Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) 19 вересня 2014 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі Відповідач) про стягнення боргу в сумі 36 245 грн. 95 коп. мотивуючи свої вимоги тим, що у вересні - листопаді 2010 року між сторонами було укладено декілька договорів позики. Укладені угоди були скріплені розписками, за якими відповідач отримала грошові кошти та зобов'язувалася повернути борг, всього 35 365 грн. до листопада 2011 року, однак до цього часу відповідач борг не повернула та відмовилася виконувати свої зобов'язання повернути отримані кошти. За заявою про збільшення розміру позовних вимог просить суд також стягнути з відповідача на його користь також 3 відсотки від простроченої суми боргу за розпискою в сумі 1 060 грн. 95 коп. В судове засідання позивач не з"явився, в заяві до суду він на позовних вимогах наполягає, та просить суд розглянути справу за його відсутності, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання двічі не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в суді, про що свідчать поштові повідомлення. Суд вважає, що відповідач була належним чином повідомленою про дату розгляду справи в суді, оскільки до суду повернулись поштові відправлення з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4-11, 15, 16, 19, 20, 22, 509-510, 525, 526, 530, 610-612, 610-615, 625, 1040-1050 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 1046, 1947 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей. Договір позики укладається в простій письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного доходу громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Судом встановлено, що 23 вересня 2010 року між сторонами було укладено договір позики на суму 11 500 грн. Укладена угода була скріплена розпискою, за якою відповідач отримала грошові кошти в сумі 11 500 грн. та зобов'язалася повернути борг до 23 вересня 2011 року, однак до цього часу отримані кошти не повернуто. Крім того, 03 листопада 2010 року, 10 листопада 2010 року та 13 листопада 2010 року між сторонами були укладені угоди та скріплені розписками на суми 5 625 грн., 15 100 грн. та 3 140 грн. відповідно, за якою відповідач зобов'язалася повернути борг до листопада 2011 року, однак до цього часу отримані кошти позивач не отримав. Суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір про передачу позичальнику визначеної грошової суми - всього суми 35 365 грн. Внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання щодо повернення позики, саме з вини відповідача, отримані нею кошти не повернулись до позивача. Розписки про отримання коштів (оригінали, наявні в матеріалах справи), написані відповідачем особисто та свідчить, що такі договори позики є реальними, письмових доказів, які свідчили б про безгрошовість укладених угод відповідач до суду не надала. Судом достовірно встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем взятого на себе зобов'язання, саме з вини відповідача кошти досі не повернуто. Суд дійшов висновку, що право позивача було порушено, а порушене право підлягає захисту. Суд приймає до уваги, що відповідачем не було доведено відсутність своєї вини з приводу неналежного виконання своїх зобов'язань. Виходячи з характеру правовідносин, доведеності позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму нарахованих позивачем річних за користування коштами в сумі 1 060 грн. 95 коп. Судові витрати, що понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладенні обставини та

Outcome: approved