування його недоліків. Всі критерії недобросовісності реклами полягають у прямому чи прихованому обмані, що однозначно є порушенням загальнолюдських моральних норм, так само як і норм права, хоча ч. 3 ст. 12 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг закріплює, що інформація, яка надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги, без нав'язування її придбання. А згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України Про захист прав споживачів", останній має право на достовірну і доступну інформацію. Свідоме заплутування реципієнта інформації поряд з вищенаведеними прикладами, здійснюється також кількома іншими способами: 1)шляхом систематичного повторювання однієї і тієї ж очевидної інформації; 2) шляхом періодичного відсилання до інших статей і пунктів. Специфічне текстуальне закріплення окремих положень Договору створює у адресата інформації досить віддалене уявлення про справжній зміст маніпуляцій фірми із залученими грошовими коштами учасників. Останні протягом певного часу дійсно можуть вірити у примарну майбутню вигоду. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 п. 3 ч. 3 ст. 18 даного Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 18 цього ж Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнаний недійсним в цілому. В умовах договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності, а саме: відповідач, розміщуючи в друкованих засобах масової інформації рекламу, спонукає клієнта звертатися за дешевим товаром Відповідно до п. 2 ч. 1 п. 7 ч. 3 ч. 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Законодавством України, зокрема Закону України Про захист прав споживачів поняття послуга визначена як діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного, визначеного договором, матеріального чи нематеріального блага. Це здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі 203-204, 215, 626 ЦК України). Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням. При цьому, правом предявлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом. Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Виключенням з названого правила є реальні договори. Для визнання його укладеним (таким, що набрав чинності), крім досягнення згоди сторін необхідно ще й передача речі, грошових сум, іншого майна або вчинення фактичних дій, передбачених ним. За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін. В силу статей 3, 627 ЦК України, договорам притаманна така риса, як свобода договору, яка поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу. Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших субєктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За названими статтями, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного звязку; строк його дії; підстави і порядок припинення. Параграфом 2 розділу ІV ЦК України передбачені правові наслідки недодержання сторонами при вчинені договору вимог закону Так, статтями 229 230, 234 - 235 ЦК України передбачена можливість визнання правочину недійсним у разі невідповідності, в момент його вчинення, волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі та відсутності спрямованості на реальне настання правових наслідків. За ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосуються обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність. При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Надаючи судового тлумачення названим нормам, Верховний Суд України в п. 9 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. При цьому, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Що ж до введення сторони споживача в оману з використанням нечесної підприємницької практики, то слід наголосити, що у своїй постанові по справі 6-35ц12 від 23 травня 2012 року Верховного Суду України висловив наступну позицію. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи викладене, [PERSON] у відповідності до умов договору позики, для отримання коштів повинна була бути застрахованою від нещасних випадків, надавши при цьому відповідний договір позичальнику, страхова сума страхувальника (клієнта) повинна становити не менше суми позики, тобто забезпечити таким чином гарантії отримання товару до його отримання, а також з врахуванням, що договір позики та договір страхування були укладені в один день і від імені позикодавця та страховика діяла одна й та ж особа, а дія договору страхування в часі значно менша ніж дія договору позики, то з цього можна зробити висновок, що ці договори є взаємопов'язаними, і мали на меті не настання наслідку передачу коштів у позику, а були направлені на неправомірне заволодіння коштами позивачки шляхом введення її в оману. На це вказує і той факт, що, хоча і всі умови обох договорів були нею виконані, кошти в позику вона так і не отримала. Виходячи з цього, заперечення представника відповідача по заявленому позову суд не приймає, оскільки вони спростовуються викладеним вище обґрунтуванням. Крім того, [PERSON] зверталася з письмовою заявою до [PERSON] з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Промінвест» про розірвання договору № 0683/-17 від 14.03.2017 року та повернення суми страхового внеску в розмірі 5000,00 грн., в звязку з наданням недостовірної інформації. Проте, на вищевказану заяву повідомлено про відсутність правових підстав для дострокового розірвання договору добровільного страхування від нещасних випадків. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними договору позики № 6008486 від 14.03.2017 року та договору добровільного страхування від нещасного випадку № 0683-17 від 14.03.2017 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а також підлягає задоволенню вимога про відшкодування товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія Промінвєст позивачці сплаченої нею суми у розмірі 5000,00 грн. Згідно ст.88 ЦПК України, суд стягує з кожного із відповідачів на користь позивача судові витрати по 960,00 грн. судового збору.

Outcome: approved