Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Свалявського районного суду від 08.04.2020 року, а відтак відповідач перестав бути членом сім`ї. Позивач є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач значиться зареєстрованим в згаданому будинку, хоча в даному будинку не проживає, а проживає за адресою [ADDRESS] . В добровільному порядку відповідач відмовляється знаятись з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що дана обставина слугує підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням, оскільки позивач повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю не має можливості. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з"явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з"явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не подала. За викладених обставин, суд провів розгляд справи на підставі наявних в ній доказів, в порядку, передбаченому ч.2 ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить до наступного висновку. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово ч.1 ст.29 ЦК України. Ст.47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно договору дарування житлового будинку, посвідченого 21.06.2004року приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А.Г. за реєстром 3300 - позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.11, 12). 24.07.2004 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Свалявського районного суду від 08.04.2020року (справа №306/237/20) (а.с.8) Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З набуттям позивачем по даній справі права власності на будинок, останній має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. В судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, так як наявна реєстрація відповідача фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач фактично не проживає у даному помешканні, позов є обгрунтованим та його слід задовольнити. Також з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved