Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

27.07.2020 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що на підставі договору дарування від 07.08.1979 р. є власником будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрована сестра позивача - [PERSON] , племінник [PERSON] та ще один племінник [PERSON] , однак останній вже близько 10 років в будинку не мешкає, фактичне місце знаходження відповідача позивачу не відоме. [PERSON] ще в 2010 р. зібрав свої речі, виїхав з будинку, але реєстрацію в будинку [ADDRESS] не припинив. Наявність реєстрації відповідача у житлі позбавляє позивача, як власника, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. За позовом, посилаючись на ст.ст.319, 321, 386, 391, 405 ЦК України, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Ухвалою від 18.08.2020 р. відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду на 23.09.2020 р. 23.09.2020 р. розгляд справи було відкладено на 19.11.2020 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України для повторного виклику відповідача. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач до суду повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подавав. Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 07.08.1979 р. нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстраного в реєстрі за № 1-2052, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8, 9-10). 17.02.1988 р. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності позивача на згаданий житловий будинок, про що в книзі № 2 зроблений відповідний запис за № 346 (а.с.13). 19.11.2010 р. зі згоди [PERSON] в належному їй житловому будинку був зареєстрований племінник позивача - відповідач [PERSON] (а.с.19). [PERSON] за місцем реєстрації не мешкає з 2010 р., що, окрім тверджень позивача, підтверджується актом фактичного проживання від 25.07.2020 р. (а.с.15). Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Ст..383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім"ї, інших осіб. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися о суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Оцінивши наведені обставини справи, у відповідності з вимогами ст.12 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved