Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

[PERSON] 04.10.2017р. звернулась із позовом до [PERSON] про стягнення боргу в сумі 19 214 грн. Вимоги мотивувала тим, що у листопаді 2015р. віддала [PERSON] золотий ланцюжок, за який та зобов'язувалась до 27.11.2015р. сплатити 18\~000 грн., але згодом повідомила, що такий у неї викрали та зобовязалась повернути гроші до 07.04.2016р. Між тим, грошей не повертає, зустрічі з нею уникає, тому вона звернулась з позовом, просила про задоволення вимог. В суді позивачка [PERSON] підтримала вимоги та уточнила, просила стягнути з відповідачки 18\~000 грн. не переданих їй за продану річ, 3% річних 900 грн. і судові витрати. Представник позивачки [PERSON] просить стягнути з відповідачки в користь позивачки 18\~000 грн. за проданий товар, 900 грн. річних та 640 грн. судових витрат, а всього 19\~540 грн. Відповідачка в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи, відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, повідомлялась належно (а.с. 13, 14, 94-95). Оскільки відповідачка належним чином повідомлена про дату час і місце судового засідання, до суду не зявилась, причин неявки не повідомила та не подала відзив на позов, а позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд з огляду на положення ст. 280 ЦПК України приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивачку та її представника, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Європейський Суд з прав людини у рішенні «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року нагадав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються; межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Так, за положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 691 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до\~положень ст.\~692\~ЦК України\~покупець зобов'язаний\~оплатити товар\~після його\~прийняття або\~прийняття товаророзпорядчих\~документів на\~нього,\~якщо договором\~або актами\~цивільного законодавства\~не встановлений\~інший строк\~оплати товару. Покупець\~зобов'язаний\~сплатити продавцеві\~повну ціну\~переданого товару.\~Договором купівлі-продажу\~може бути\~передбачено розстрочення\~платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Із пояснень в суді позивачки, а не вірити таким суд не має підстав, із виданої [PERSON] розписки (а.с.6), із оглянутих в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження Франківського ВП ГУНП у Львівській обл. № 12016140080001651 від 24.05.2016р., убачається, що [PERSON] у листопаді 2015р. продала [PERSON] золотий ланцюжок, за який остання зобовязувалась до 27.11.2015р. сплатити їй 18\~000 грн., що відповідачка отримала товар, але коштів за нього в обумовлений строк не передала, навесні 2016р. видала розписку та зобовязувалась повернути кошти до 07.04.2016р., але й надалі свого зобов"язання не виконала, зустрічі із позивачкою уникає. Оскільки відповідачка [PERSON] взятих на себе зобовязань не виконала, кошти за придбаний товар в сумі 18\~000 грн. [PERSON] не повернула, такі слід стягнути з неї в судовому порядку. Позивачка [PERSON] також просить про стягнення із відповідачки 900 грн. річних. Відповідно до\~положень ст.\~536\~ЦК України\~за користування\~чужими грошовими\~коштами боржник\~зобов'язаний\~сплачувати проценти,\~якщо інше\~не встановлено\~договором між\~фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із розрахунку позивачки від 14.12.2017р. (а.с.24) убачається, що 3 % річних за користування грошовими коштами становить 900 грн. Обставин, які б давали підстави сумніватись у вищеозначеному розрахунку, судом не здобуто, тому він покладається в основу рішення. За наведеного, суд приходить до висновку про стягнення із відповідачки в користь позивачки 900 грн. річних. Витрати, понесені позивачкою у звязку із зверненням до суду з позовом складають 640 грн. (а.с.1) і у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, підлягають стягненню в її користь з відповідачки.

Outcome: approved