Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

в жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача АТ «Ідея Банк» в особі голови правління Власенка М.В., в яком упросив суд визнати недійсним кредитний договір № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року; визнати відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року; визнати недійсною кредитну угоду № С13.177.73081 від 21.06.2017 року; визнати відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року. В обґрунтування позову зазначено, що в жовтні 2020 року позивач отримав смс від відповідача про сплату неіснуючого боргу в сумі 54521,66 грн. за договором споживчого кредитування № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року і сплату мінімального платежу в розмірі 3173,68 грн. за кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року. Позивач вказує, що 21.04.2017 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № ВОЗ.293.70377, відповідно до якого він отримав кошти в сумі 25000,00 грн. Крім того, 21.06.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитну угоду № С13.177.73081 з кредитним лімітом 25000,00 грн. У вересні 2017 року банком безпідставно було заблоковано його кредитну картку. На початку жовтня 2017 року при здійсненні чергового платежу співробітниками банку йому було запропоновано заднім числом - 21.06.2017 р. підписати заяву про акцепт публічної аферти, визнавши фотокопію відтиск печатки і підпису банку дійсними. Позивачем були виявлені порушення норм чинного закону при укладенні зазначеного договору. Відмовивши підписати цю заяву, позивач звернувся на гарячу лінію банку з пропозицією переукласти договір та розблокувати карту. Однак, банком було запропоновано спочатку погасити наявну заборгованість, після чого картка буде розблокована та договір переукладено. 23.10.2017 року позивачем було здійснено платіж в сумі 5246,00 грн., однак, картка розблокована не була. 12.12.2017 року та 19.12.2017 року позивач звернувся до банку із пропозиціями переукласти договір, однак, відповіді не отримав. 19.01.2018 р., 07.03.2018 р. та 07.07.2018 р. позивч звертався із письмовими заявами до банку, в яких зазначав, зокрема, про недійсність укладених договорів, однак, відповіді від банку позивач не отримав. Позивач вказує, що договір № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року було укладено з грубим порушенням вимог закону, а відтак наявні пістави для визнання його недійсним. Крім того, блокування відповідачем в односторонньому порядку картки за кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року та неможливість користування банківською карткою позвичем підтверджує факт одностороннього припинення договору зі сторони банку. Також укладення із компанією «Укрборг» договору уступки права вимоги, та неповідомлення про це впозивача є грубим порушенням вимог закону. Розкриття третім особам за відсутності згоди позивача, банківську таємницю про конфіденційну інформацію позивача та про неіснуючу заборгованість, порушує права позивача. З огляду на викладене, а також в зв`язку із систематичним порушенням відповідачем вимог закону, відсутністю відповідних реагувань відповідача на неодноразові звернення позивача, останній вважає що наявні підстави для визнання відсутності поточної заборгованості по двом кредитним договорам, а тому позивач вимушений звернутись до сду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 03.12.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог, оскільки, по двом кредитним договорам у позивача перед банком наявна непогашена заборгованість. Кредитна картка була заблокована з огляду на наявність заборгованості правомірно. Обгрунтованих підстав для визнання договорів недійсними та визнання відсутності заборгованості за ними стороною позивача не наведено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.12.2020 року, було вирішено перейти від розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявний відзив на позов, в зВ`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 21.04.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ВОЗ.293.70377, за умовами якого останньому на поточні потреби було надано кредит строком на 36 місяців зі ставкою 15,5000% в розмірі 31 200,00 грн. 21.06.2017 року між сторонами було укладено кредитну угоду № С13.177.73081 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки з лімітом на момент укладення угоди 25 000,00 грн. Банком було виконано умови зазначених договорів та надано позивачу в користування кредитні кошти, що не заперечувалось, останнім, в ході розгляду справи. 12.12.2017 року, 19.12.2017 року, 19.01.2018 року, 07.03.2018 року, 07.08.2018 року, 10.07.2019 року позивачем було подано заяви до ПАТ «Ідея Банк», зокрема, і про укладення нових договорів, визначення графіку погашення кредиту, зменшення відсоткової ставки, розблокування картки, збільшення кредитного ліміту, та проведення службової перевірки по факту списання грошей у 2017 році. Відповідно до довідок розрахунків, станом на 25.11.2020 року заборгованість позивача перед банком за договором С13.177.73081 від 21.06.2017 року складає суму в розмірі 75556,6 грн., а за договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року - суму в розмірі 124395,43 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року у справі № 752/14522/19, в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» в особі Голови правління Власенка М.В. про захист прав споживачів, визнання договору та кредитної угоди недійсними, відшкодування моральної шкоди, було відмовлено. Зазначене рішення суду позивачем у встановленому законом порядку оскаржено не було та набрало законної сили. Звертаючись в жовтні 2020 року з позовом до суду позивач вказує на те, що ним в жовтні 2020 року отримано повідомлення банку про необхідність сплати заборгованості за спірними договорами, якої, на думку позивача, не існує, а тому з огляду на систематичне порушення відповідачем вимог закону, наявність порушень вимог закону під час укладення договорів, відсутністю відповідних реагувань відповідача на неодноразові звернення позивача, останній, вважає, що наявні підстави для визнання спірних договорів недійсними та визнання відсутності за ними поточної заборгованості. Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, вказувала на те, що у позивача перед банком наявна непогашена заборгованість, під час укладення договорів були дотримані вимоги закону, а відтак відсутні підстави для визнання спірних договорів недійсними та визнання відсутності заборгованості за ними. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно положень ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів"». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 01.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Дослідивши зміст, укладених між сторонами договорів, було встановлено, що, останні, містять інформацію про суму кредиту, про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, а також містять всі істотні умови передбачені законодавством України, а також позивач, в свою чергу, був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом на спірних договорах. Позивач, як споживач кредитних послуг, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», - мав право розірвати договори протягом 14 днів з моменту їх укладення, проте, вказаним правом не скористався, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Суд вважає, що при укладенні договорів позивач діяв свідомо і повністю розумів природу договорів, свої зобов`язання за ними та обсяг своєї відповідальності. З огляду на те, що договори оспорюються позичальником, а тому саме на останнього, в силу приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України покладається обов`язок доказування їх недійсності, однак, переконливих доказів на підтвердження невідповідності оспорюваних договорів чинному закону позивачем не надано, а судом в ході розгляду справи не встановлено. Спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти і виконував умови договорів, крім того, позивач не скористався своїм правом розірвати договори протягом 14 днів з моменту їх укладення. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід вказати на те, що позивач погодився на запропоновані банком умови та уклав кредитні договои, отримав кредитні кошти, доказів відхилення оферти позивачем не надано, а тому суд вважає неможливим покладення в основу судового рішення як підстави для визнання договорів недійсними твердження позивача щодо незгоди використання аналогу підпису та відбитку печатки банку, відсутності його згоди на укладення договору з даного приводу, оскільки всі послідуючі дії позивача та його поведінка виражали беззаперечний акцепт. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також примймаючи до уваги те, що в ході в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження доводи позовних вимог в частині визнання спірних договорів недійсними, оскільки, підстав, визначених ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними договорів, стороною позивача не доведено, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання договорів недійсними слід відмовити. Крім того, суд вважає, що в частині позовних вимог про визнання відсутності заборгованості за договорами, слід також відмовити, оскільки, в порушення вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не доведено погашення боргу за укладеними між сторонами договорами, наведені обґрунтування в цій частині вимог є надуманими, хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed