Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

10 березня 2017 року завідуючий 2-м відділенням Комунального закладу Сумської обласної ради «Перша обласна спеціалізована лікарня м.Ромни» [PERSON] звернувся до суду з заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON]. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Роменського міськрайонного суду від 18.03.2015 року [PERSON] була визнана недієздатною. 09.03.2017 року за направленням лікаря-психіатра та на прохання (згоди) опікуна, [PERSON] була госпіталізована до 1 ОСЛ м.Ромни. 09.03.2017 року [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка прийшла до висновку, що на теперішній час остання виявляє ознаки тяжкого психічного розладу , внаслідок чого не в змозі задовільнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. Тому заявник прохає винести рішення суду про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. У судовому засіданні заявник завідуючий 2-м відділенням КЗ СР «Перша обласна спеціалізована лікарня м.Ромни» підтримав заяву , суду пояснив, що [PERSON] лікувалась у даній лікарні з травня 2016 року по 04 березня 2017 року, її стан покращився і її забрав опікун. А 09 березня 2017 року [PERSON] знову була госпіталізована до КЗ СОР «Перша ОСЛ м. Ромни». [PERSON] необхідно госпіталізувати у примусовому порядку, оскільки вона не в змозі задовільнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. [PERSON] суду пояснила, що її виписали з лікарні, але їй не має де проживати. Опіку над нею здійснює її дочка, але вона живе у м. Київ, в неї маленька дитина. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Від неї до суду надійшла заява, в якій просила справу слухати без її участі (а.с.8). Представник заінтересованої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради не заперечувала проти задоволення заяви. Особа, що надає правову допомогу просила заяву задоволити. Прокурор вважала за необхідне в задоволенні заяви відмовити. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши висновок комісії лікарів-психіатрів, суд приходить до наступного . Судом встановлено, що рішенням Роменського міськрайонного суду від 18 березня 2015 року [PERSON] було визнано недієздатною та призначено її опікуном [PERSON] (а.с. 10). Згідно довідки КЗ СОР «1 ОСЛ м.Ромни» від 09.03.2017 року [PERSON] хворіє психічним захворюванням з 1994 року, являється інвалідом 2 групи безстроково по психічному захворюванню. З приводу захворювання багаторазово і тривалий час перебувала на лікуванні в 1 ОСЛ. Остання госпіталізація з 23.12.2015 року по 02.05.2016 року, з 09.05.2016 року по 4.03.2017 року (а.с.12). Згідно направлення на госпіталізацію у психіатричну лікарню від 07.03.2017 року психічний статус [PERSON]: свідомість не порушена, зовні спокійна, емоційно лабільна, вразлива, байдужа, бездіяльна, все дратує, відчуває слабкість, погано спить, в основному утримується в межах ліжка, просить про надання допомоги в умовах медичного стаціонару, не може себе обслуговувати (а.с.17). 09 березня 2017 року опікун [PERSON] [PERSON] подала до психіатричної лікарні заяву усвідомлену згоду на лікування у психіатричному закладі її підопічної (а.с.16). З медичної карти стаціонарного хворого №563/17 [PERSON] також вбачається, що вона була госпіталізована до КЗ СОР «І ОСЛ м. Ромни» 09.03.2017 року, у 2 відділення, діагноз при госпіталізації «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу» (а.с.18-19). З огляду чергового лікаря від 09.03.2017 року та з огляду у відділенні лікуючим лікарем вбачається, що психстан [PERSON] при поступленні: в свідомості, орієнтована, багатослівна, дратівлива при незадоволенні потреб. Мислення паралогічне, аморфне. З елементами розірваності. Емоційно збіднена, інструкції виконує. Критика часткова (а.с.21) З висновку лікарів-психіатрів від 09 березня 2017 року № 01-55/1292 вбачається, що [PERSON], [INFO], мешканка вул. Леніна, 51А/8 смт Талалаївка Чернігівської області страждає на : «Шизофренію, параноїдну форму, безперервний тип перебігу» ( F20.00), внаслідок чого, не в змозі задовільнити свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність. Ненадання психіатричної допомоги може призвести до неочікуваних наслідків, смерті пацієнта. Потребує примусової госпіталізації в психіатричному закладі без усвідомленої згоди пацієнтки (а.с.3). Відповідно до\~ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~ особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно ч.3 ст.17 Закону України „Про психіатричну допомогу", у разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Суд вважає, що висновок лікарів-психіатрів від 09.03.2017 року належним чином не обґрунтований і в судовому засіданні вказаний висновок також не був належним чином конкретизований та обґрунтований лікарем психіатром. В судовому засіданні було встановлено, що 04 березня 2017 року [PERSON] була виписана з лікарні у звязку з покращенням її психічного стану, а вже 09 березня 2017 року знову поступила на лікування до психіатричної лікарні. Указане пояснив заявник, лікар [PERSON] Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено дві умови, за наявності яких особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди: перше, це якщо така особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, друге це якщо особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність У висновку комісії лікарів-психіатрів від 09 березня 2017 року зазначено, що [PERSON] не може задовольнити життєві потреби на достатньому рівні, але вказане суд розцінює критично, оскільки в судовому засіданні як лікар психіатр, так і сама хвора пояснили, що [PERSON] має складні побутові умови, у звязку з чим і приїздить до лікарні. Те, що [PERSON] не може задовольняти свої життєві потреби на достатньому рівні, не підтвердилось. Із досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №585/368/17 вбачається, що рішенням Роменського міськрайонного суду від 28.02.2017 було відмовлено КЗ СОР «І ОСЛ м. Ромни» в продовженні примусової госпіталізації [PERSON] При цьому суд критично оцінив висновок комісії лікарів-психіатрів від 12.01.2017 року про необхідність продовження примусової госпіталізації [PERSON] При зверненні з заявою про госпіталізацію [PERSON] в примусовому порядку був також наданий висновок лікарів-психіатрів від 09.03.2017 року, який є аналогічним висновку від 12.01.2017 року і буквальним його повторенням. Тобто вказаний висновок не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні і є формальним по суті. Це підтверджується і направленням на госпіталізацію (а.с.17), де вказано, що хвора направляється на госпіталізацію в добровільному порядку і не вказані підстави для примусової госпіталізації. Отже, в судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON], маючи тяжкий психічний розлад неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. А даних про те, що [PERSON], страждаюча на психічну хворобу, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих , в суді не встановлено. [PERSON] має опікуна , яка відповідно до чинного законодавства зобов'язана дбати про підопічну, про створення їй необхідних побутових умов, забезпечення її доглядом та лікуванням та вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічної. В порушення ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~представником спецлікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Також заявником не надано доказів на підтвердження того, що розлади, вказані у висновку комісії лікарів-психіатрів, не можна лікувати амбулаторно, а потрібно лише в умовах стаціонару. Сама [PERSON] підтвердила, що вона добровільно лікувалась амбулаторно, приймала ліки вдома регулярно та вказала, які саме ліки. Крім цього, по справі «[PERSON] проти України» (Заява № 12317/06) рішення від 05.06.2014 року, у п. 73 Европейський суд встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Згідно частини першої\~статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Суд вважає, що примусова госпіталізація [PERSON] при таких обставинах призведе до порушення ст. 29 Конституції України. Потреби в примусовій госпіталізації [PERSON] не має. Психіатричну допомогу остання може отримувати амбулаторно, поза межами психіатричного закладу та перебувати під наглядом опікуна. Тому заява лікаря-психіатра [PERSON] є не обгрунтованою і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed