Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

13.08.2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, зокрема, просив встановити порядок користування земельною ділянкою, яка є спільною сумісною власністю власників домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва, 23, шляхом виділення позивачу у одноосібне користування частки, площею 119 кв.м., з урахуванням фактичного землекористування. 18.04.2013 рок від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, з урахуванням уточнень від 23.07.2015 року просив визнати за ним право власності на 56/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Чапаєва, 23 та на земельну ділянку, розміром 600 кв.м., що знаходиться за тією ж адресою. В обгрунтування таких вимог [PERSON] вказав, що згідно договору купівлі продажу від 1969 року він придбав у [PERSON] 56/100 частин житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, розміром 600 кв.м. 26.12.2017 року, за клопотанням представника позивача [PERSON]В [PERSON], у справі призначено судово-технічну експертизу та провадження у справі зупинено. 12.02.2018 року провадження у справі відновлено. В судове засідання 24.05.2018 року [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 25.04.2018 року від [PERSON] надійшла заява про залишення його позовної заяви без розгляду. Оскільки положеннями ЦПК України не передбачено можливість після початку розгляду справи по суті залишити позовну заяву без розгляду за заявою позивача, суд вважає, що відповідна заява [PERSON] до задоволення не підлягає. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його незявлення не перешкоджає розгляду справи. Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] та його представник [PERSON] в судові засідання, призначені на 16.03.2018 року та 24.05.2018 року не зявлялись. Про час та місце розгляду справи [PERSON] був повідомлений належним чином (а.с. 102, 109). За таких обставин, у звязку з повторною неявкою [PERSON] в судове засідання, суд вважає за доцільне залишити первісну позовну заяву без розгляду, що відповідає положенню п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. В судовому засіданні [PERSON] підтримав зустрічний позов у повному обсязі та просив задовольнити. Вимоги первісної позовної заяви не визнав, заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явся, зі змісту клопотань направлених до суду вважав позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Заслухавши пояснення сторін за їх участі в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15.02.1977 року до [PERSON] перейшло право власності на 20/100 жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що за адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва, 23 (а.с. 7-8). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки від 25.06.2005 року, [PERSON] є власником 24/100 частин житлового будинку та земельної ділянки, площею 174 кв.м., які знаходяться а адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва, 23 (а.с.14). Зі змісту договору від 06.06.1969 року [PERSON] є власником 56/100 частин жилого будинку, з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва,23 (а.с. 101-102). Земельна ділянка, що знаходиться за адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва, 23 належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] 0,0154 га., [PERSON] 0,0174 га., [PERSON] 0,0267 га. Частки у спільній власності на земельну ділянку становлять 154/595 [PERSON], 267/595 [PERSON], 174/595 [PERSON], що встановлено зі змісту державних актів на право власності на земельну ділянку (а.с. 9, 100, 246). \~\~\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст. 1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Положеннями ст.\~41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. За\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.ч.\~1-3\~ст.\~319\~ЦК України\~власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов'язків\~власник зобов'язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.\~355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу\~України право\~власності на\~землю -\~це право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися земельними\~ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 86 Земельного кодексу України\~передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суд не приймає до уваги доводи позивача за зустрічним позовом- Осецького С.А. про те, що право власності на 600 кв.м. земельної ділянки має належати лише йому з посиланням на те, що про вказану обставину зазначено у договорі купівлі продажу від 06.06.1969 року, оскільки предметом зазначеного договору є саме 56/100 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва, 23. За наведених правових положень, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] видано державні акти на право власності на земельну ділянку та всі вони є повноправними власниками відповідних часток земельної ділянки, вимога [PERSON] щодо визнання за ним права власності на всю земельну ділянку площею 600 кв. м, що розташована за адресою: м. Житомир, пров. Чапаєва, 23 є незаконною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Вимога [PERSON]\~про визнання\~за ним\~права власності\~на 56/100\~частин житлового\~будинку за\~адресою:\~м.\~Житомир,\~пров.\~Чапаєва,\~23\~задоволенню не\~підлягає,\~оскільки його\~право ніким\~не оспорюється,\~про право\~власності [PERSON]\~на дану\~ частину\~житлового будинку\~підтверджується договором купівлі-продажу від 06.06.1969 року, договір є чинним, не скасований, не визнаний недісним, що вказує на те, що право [PERSON] на володінння, користування та розпорядження вказаною частиною житлового будинку не порушено.

Outcome: dismissed