Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив: -визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача, інформацію, поширену відповідачем на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»: [INFO] за посиланнями: 1.)[INFO] у публічному повідомленні, поширеному [INFO] . 21 хв., а саме наступні твердження: « [INFO] [PERSON] . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему: УП - [INFO]. Бигус - [INFO]. Радио Свобода - [INFO]. Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать [PERSON] . …учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON],…»; -2.) [INFO] , у публічному повідомленні, поширеному [INFO] . 19 хв., а саме наступні твердження: « Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу.» -зобов`язати відповідача у строк 5 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, спростувати поширену ним недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення на його особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook»: [INFO] , у такий самий спосіб як вона була поширена, інформацію під заголовком «Спростування» наступного тексту щодо кожної публікації: 1. «Спростування. Інформація, що була поширена [INFO] . 21 хв. за посиланням [INFO] у публічному повідомленні, а саме наступні твердження: « Заместителем начальника управления является [PERSON] . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему: УП - [INFO]. Бигус - [INFO]. Радио Свобода - [INFO]. Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать [PERSON] . …учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON],…», є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ». 2. «Спростування. Інформація, що була поширена [INFO] о 06 год. 19 хв. за посиланням: [INFO] у публічному повідомленні, а саме наступне твердження: « Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу.» є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» у вказаних публікаціях було поширено невизначеному колу осіб інформацію, що стосується в тому числі і позивача. Перш за все, відповідач поширив у своїх публікаціях посилання на інформаційні матеріали інтернет-видань, які містять недостовірні відомості про позивача. Зокрема, поширена відповідачем інформація таким чином дає підстави читачу вважати про перебування позивача на посаді в економічному підрозділі Нацполіції, що не відповідає дійсності, оскільки позивач з серпня 2017 році перебуває на посаді заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції. Також не відпадають дійсності й інші відомості, розміщенні за посиланнями на зазначені відповідачем інтернет-видання, що стосуються позивача. Крім того, не відповідають дійсності твердження відповідача в своїх публікаціях щодо того, що позивач нібито здійснював тиск на професора журналістики [PERSON] , оскільки останній жодних подібних дій не вчиняв. Висловлювання відповідача про те, що: « Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу.» не ґрунтуються на жодних реальних доказах, разом з тим викладені в стверджувальній формі з розміщенням виразів, які формують у читача негативне уявлення про позивача як особу, яка підриває довіру до реформи по створенню нового державного органу. В цілому, поширена відповідачем інформація в своїх публікаціях від 02.09.2019 та від 03.09.2019 створює негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих колег по службі та громадськості, порушує таким чином честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки статус посади останнього є соціально важливим та передбачає безперервний належний процес організації роботи підпорядкованого підрозділу, виконання покладених завдань, визначених чинним законодавством України. Зважаючи на вище викладене, інформація, поширювана щодо позивача відповідачем, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, та є такою, що на переконання позивача порушує його немайнові права. При цьому, оспорювана інформаціє не є оціночним судженням, а викладена у стверджувальній формі. На підставі вищевикладеного та ч. 4 ст. 32 Конституції України, ч. 3 ст. 297, ч. 2 ст. 299 ЦК України позивач звернувся до суду з вказаним позовом з метою захисту честі, гідності та ділової репутації. Відповідач у своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Так, посилання відповідача на відповідні інтернет-видання було здійснено останнім без будь-якого змістовного коментування тексту та жодним чином не принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Всі свої зауваження щодо змісту публікацій зазначених інтернет-видань позивачу необхідно пред`являти саме до авторів таких публікацій, а не до відповідача, який лише скопіював посилання на них. Крім того, вказує, що вираз «Это подтверджает мой инсайд, что в новый орган может перебежать [PERSON] » є оціночним судженням, яке доказуванню не підлягає. Також відповідач зазначає, що створення Служби фінансових розслідувань перебуває на стадії підготовленого, проте не прийнятого законопроєкту. Також звертає увагу, що інформація про посаду, яку обіймає позивач, є загальнодоступною, ніяким чином не викривлена, написана у стверджувальній формі та не викладена в такій формі, що дає підставі вважати, що позивач перебуває на посаді в економічному підрозділі Нацполіції. Оціночним судженням відповідач також вважає і висловлювання «…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON],…», оскільки у відповідача як у адвоката [PERSON] існують підстави припускати вчинення тиску та переслідування професора журналістики саме позивачем, відповідно таке твердження є оціночним судженням - інтерпретацією наявних фактів, підтверджених в тому числі документально. При цьому, звертає увагу на ту обставину, що Державним бюро розслідувань за фактом зловживання позивачем службовим становищем відкрито кримінальне провадження. Відповідач також не погоджується з твердженням позивача про те, що висловлення думки відповідача « Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу.» принижує честь та гідність та ділову репутацію позивача, оскільки позивач, перш за все є публічною особою, обіймає посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції та перебуває під прискіпливим наглядом суспільства, становить для нього вагомий інтерес, а тому має бути готовий до підвищеного рівня критики, у порівнянні з приватною особою. 29.11.2019 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі, призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 22.01.2020 від представника позивача надійшло повідомлення про приєднання доказів до матеріалів справи. 27.01.2020 представником відповідача надано до матеріалів справи відзив на позовну заяву. 10.02.2020 від позивача надійшла відповідь на відзив. 11.02.2020 від представника відповідача надійшли уточнення до відзиву. 12.02.2020 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. 12.02.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про допит позивача в якості свідка. 18.02.2020 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відмовив в задоволенні клопотання відповідача про відвід головуючому судді Мальцеву Д.О. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні через необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, докази, надані до них, дійшов наступного висновку. Так, статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Водночас, згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Водночас, за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Враховуючи зазначену категорію справи, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи»). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При цьому, у частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено і це не заперечувалось сторонами, що відповідачу, [PERSON] належить сторінка в соціальній мережі «Facebook» за посиланням: [INFO] . Судом встановлено, що [INFO] . 21 хв. відповідач на своїй сторінці (посилання в мережі Інтернет:[INFO]), розмістив публікацію наступного змісту (витяг з публікації мовою оригіналу): « [INFO] инсайд, что хорошая новость для бизнеса вскоре начнет плохо пахнуть. Сегодня экономическое подразделение в Национальной полиции ликвидировали. Среди коллег в нашей компании да и вообще - на юридическом рынке нет ни одного, кто бы поставил под сомнение тот тезис, что это экономическое подразделение было самым беспредельным по отношению к бизнесу. Ликвидировали - хорошо. Но. Заместителем начальника управления является [PERSON] . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему: УП - [INFO]. Бигус - [INFO]. Радио Свобода - [INFO]. Сегодня [PERSON] сказал, что новый орган "Служба финансовых расследований станет аналитическим центром, привлечет лучшие кадры из всех ведомств». Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать [PERSON] . Надеюсь , господин [PERSON] ( [PERSON] ) достаточно мудрый и не допустит, чтобы простая смена названия заменила глубокий смысл ликвидации этого подразделения. Кроме того, учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON], к такой реформе может быть определённое недоверие со стороны тех международных организаций, с которыми сотрудничает профессор. Этого просто не поймут…» Вказана публікація не має обмежень щодо перегляду її змісту, є в загальному доступі, з нею може ознайомитись будь-який користувач соціальної мережі «Facebook» (далі по тексту - публікація №1). Також [INFO] год. 19 хв. відповідач на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» розмістив посилання на публікацію із заголовком такого змісту (посилання в мережі Інтернет: [INFO] ) (мовою оригіналу): « - Почему не [INFO] в полиции? - Их не туда послали. А если серьезно, то кадры, которые окажутся в новой службе финрасследований, покажут реальный мотив таких перемен. Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу.» Вказана публікація не має обмежень щодо перегляду її змісту, є в загальному доступі, з нею може ознайомитись будь-який користувач соціальної мережі «Facebook» (далі по тексту - публікація №2). Враховуючи наведене, факт поширення інформації, яку позивач вважає недостовірною та яка міститься в публікації № 1 та публікації № 2, не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Публікації не мають обмежень щодо перегляду їхнього змісту, є в загальному доступі, з ними може ознайомитись будь-який користувач соціальної мережі «Facebook». Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначає, що обіймає посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції. Зазначає, що чесно та сумлінно виконує свої обов`язки, підтверджує, що має бездоганну ділову репутацію, неодноразово був заохочений у вигляді відзнак та дострокового отримання спеціального звання, має певний авторитет серед колег на роботі, та повагу друзів та сім`ї, а тому, відповідно, має право на повагу до власних особистих немайнових прав. Однак поширена відповідачем інформація, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі, при цьому така інформаціє не є оціночним судженням, яке розкриває особисте відношення автора до поширеної інформації, оскільки у вказаних публікаціях відповідач стверджує про наявність у позивача негативних якостей та вчинення останнім протиправних дій. В той же час відповідач вказує, що висвітлена ним інформація в зазначених публікаціях є оціночними судженнями, вираженням особистих поглядів, містить критику щодо позивача, який є публічною особою та має бути готовий до прискіпливої уваги з боку суспільства. При цьому, відповідач зазначає, що посилання на інші джерела інформаціє не свідчать про порушення прав позивача, оскільки перш за все, в такому випадку відповідачами мають бути автори публікацій за посиланнями, які містяться в публікації відповідача. Крім того, інформація щодо посади, яку обіймає позивач, є правдивою, а відкрите кримінальне провадження щодо тиску на професора журналістики [PERSON] є власною інтерпретацією відповідача відомих йому фактів щодо розслідування вказаної справи. Суд, перевіряючи доводи сторін, дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Так, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Так, позивач вказує, що в публікації № 1 інформація щодо його посади висвітлена таким чином, що створює враження у читача про причетність позивача до економічного підрозділу Національної поліції, тобто є недостовірною. Крім того, недостовірною є і зазначена в публікації посада позивача «Заместителем начальника управления является [PERSON] », назва посади позивача інша. Крім того, посилання, які розмістив на своїй сторінці відповідач « УП - [INFO]. Бигус - [INFO]. Радио Свобода - [INFO].» також містять недостовірну інформацію, а отже відповідачем у вказаній публікації розміщена недостовірна інформація про позивача. Відповідно до Особової картки державного службовця [PERSON] , позивач обіймає посаду заступника начальника управління - начальника відділу Головного слідчого управління Національної поліції. Однак, інформація, яку просить визнати позивач недостовірною, а саме « Заместителем начальника управления является [PERSON] . Вот ссылки на расследования уважаемых изданий по нему: УП - [INFO]. Бигус - [INFO]. Радио Свобода - [INFO]. Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать [PERSON] .» не містить у собі будь-яких фактичних неправдивих даних, зокрема, що стосується назви посади позивача. Та обставина, що відповідач не повністю вказав її назву також не свідчить про недостовірність зазначеної інформації. При цьому, висловлення відповідача «Это подтверждает мой инсайд, что в новый орган может перебежать [PERSON] .» є лише припущенням останнього щодо можливого розвитку подій, виражене в критичній формі. Крім того, саме лише розміщення відповідачем в своїй публікації посилань на публікації інших-інтернет-видань та користувачів відносно позивача не порушують особисті немайнові права останнього. Щодо іншого висловлювання, зробленого відповідачем у вказаній публікації №1, а саме : «…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON],…», то суд не приймає до уваги твердження відповідача про оціночний характер зазначеного судження. Так, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, зазначає, що є адвокатом громадянина [PERSON] і у нього існують підстави припускати вчинення тиску та переслідування професора журналістики саме позивачем, відповідно так твердження є оціночним судженням - інтерпретацією наявних факів. На підтвердження зазначених обставин, відповідач посилається на ту обставину, що відносно позивача було відкрито кримінальне провадження за вказаним фактом. Так, з матеріалів справи дійсно вбачається, що 29.10.2019 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду від 20.09.2019 та заяви про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про можливе вчинення кримінального правопорушення за попередньою кваліфікацією ч. 1 ст. 364 КК України, оскільки відповідач, звертаючись з такою заявою до правоохоронних органів, вбачає, зокрема, в діях позивача під час здійснення розслідування іншого кримінального провадження ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Враховуючи наведене, достовірність зазначеної відповідачем інформації можливо перевірити. Однак, відповідно ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Не може бути перешкодою для подання позову про спростування недостовірної інформації і сама по собі та обставина, що її викладено у заяві про вчинення кримінального або іншого правопорушення (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1). Наданий до матеріалів справи Витяг не свідчить про доведеність вини позивача у вчиненні кримінального правопорушення відносно громадянина [PERSON] , а інших доказів, які б доводили протилежне, відповідачем до матеріалів справи не надано. Відтак, відповідачем не доведено, що поширена ним інформація є достовірною. Крім того, спосіб та використані відповідачем мовні засоби подання зазначеної інформації містять у собі фактичне посилання на те, що за вказівкою позивача іншими особами вже чиняться протиправні дії відносно конкретної особи, що спростовує оціночний характер зазначеної інформації. Щодо інформації, поширеної відповідачем в публікації № 2 від 03.09.2019 (мовою оригіналу): « Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу». Відповідач, заперечуючи позовні вимоги у вказаній частині, вказує, що зазначене є критикою, оціночними судженнями та вираженням особистих поглядів відповідача, в той час коли позивач є публічною особою та повинен бути готовий до підвищеного рівня критики та прискіпливої уваги з боку суспільства. Так, судом враховано, що згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. Однак, суд, враховуючи прецедентну практику Європейського суду з прав людини зауважує, що навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. Так, матеріали справи не містять доказів негативної характеристики позивача як посадової особи чи як звичайного громадянина, інформації про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі. При цьому, вказана інформація викладена у формі твердження та не може вважатись оціночним судженням, яке розкриває особисте відношення автора до поширеної інформації, оскільки у вказаних публікаціях відповідач стверджує про наявність у позивача негативних якостей та вчинення останнім протиправних дій. Так, аналізуючи інформацію, яку позивач вважає недостовірною, визначаючи її характер та мету, а також з огляду на характер використання мовних засобів та враховуючи вимоги зазначених вище актів законодавства, суд вважає, що інформація, поширена відповідачем відносно позивача, а саме: «…учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON]» та «Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу», має обвинувальний нахил, створює негативне враження про позивача, а також дає підстави вважати, що позивач, будучи особою, яка обіймає посаду у Головному слідчому управлінні Національної поліції - центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству та забезпечує охорону прав і свобод людини, протидію злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, - займається незаконною діяльністю, використовуючи своє службове становище з метою впливу на інших осіб та отримання певної вигоди, не дотримується основних принципів діяльності поліції та підриває авторитет та довіру в очах суспільства до зазначеного органу в цілому. Крім того, оскільки вищенаведені твердження можна перевірити на відповідність їх факту, інформація, викладена в них, не може вважатися оціночним судженням. Однак, матеріали справи не містять даних про те, що органами, до компетенції яких чинним законодавством віднесена перевірка обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, виявлено будь-які ознаки протиправних діянь позивача, про наявність яких, фактично, йдеться в поширеній відповідачем інформації. Отже, враховуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені обставини справи, суд зазначає, що, незважаючи на те, що позивач є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно особи останнього є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на суб`єктивних та таких, що носять негативний характер, не підтверджених фактах одної особи, зокрема відповідача у справі. При цьому, в силу положень ст. 12, 77-79, 81 ЦПК України, докази та пояснення, надані відповідачем в обґрунтування своїх заперечень, не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували викладені ним обставини щодо відсутності підстав для задоволення позову у вказаній частині. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Звертаючись з позовом до суду, позивач обрав спростування недостовірної інформації як спосіб захисту свого порушеного права. В свою чергу, відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Враховуючи вищевикладене, та зважаючи на те, що оспорювана інформація відносно позивача є недостовірною та такою, що порушує його особисте немайнове право, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача і в частині спростування недостовірної інформації шляхом зобов`язання [PERSON] протягом 5 календарних днів, з дня набрання законної сили судовим рішенням, спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом оприлюднення на його особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» [INFO] у такий самий спосіб, як вона була поширена, інформацію під заголовком «Спростування. Інформація, що була поширена [INFO] год.21хв. за посиланням [INFO], а саме твердження: «… учитывая ситуацию с давлением на профессора журналистики [PERSON] , которое осуществляется силами и в угоду [PERSON] …» та за посиланням [INFO] поширену у публічному повідомленні [INFO]. о. 06год.19хв.: « Такие как [PERSON] просто дискредитируют любую реформу.» є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] .» Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 32, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. 16, 200, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 14, 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial