Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

13.03.2020 до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 12.02.2020, надійшла вказана справа, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 19.03.2020, в якій позивач просить суд скасувати приватне обтяження, а саме заборону відчужувати транспортний засіб: автомобіль «DAEWOO» 2004 р.в., номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить громадянці [PERSON] на праві приватної власності згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] зареєстроване 27.12.2016 року за № 16107864 та покласти судові витрати на відповідача. В обґрунтування позову, зазначено, що право власності позивача є порушеним, у зв`язку з тим, що на автомобіль, який перебуває у її власності накладено обтяження, шляхом заборони відчуження транспортного засобу, у зв`язку з цим, остання звернулась до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. 23.03.2020 ухвалою суду було залишено позовну заяву без руху . Ухвалою від 29.04.2020 судом було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 24.03.2021 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, представником позивача було направлено заяву про розгляд справи за відсутності позивача, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, з матеріалів позовної заяви вбачається, що 03.09.2010 року [PERSON] було придбано транспортний засіб «DAEWOO» 2004 р.в., номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] (а.с.6). Однак, позивач в грудні 2017 року звернулась до регіонального сервісного центру МВС в Житомирській області, з метою зняття вищевказаного транспортного засобу з обліку. 15.12.2017 року, на підставі електронної заяви регіонального сервісного центру МВС в Житомирській області про надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 718 було сформовано відповідний Витяг № 54339883 (а.с. 7), в якому зазначено, що 27.12.2016 року о 17 год. 49 хв., за заявою обтяжувача - ПАТ КБ «ПриватБанк» реєстратор: Дніпропетровської філії ДП «Національні інформаційні системи» було зареєстровано обтяження, а саме заборону відчуження транспортного засобу. Об`єктом обтяження є транспортний засіб «DAEWOO» 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , який перебуває у власності позивача. У даному витягу зазначено, що підставою обтяження є Договір застави ZHKWAA00000010 від 21.12.2006 року, укладений з ПАТ КБ «ПриватБанк», а боржником вказаний громадянин [PERSON] . З врахуванням зазначеного, позивач 25.12.2017 року, звернулась до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» із проханням роз`яснити ситуацію, що склалась та просила надати мені довідку про всі укладені між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» угоди. 26.12.2017 року було видано довідку № T227NUAJNU02DV2L, відповідно до змісту якої між позивачем та ПАТ КБ „ПриватБанк" укладено лише угоду № SAMDNWFC00016307652 від 07.04.2015 року. 09.01.2018 року позивач звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно із заявою, в якій виклала обставини та надала відповідні документи в тому числі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для прийняття рішення щодо зняття заборони відчуження транспортного засобу «DAEWOO» 2004 р.в., номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , однак вимоги позивача були залишені без задоволення. Таким чином, у зв`язку з тим, що у позивача відсутні будь-які договори застави з «ПАТ «КБ «Приватбанк» та остання не знає особу, яка зазначена боржником, тому вважає, що її права в розумінні ст. 317 ЦПК України порушуються, у зв`язку з чим остання звернулась до суду. Відповідно дост. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідност. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно дост. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені вище положення законодавства України, визначають юридичну неможливість обмеження прав особи, без обґрунтованих на те правових підстав, які в нашому випадку взагалі відсутні Ст. 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Разом з тимстаття 16 ЦК України визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов. Положеннямст. 4 ЦПК Українивизначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. З огляду на рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», Європейський суд з прав людини вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Ст. 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд з прав людини перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Європейський суд з прав людини робить повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». При цьому, питання дотримання суспільної користі вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»). Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868. для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Відповідно до п.1 ч.1 та п.1 ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових пав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Так, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позивач отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ще 03.09.2010, у відповідності до витягу обтяження у вигляді заборони відчуження на підставі Договору застави, було зареєстровано 27.12.2016, тобто на момент вчинення даної дії транспортний засіб перебував у власності позивача, та ніяким чином не міг бути предметом застави, а іншого не було спростовано. Виходячи з вище викладеного на час звернення до суду з даним позовом за наявності обтяження накладеного на майно порушується право позивача, в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Таким чином, підстав для продовження дії заборони відчуження транспортного засобу, суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом скасування обтяження, а протилежного стороною відповідача не доведено. За таких обставин, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Окрім цього, представник позивача просить суд стягнути судові витрати у вигляді правової допомоги. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав до суду ані акт приймання-передачі наданих послуг, ані платіжні документи, які б свідчили, що кошти сплачені саме за надання правової допомоги в рамках даної справи та за які послуги. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved