Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» в якому просить стягнути з останнього середньомісячний заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі за період з 09 вересня 2014 року по 21 вересня 2015 року у сумі 94785, 18 грн. , моральну шкоду в сумі 5000,00 грн та судові витрати, посилаючись на те, що рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2014 року, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області області від 11 березня 2015 року, та яким його поновлено на посаді директора філії [PERSON] акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Новополтавський елеватор" із стягненням середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, до цих пір залишається не виконаним. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просить задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] також позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у письмовому запереченні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти. 30 квітня 2013 року Наказом №143-К голови правління [PERSON] акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» [PERSON] з 01 травня 2013 року було призначено на посаду директора філії [PERSON] акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України «Новополтавський елеватор». Відповідно до п.7.2 Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» повноваження директора філії визначаються довіреністю виданою головою правління товариства. 30.04.2013 головою правління ПАТ «ДПЗКУ» позивачеві було видано довіреність №238, на підставі якої останній діяв, здійснюючи управління поточною діяльністю філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор». 13 березня 2014 року було змінено керівництво ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», а головою правління ПАТ «ДПЗКУ» став \~[PERSON]. Крім того, 27.03.2014 року наказом №120-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» [PERSON] - позивача з 27 березня 2014 року було відсторонено від роботи у звязку із проведенням перевірки фактів, викладених у анонімному зверненні колективу очолюваної позивачем філії.\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 27.05.2014 наказом 380-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» [PERSON] було звільнено позивача з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» за одноразове грубе порушення трудових обовязків та відповідно п.1 ст.41 КЗпП України \~\~\~ \~\~\~\~ Позивач оспорив своє звільнення і рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 березня 2015 року, [PERSON] було поновлено на посаді директора філії [PERSON] акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Новополтавський елеватор", та стягнуто з [PERSON] акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.05.2014р. по 20.08.2014р. у розмірі 22390,20 грн., невиплачену заробітну плату у розмірі 6758,63грн. та моральну шкоду в сумі 1000грн ( справа № 481/1206/14-ц). \~\~\~\~ За заявою позивача 16.10.2014 року було відкрито виконавче провадження відділом державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м.Києві по виконанню виконавчих листів по справі № 481/1206/14-п. Відповідно до постанови від 30.10.2014 року про закінчення виконавчого провадження, рішення № 481/1206/14-ц в частині стягнення з відповідача на користь позивача 30148,83 грн було виконано в повному обсязі ( а.с.165 справа 481/1206/14-ц). Проте рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі не виконано до цього часу, про що не заперечував і сам представник відповідача, а також підтверджується наданими представником позивача наступними документами: листом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.09.2015 року за № 130-1-4022/2-12/4823 ( а.с.33), та листом СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві від 16.09.2015 року № 59/246-аз ( а.с.32), з яких вбачається, що рішення від 09.09.2014 року по справі № 481/1206/14-ц станом на 16.09.2015 року виконано не було про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100060005416 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.382 КК України. Відповідно до ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. На підставі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" та ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Відповідно до ст. 236 Кодексу Законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З огляду на наведене, суд вважає, що вимоги заявника щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду є підставними, обґрунтованими і підлягають до задоволення. При визначенні суми середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі суд виходить з наступного. У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (зі змінами). Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року позов [PERSON] до ПАТ «ДПЗКУ» задоволено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20.11.2014 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014 року в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. Рішення в частині стягнення моральної шкоди змінено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04.02.2015 року рішення апеляційного суду від 20.11.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11.03.2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відхилена, а рішення Новобузького районного суду від 09.09.2015 року залишено без змін. Так, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014 року встановлена середня заробітна плата позивача, виходячи з наступного: оскільки позивач був звільнений 27.05.2014, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є березень-квітень 2014 року (2 календарних місяці, що передували звільненню). У березні 2014 року позивачеві був виплачений оклад у розмірі 7650 грн., у квітні - у розмірі 7650 грн. (всього за 2 місяці - 15300 грн.), що складає 373 грн 17 коп. за один робочий день. А тому, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в межах позовних вимог складає: 94785, 18 грн. (254 робочих дні х 373,17 грн ). Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за період з 09.09.2014 року по 21вересня 2015 року ( оскільки станом навіть на 28.10.2015 року року позивача не поновлено на роботі) слід задовольнити, стягнувши з ПАТ «ДПЗКУ» в користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 94785,18 грн. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки незаконним звільненням та невиплатою належної позивачу заробітної плати, відповідач завдав останньому моральних страждань, втрату нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (пошуку заробітку) з відповідача підлягає стягненню моральна шкода, яку суд оцінює \~розміром у 1000 грн. Суд відхиляє викладені відповідачем по справі в запереченнях на позовну заяву доводи, виходячи з наступного. В силу ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Як вбачається з рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З врахуванням того, що з [PERSON] не проведено остаточний розрахунок, то суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем не було пропущено. Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки [PERSON] при подачі позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 487,20 грн за вимогою про стягнення моральної шкоди, яку задоволено частково, тому з відповідача ПАТ «ДПЗКУ» на користь позивача слід стягнути 487,20 грн, як судові витрати. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, суд вважає, що з відповідача по справі в дохід держави слід стягнути 947,85 грн. судового збору.

Outcome: approved