Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

[PERSON] (надалі - Позивач) звернувсь до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 16.03.2016 працює на керуючих посадах у Дослідницькому господарстві «Тучинське» Наукового-виробничого центру «Соя» НААН, яке з 01.07.2019, на підставі наказу №25, було перейменовано на Державне підприємство «Дослідне господарство «Тучинське». 03.03.2020 Національною академією аграрних наук України (надалі - НААН Відповідач - 3) було видано наказ №75-к «Про звільнення [PERSON] », підставою звільнення вказано вчинення господарського зобов`язання без відповідного погодження з органом управління майном при укладенні договору між ДП «ДГ «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся НААН» з ТОВ «Зернотрейд Агро» на суму 28 918 511, 66 грн., вартість якого, перевищує 10 відсотківвартості активів, за даними останньої річної фінансової звітності підприємства за 2019 рік, в порушення абзацу 5 частини 9 статті 73-1 Господарського кодексу України та незабезпечене ефективного використання закріпленого за підприємством майна, вирішено звільнити Позивача з посади в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» інституту сільського господарства Західного Полісся НААН» з 03 березня 2020 за п. 1 ст. 41 КЗпП України - за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства. Позивач зазначає, що весь час своєї роботи, він суворо дотримувався трудової дисципліни, чесно і сумлінно, своєчасно та точно виконував свої службові обов`язки, не маючи жодного стягнення. Позивач вважає вказаний наказ незаконним, вказує, що звільнення відбулось з порушенням встановленої законодавством процедури, а тому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ НААН України № 75-к від 03.03.2020 та поновити його на посаді. Стягнути з Державного підприємства Дослідне господарство "Тучинське" Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 3 868 грн. та моральну шкоду моральну шкоду у розмірі 120 000 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, надав суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Представник відповідача Державного підприємства Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України - адвокат Русаков О.О., в судовому засіданні, позов визнав з підстав наведених у заяві про визнання позову. Представник Національної академії аграрних наук України в судове засідання не з`явивсь. Заяв чи клопотань не подано. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Інститут сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України в судове засідання не з`явивсь. Заяв чи клопотань не подано. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази у їх сукупності судом було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Наказом №17-К від 16.03.2016 [PERSON] призначено на посаду в.о. директора ДП ДГ «Тучинське» Науково-виробничого центру «Соя» НААН, від 01.04.2016 на підставі наказу №24-К був переведений на посаді директора Підприємства, 01.01.2018 на підставі наказу №86-К від 29.12.2017 переведений на посаду в.о. директора. 01.07.2019 року згідно наказу №25 ДП ДГ «Тучинське» Науково-виробничого центру «Соя» НААН перейменовано на Державне підприємство Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України. Відповідно до змісту Наказу ДП ДГ «Тучинське» НВЦ «Соя» НААН № 86-К від 29.12.2017 «Про призначення виконуючого обов`язки директора» [PERSON] призначений в.о. директора Підприємства з 01.01.2018, до призначення директора у встановленому законом порядку. 03.03.2020 Національною академією аграрних наук України, було видано наказ №75-к «Про звільнення [PERSON] », підставою звільнення вказано вчинення господарського зобов`язання без відповідного погодження з органом управління майном при укладенні договору між ДП «ДГ «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся НААН» з ТОВ «Зернотрейд Агро» на суму 28 918 511, 66 грн., вартість якого, перевищує 10 відсотківвартості активів, за даними останньої річної фінансової звітності підприємства за 2019 рік, в порушення абзацу 5 частини 9 статті 73-1 Господарського кодексу України та незабезпечене ефективного використання закріпленого за підприємством майна, вирішено звільнити Позивача з посади в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» інституту сільського господарства Західного Полісся НААН» з 03 березня 2020 за п. 1 ст. 41 КЗпП України - за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства. Підставою є річна фінансова звітність Державного підприємства «Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України» за 2019 рік; - інформаційна довідка щодо діяльності ДП «ДГ «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся НААН» за 2019 рік від 20.02.2020: - абзац 5 частини 9 статті 73-1 Господарського кодексу України; п. 6.2.1, 6.2.2, 7.2, 7.7, абзац 1 та абзац 10 п. 7.6 статуту Державного підприємства "Дослідне господарство «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся Національної академії аграрних наук України»; лист НААН [PERSON] про надання пояснень від № 10.2-03/76 від 27.02.2020. Аналізуючи встановлені судом обставини справи, надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини,Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також іншими категоріями осіб. Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови ПВСУ, на підставі п.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Так, судом було встановлено, що виходячи зі змісту оскаржуваного наказу вбачається те, що одноразове порушення трудових обов`язків пов`язане з укладенням договору між ДП «ДГ «Тучинське» Інституту сільського господарства Західного Полісся НААН» з ТОВ «Зернотрейд Агро» на суму 28 918 511, 66 грн., вартість якого перевищує 10 % вартості активів, за даними останньої річної фінансової звітності підприємства за 2019 рік без відповідного погодження з органом управління майном, що є порушенням абз. 5 ч. 9 ст. 73-1 ГК України та незабезпечене ефективного використання закріпленого за підприємством майна. Проте, відомості зазначені в оскаржуваному наказі НААН не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутня копія договору підписаного Позивачем як керівником ДП «ДГ Тучинеьке» з ТОВ «Зернотрейд Агро» на загальну суму 28 918 511, 66 грн. А також, не встановлено укладення договорів на яких могла б поширюватись дія абз. 5 ч. 9 ст. 73-1 ГК України. Окрім того, в.о. президента ПААН видавши наказ від 03.03.2020 вийшов за межі власних повноважень та незаконно здійснив звільнення керівника Підприємства, оскільки відповідно до п. 82 розділу VIII Статуту НААН передбачено, що такі повноваження віднесені виключно до наукової установи (Інституту Західного Полісся НААН України), а президент НААН лише погоджує таке звільнення. Також встановлено, що 03 березня 2020 року, тобто у день звільнення, [PERSON] знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України, що стверджується Листком непрацездатності серії АКА №464484 . Виходячи зі змісту п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов`язків. Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі, вчинену саме разово (одну дію або бездіяльність). Фактично в оскаржуваному наказі, як на підставу звільнення Позивача, міститься посилання на абз. 4 ч. 9 ст. 73-1 ГК України так і на абз. 5 ч. 9 ст. 73-1 ГК України. Отже, неможливо зробити висновок, яке саме з порушень НААН вважав одноразовим грубим та за яке до Позивача було застосовано дисциплінарне стягнення. Також НААН не визначив в оскаржуваному наказі, яку конкретно норму не виконав або неналежним чином виконав Позивач, яку шкоду Позивачем було завдано Підприємству. З вищевикладеного вбачається, що оскаржений наказ не містить чітко сформульованого одноразового грубого порушення трудових обов`язків, за що саме був звільнений позивач. Тобто, Наказ про звільнення не містить жодних ознак одноразового грубого порушення позивачем своїх трудових обов`язків, які б давали підстави для його звільнення з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Крім того, в оскаржуваному наказі наявне посилання на п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України, як на підставу звільнення, натомість вказаної правової норми у Кодексі законів про працю України не існує. 21.05.2014 р. у своїй постанові № 6-33цс14 ВСУ висловив правову позицію, про те що, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. На підставі викладеного, враховуючи, що судом, як зазначено вище, було встановлено, що позивачем не було вчинено одноразового грубого порушення трудової дисципліни, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні передбачені законом підстави для звільнення позивача за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, у зв`язку з чим наказ від 03.03.2020 №75-к підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як роз`яснено п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 ром 9 (з послідуючими змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). Відповідно до пункту 5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Згідно з довідкою, яка не оспорювалася сторонами, заробітної плати Позивача за останні два місяці становить 48 350 грн., кількість робочих днів з 03.03.2020 до подання позову до суму становить 4 дні.

Outcome: partial