Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

06 липня 2017 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Проте, їх спільне життя не склалося, і вже декілька років вони мешкають окремо та не ведуть спільного господарства, жодних зв'язків не підтримують. Після початку антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей України, позивачка разом із дитиною вимушена була систематично виїжджати та в'їжджати в зону АТО, але без дозволу батька не може цього робити, оскільки на межі з територією проведення АТО та на усіх блокпостах вимагається такий самий дозвіл від батька на виїзд дитини, як і для виїзду за кордон. Дитина перебуває під наглядом лікаря алерголога у зв'язку із чим, існує необхідність постійного виїзду на лікування та оздоровлення. Також у позивачки є родичі за кордоном і вона бажає періодично їх відвідувати. Оскільки відповідач ігнорує інтереси доньки та не надає своєї згоди на її виїзд за кордон, позивачка вимушена була звернутися до суду та просити суд ухвалити рішення яким надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд разом із матір'ю [PERSON], [INFO], без нотаріально оформленої згоди та без супроводу батька [PERSON], [INFO], в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, до тимчасово окупованої території України АР Крим, а також за межі території України до Російської Федерації на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2018 року включно. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору на представництво інтересів у суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій по цивільній справі від 06 липня 2017 року, в судове засідання не з'явились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, 13 липня 2017 року засобами електронної пошти подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Зазначив, що він не має можливості приїхати до суду оскільки перебуває на тимчасово окупованій території Донецької області. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним норми чинного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про її народження Серія: [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області 14 квітня 2016 року, де батьками дівчинки записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно із повідомленням головного лікаря відділу охорони здоров'я територіального медичного об'єднання ТМО «Семья и здоровье» розташованого в м. Горлівка Донецької області, від 22 червня 2017 року № 745, [PERSON], [INFO], перебуває під наглядом у лікаря алерголога дитячої консультативної поліклініки ТМО «Семья и здоровье» з діагнозом респіраторний аллергоз. Дитина потребує медичного лікування і оздоровлення (а.с. 9). До складу тимчасово окупованої території України, визначеної Верховною Радою України, входять тимчасово окуповані території України, особливий правовий режим яких встановлено відповідно до Законів України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»№1207-VII від 15 квітня 2014 року, а також «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» №1680- VII від 16 вересня 2014 року та постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року. Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 9 цього Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно із ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно із Наказом міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, зокрема Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на території Донецької області тимчасово припинено, до закінчення антитерористичної операції на сході України. Тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться, зокрема, на території м. Горлівка Донецької області. Суд зазначає, що згідно із статтею 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання щодо допустимості та належності доказів у сенсі глави 5 ЦПК України, суд приймає до уваги досліджене у судовому засіданні повідомленням головного лікаря відділу охорони здоров'я територіального медичного об'єднання ТМО «Семья и здоровье» розташованого в м. Горлівка Донецької області, яке хоч і не є офіційним документом, що створює саме по собі правові наслідки, однак, на думку суду, може слугувати джерелом тих фактичних даних, які у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами дають можливість суду дійти висновку, що малолітня [PERSON] дійсно перебуває під наглядом у лікаря алерголога та потребує медичного лікування та оздоровлення. Приймаючи до уваги таке повідомлення, суд виходить з того, що у тому становищі, в якому опинилася заявниця, вона була позбавлена можливості отримати в м. Горлівка Донецької області офіційні документи щодо стану здоров'я своєї дитини, а тому звертаючись до суду, надала всі можливі докази, які могла надати у цій ситуації. За змістом ч. 2 ст. 8 Конвенції з прав та основоположних свобод людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У тлумаченні поняття «невтручання органів державної влади у здійснення права до приватного і сімейного життя людини», Європейським судом з прав людини застосовується принцип пропорційності та балансу інтересів, який забезпечується зокрема накладенням на державу позитивних обов'язків, властивих дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Крім того, застосовуючи Рішення Європейського Суду, як джерело «живого» права, суд також зазначає, що в ситуаціях, подібних тим, що приводяться у вказаній справі, обов'язок ігнорувати, не приймати до уваги дії існуючих de facto інститутів далекий від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території життя продовжується. І це життя потрібно зробити більш стерпним і терпимим, воно повинно бути захищено від влади de facto, включаючи і їх суди, і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданих властей, що мають відношення до сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами в тому числі і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавляти проживаючих на цій території людей всіх їх прав кожного разу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. Така позиція висловлена у Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (де також у п. 93 суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): "Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї Території». Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно із ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Так, відповідач ем [PERSON] на адресу суду було надано письмову заяву, зі змісту якої видно, що останній, позов [PERSON] визнає та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв'язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки. Згідно із ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають і фактичне місце проживання малолітньої доньки визначене за позивачкою, то цей обов'язок покладено перш за все на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України. Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки. Суд зазначає, що з метою підтримання родинних зв'язків, і оскільки у такому випадку у дитини буде можливість оздоровитися, позов в частині виїзду із дитиною до тимчасово окупованої території України АР Крим, та за кордон до Російської Федерації підлягає задоволенню. Суд вважає, що зазначений виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, до тимчасово окупованої території України АР Крим, де дитина здійснюватиме лікування, а також за кордон до Російської Федерації, де у позивачки проживають родичі, не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно доньки. Згідно із абз. 2 частини 3 статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Відповідно до п. 2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16- річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Метою виїзду з малолітньою дитиною в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області та до тимчасово окупованої території України АР Крим, позивачка зазначила необхідність лікування дитини. Метою виїзду за кордон до Російської Федерації,позивачка зазначає необхідність зустрічі із родичами малолітньої дитини. Необхідність у виїзді дитини не є безтерміновою, а тому її існування має супроводжуватися розумними термінами, у зв'язку із чим суд вважає можливим надати позивачці дозвіл на тимчасовий виїзд з малолітньою [PERSON] без згоди та супроводу її батька в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану Українською владою територію через лінію зіткнення в межах Донецької області, до тимчасово окупованої території України АР Крим, а також за межі території України до Російської Федерації на строк з моменту набрання даним рішенням законної сили до 01 вересня 2018 року включно. За приписами п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю». Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітньої доньки.

Outcome: approved