Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування про стягнення належних виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В позовній заяві позивач вказує на те, що він, на підставі Контракту № 396 від 30.12.2009 р., з 30 грудня 2009 року працював на посаді директора автотранспортного технікуму Національного університету водного господарства та природокористування. Наказом № 855 від 29.12.2014 р. був звільнений з посади директора автотранспортного технікуму НУВГП на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме: у зв'язку із закінченням строку дії контракту № 396 від 30.12.2009 р. 29 грудня 2014 року при звільненні йому було виплачено лише компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 85 днів (про що було дано вказівку бухгалтерії у Наказі № 855 про звільнення). П. 4.11 Контракту передбачено, що у випадку припинення дії контракту (з поважних причин), крім порушень з боку директора, поряд з виплатами, передбаченими чинним законодавством, йому сплачується одноразова допомога у розмірі чотирьох місячних окладів. Однак, з моменту звільнення і дотепер, передбаченої Контрактом допомоги він не отримав. Станом на 30.12.2014 р. його місячний посадовий оклад складав 2377 грн. 00 коп. Відповідно розмір допомоги, яка передбачена п. 4.11 Контракту, складає 9508 грн. 00 коп. На його усні звернення з проханням повідомити причини не сплати допомоги, відповіді він не отримав. Вважає, що не проведення повного розрахунку після припинення дії Контракту є порушенням його трудових прав з боку відповідача. Згідно п. 4.11 трудового Контракту відповідач повинен був виплатити йому у день звільнення одноразову допомогу у розмірі чотирьох місячних окладів. Оскільки кошти вказані в п. 4.11 трудового Контракту йому були безпідставно невиплачені відповідачем у день звільнення, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав наведених в позовній заяві та просять стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] 21060,50 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку та 9508 гривень невиплаченої одноразової допомоги. Представник Національного університету водного господарства та природокористування в судовому засіданні позовні вимоги позивача заперечив повністю та вказав, що п. 4.11. контракту № 396 від 30.12.2009 року передбачає, у випадку припинення дії контракту (з поважних причин), крім порушень з боку директора, поряд з виплатами, передбаченими чинним законодавством, йому сплачується одноразова допомога в розмірі чотирьох місячних окладів. Поважні причини припинення дії трудового договору визначені в ст. 38 КЗпП України, а саме: переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин. Тобто припинення контракту у зв'язку з закінченням строку його дії не є поважною причиною для звільнення, оскільки питання щодо моменту і факту припинення трудових відносин обумовлюється угодою працівника і роботодавця під час прийняття особи на роботу. Дана норма закону поширює свою дію і на контракт, як особливу форму трудового договору (ч. 3 ст. 21 КЗпП України). Відповідно до п. 1.1. Контракту [PERSON] було призначено на посаду директора автотранспортного технікуму Національного університету водного господарства та природокористування на строк з 30.12.2009 року по 30.12.2014 року. Відповідно до Наказу НУВГП № 855 від 29.12.2014 року [PERSON] було звільнено у зв'язку із закінченням строку дії Контракту, таким чином його припинення відбулося відповідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП, та п. 6.2 Контракту, а не у зв'язку із достроковим розірванням Контракту з ініціативи будь-якої із сторін. Отже, ще в момент підписання вищезазначеного контракту позивач знав або повинен був знати про те, що його контракт припиниться через конкретний проміжок часу. Застосування ст. 38 КЗпП України відбувається під час дострокового розірвання Контракту, а не в зв'язку із закінченням строку його дії, саме тому в п. 4.11. Контракту було передбачено надання одноразової допомоги в розмірі чотирьох місячних окладів у випадку припинення дії договору з поважних причин та виключно у разі відсутності порушень з боку [PERSON] Таким чином, в зв'язку з тим, що чинним законодавством України закінчення строку дії контракту не відноситься до категорії поважних причин припинення його дії, то твердження позивача щодо несвоєчасного чи не у повному обсязі здійснення з ним розрахунку в останній робочий день є безпідставними, необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Контракту № 396 від 30.12.2009 р., укладеного між Національним університетом водного господарства та природокористування (НУВГП) в особі ректора Гурина Василя Арсентійовича, та [PERSON], з 30 грудня 2009 року працював на посаді директора автотранспортного технікуму Національного університету водного господарства та природокористування. Наказом № 855 від 29.12.2014 р. [PERSON] був звільнений з посади директора автотранспортного технікуму НУВГП на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту № 396 від 30.12.2009 року. З дослідженого в судовому засіданні контракту № 396 від 30.12.2009 року судом встановлено, що у випадку припинення дії контракту (з поважних причин), крім порушень з боку директора, поряд з виплатами, передбаченими чинним законодавством, йому сплачується одноразова допомога у розмірі чотирьох місячних окладів (п. 4.11 Контракту). Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, у якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Суд вважає, що умови контракту не можуть погіршувати умови праці працівників, в контракті може бути передбачене додаткове матеріальне забезпечення, гарантії та компенсації працівнику, ніж це передбачено законодавством України. Таким чином, суд вважає, що п. 4.11 Контракту № 396 від 30.12.2009 року про виплату у випадку припинення дії контракту працівнику одноразової допомоги у розмірі чотирьох місячних окладів не суперечить діючому законодавству про працю. Аналізуючи п. 4.11 Контракту № 396 від 30.12.2009 року, суд вважає, що для виплати працівнику одноразової допомоги у розмірі чотирьох місячних окладів достатньо щоб існувало дві умови: припинення дії контракту та відсутність порушень з боку директора. Згідно розділу VІ контракту «Зміни та розірвання контракту» однією з підстав припинення дії контракту є закінчення строку його дії (п. 6.2). Таким чином дія контракту була припинена у спосіб визначений самим контрактом. Стосовно наявності чи відсутності порушень з боку директора представник відповідача не навів жодного доказу в підтвердження наявності таких порушень, таким чином суд вважає, що порушення контракту зі сторони директора були відсутні. Посилання представника відповідача та ті обставини, що виплата одноразової допомоги проводиться у випадку поважності причин припинення дії контракту, які визначені у ст. 38 КЗпП України, суд вважає надуманими, оскільки дана стаття регулює порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника і жодним чином не розповсюджується на визначення підстав припинення дії контракту. При укладення контракту № 396 від 30.12.2009 року сторонами не було чітко зафіксовано, які випадки припинення діє контракту є поважними. У контракті відсутня вказівка на конкретні випадки, які з точки зору сторін контракту вважаються поважними. Таким чином суд вважає, що заперечення представника відповідача про те, що припинення контракту у зв'язку із закінченням терміну його дії не є поважною причиною припинення дії контракту є надуманими та необґрунтованими. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 97 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже трудове законодавство України встановлює основним пріоритетом захисту трудових прав працівників першочерговість виплат заробітної плати незалежно від фінансового стану підприємства та від здійснення інших платежів та їх черговості, тому факт невиплати визначеної контрактом одноразової матеріальної допомоги [PERSON] при звільненні, суд розцінює, як порушення Конституції України, Кодексу законів про працю України. Станом на 30.12.2014 р. місячний посадовий оклад [PERSON] складав 2377 гривень. Відповідно розмір допомоги, яка передбачена п. 4.11 Контракту, складає 9508 грн. 00 коп. Після звільнення [PERSON] через свого адвоката Лулюка М.І. звертався до Національного університету водного господарства та природокористування з запитом про надання інформації про причини невиплати одноразової допомоги при звільненні. Листом від 26.02.2015 року № 001-400 НУВГП повідомив, що грошова допомога, передбачена п. 4.11 контракту, [PERSON] не виплачувалася у зв'язку з відсутністю для цього підстав. Таким чином з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] підлягає стягненню 9508 гривень не виплаченої йому матеріальної допомоги. Розрахунок середнього заробітку за весь період затримки у зв'язку із вказаною затримкою та відповідно до ст. 117 КЗпП України проводиться за весь час затримки з 29.12.2014 року по 17.04.2015 року. За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з Національного університету водного господарства та природокористування на користь [PERSON] компенсацію в розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати матеріальної допомоги, за 73 робочих днів. З врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 288,50 гривень, що підтверджено наведеним в позовній заяві розрахунком, який суд приймає, як доказ розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. За таких обставин, суд вважає, що з Національного університету водного господарства та природокористування підлягає стягненню на користь [PERSON] 21060,50 гривень. Згідно ч. 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з Національного університету водного господарства та природокористування на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 гривні. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 97, 116, 117, Кодексу законів про працю України, ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

Outcome: approved