Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

31 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником будинку [ADDRESS] , який належить йому на праві особистої приватної власності. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача, місце проживання якої він зареєстрував, перебуваючи в шлюбі. З червня 2019 року відповідачка в будинку не проживає, особисті речі вивезла, фактично мешкає за іншою адресою. Просив захистити його цивільне право шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в зв`язку з її реєстрацією в позивача виникають труднощі в оформленні субсидії, витрат на утримання будинку, тощо. 12 серпня 2020 року ухвалою Зміївського районного суду Харківської області позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі. Ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та наполягав на задоволенні позову. В разі неявки відповідачки не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать відомості поштових відправлень, що містяться в матеріалах справи. Крім того, відповідачкою [PERSON] в установлений ч.7 ст.178 ЦПК України строк не подано будь-яких заяв та відзиву на позовну заяву, тому суд вирішує спір згідно положень ч.8 статті 178 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі. Судом враховується, що в силу вимог ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Кожушною Л.М. 28 січня 2020 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 172, спадкова справа № 154/2019 (а.с. 6-9) Право власності [PERSON] на вказане майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 січня 2020 року, номер запису про право власності 35218788, що підтверджується копією витягу № 197942293 від 28 січня 2020 року (а.с.10) Згідно Довідки Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області № 578 від 02.07.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним зареєстровані син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , та стороння особа [PERSON] , [INFO] (а.с.11) Відповідно до Акту обстеження від 29 липня 2020 року, складеного депутатом Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області Голуб Євгено Миколайовичем, в ході перевірки житлових умов в будинку [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] , 1977 р.н., з червня 2019 року в будинку не проживає (а.с12) Згідно рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07.06.2019 року по цивільній справі № 621/947/19, задоволено позовну заяву [PERSON] та розірвано шлюб між нею та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 09.07.2019 (а.с13-14) Як вбачається з копії позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу від 15.04.2019 року, написаної власноруч, однією сім`єю з [PERSON] вони не проживають більше року (а.с.15-16) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] зареєстрована та проживала в спірному житловому будинку за згодою власника і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з відповідачем та фактом добровільного вселення відповідача до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі, втратили статус членів сім`ї власника. Крім того встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному житловому будинку з червня 2019 року, а отже суд приходить до висновку, що фактичне тривале непроживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України,з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати, що складаються з суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved