Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

В жовтні 2013 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Київської міської ради та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Київської міської ради, зобов'язання Київської міської ради внести зміни до рішення, визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку. Позов обґрунтований наступним. На підставі договору дарування від 22 лютого 1996 р. [PERSON] набув право власності на ? частину будинку [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадкування за законом від 19 вересня 1996 р. [PERSON] та [PERSON] успадкували в рівних долях по 1/4 частині вищевказаного будинку. Рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 р. № 116-2/217 [PERSON] та [PERSON] передано у спільну власність земельну ділянку площею 0,1 га. по [ADDRESS]. Рішенням V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Дарницькому районі м. Києва» (п.п. 4.1.) було внесено зміни та доповнення до додатку рішення від 28 січня 1999 р., відповідно до яких земельна ділянка передана [PERSON] та [PERSON] у власність в рівних частках. Посилаючись на те, що вищевказане рішення Київської міської ради суперечить положенням ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України і порушує його права, а відтак є незаконними і державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на підставі вищевказаного рішення, [PERSON] просив: визнати незаконним та скасувати абзац 2 підпункту 4.1. рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686, яким було внесено зміни у додаток до рішення Київської міської ради від 28.01.99 № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» щодо визначення часток у праві власності на земельну ділянку на [ADDRESS]; зобов'язати Київську міську раду внести зміни в абзац 2 підпункту 4.1. рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686 шляхом викладення його в наступній редакції: у додаток до рішення Київської міської ради від 28.01.99 № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» у дев'ятій позиції знизу шосту графу викласти в такій редакції: 3/4 від 0,1 передається [PERSON], 1/4 від 0,1 передається [PERSON]; визнати за ним право власності на 3/4 частини земельної ділянки, розташованої на [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину земельної ділянки, розташованої на [ADDRESS]; визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, розташовану на [ADDRESS], видані [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 1-5). У зв'язку зі смертю позивача по справі [PERSON] суд залучив до участі у справі його правонаступників - спадкоємців за заповітом [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 98), та допустив до участі у справі в якості третіх осіб матір померлого [PERSON] та його дружину [PERSON] З урахуванням усіх змін, внесених в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] просили: визнати незаконним та скасувати абзац 2 підпункту 4.1. рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686, яким було внесено зміни у додаток до рішення Київської міської ради від 28.01.99 № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» щодо визначення часток у праві власності на земельну ділянку на [ADDRESS]; зобов'язати Київську міську раду внести зміни в абзац 2 підпункту 4.1. рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686 шляхом викладення його в наступній редакції: у додаток до рішення Київської міської ради від 28.01.99 № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» у дев'ятій позиції знизу шосту графу викласти в такій редакції: 1/4 від 0,1 передається [PERSON], 7/32 від 0,1 га передається [PERSON], 7/64 від 0,1 га передається [PERSON], 3/8 від 0,1 га передається [PERSON], 3/64 від 0,1 га передається [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину земельної ділянки, розташованої на [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 7/32 частин вищевказаної земельної ділянки; визнати за [PERSON] право власності на 7/64 частин вищевказаної земельної ділянки; визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частин вищевказаної земельної ділянки; визнати за [PERSON] право власності на 3/64 частин вищевказаної земельної ділянки; визнати недійсними та скасувати державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, розташовану на [ADDRESS], видані [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивачі [PERSON] і [PERSON] та їх представник [PERSON] позов підтримали. Представник позивачів пояснив, що [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на 3/4 частини будинку [ADDRESS], а отже відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України він набув право і на 3/4 частини земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку. Оскільки процедура оформлення документів для приватизації земельної ділянки досить складна, за його дорученням цим займалась приватний підприємець [PERSON] У липні 2011 р. він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку і лише тоді дізнався про помилку, допущену Київською міською радою в рішенні від 8 липня 2010 р. Не посвідчена нотаріально заява від 24.06.2008 р. про внесення змін до рішення Київської міської ради не може бути підставою для зміни часток у праві власності на земельну ділянку, і окрім того [PERSON] взагалі заперечував факт підписання ним вказаної заяви. За таких обставин рішення Київської міської ради і видані на підставі вказаного рішення державні акти на право власності на земельну ділянку є незаконними і підлягають скасуванню. Після смерті [PERSON] відповідно до залишеного ним заповіту його дочка [PERSON] успадкувала 1/2 частину будинку та земельної ділянки, а дочка [PERSON] - відповідно 1/4 частину будинку та земельної ділянки. Разом з тим позивачі визнають право дружини спадкодавця на половину набутої у шлюбі земельної ділянки, та право матері спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині. Представник Київської міської ради в судове засідання не з'явився, жодних письмових пояснень і заперечень на позов не подав. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] і [PERSON], вони ж представники третьої особи [PERSON], позов не визнали, заявивши про сплив строку позовної давності та пославшись на безпідставність позовних вимог. В обґрунтування заперечень представник [PERSON] пояснив, що відповідно до Регламенту Київської міської ради рішення не нормативно-правового характеру та рішення індивідуальної дії набирають чинності з моменту їх прийняття. За таких обставин посилання позивача на те, що він дізнався про порушення свого права в момент видачі державного акту, вважає неправомірним. За міркуванням представника відповідача до спірних правовідносин не можуть застосовуватись норми Земельного кодексу України 2001 р., оскільки позивач набув право на землю до набрання вказаним Законом чинності. Частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на землю були визначені на підставі їх спільної заяви від 30 липня 2008 р., яка є підтвердженням домовленості співвласників щодо розміру часток земельної ділянки при її приватизації. Окрім того позивачі не надали документів, що підтверджують перехід до них права власності на земельну ділянку і будинок, обрали спосіб захисту порушеного права, який не передбачений законом, а їх право власності на 8/16 частин успадкованої земельної ділянки ніким не оспорюється. Третя особа [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON] просив розглядати справу за його відсутності, надавши письмові пояснення на позов. Зазначив, що рішення Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686 приймалось на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON] від 26 червня 2008 р. (т. 1 а.с. 44-45). Представник Державної реєстраційної служби України [PERSON] просив розглядати справу за його відсутності, надавши письмові пояснення щодо повноважень органів Державної реєстраційної служби (т. 1 а.с. 121-125). Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, їх представників, та дослідивши письмові пояснення представників третіх осіб і письмові докази, суд вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. На підставі договору дарування від 22 лютого 1996 р. [PERSON] набув право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10-11). Після смерті [PERSON] його син [PERSON] та дочка [PERSON] успадкували в рівних частках 1/2 частину будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 вересня 1996 р. (т. 1 а.с. 12). Рішенням ІІІ сесії XXIII скликання Київської міської ради від 28 січня 1999 р. № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» [PERSON] та [PERSON] передано у спільну приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га по [ADDRESS] для обслуговування належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 6-7). Рішенням V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Дарницькому районі м. Києва» (п.п. 4.1.) було внесено зміни та доповнення до додатку рішення від 28 січня 1999 р. Вказаним рішенням було усунено описку в імені відповідача [PERSON] та визначено, що земельна ділянка передається у спільну часткову власність, при цьому частки [PERSON] та [PERSON] є рівними (т. 1 а.с. 9). На підставі вищевказаного рішення [PERSON] та [PERSON] було видано державні акти на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:910:0005 загальною площею 0,1000 га, розташовану на [ADDRESS], по 1/2 частині кожному, а саме: [PERSON] - державний акт серії ЯЖ № 018530 від 1 квітня 2011 р., зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10-7-10395; [PERSON] - державний акт серії ЯЖ № 018529 від 4 квітня 2011 р., зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10-7-10399 (т. 1 а.с. 17, 18). Представники відповідача заявили про сплив позовної давності вказуючи, що перебіг позовної давності почався з 8 липня 2010 р., тобто з дати винесення Київською міською радою оспорюваного рішення. Однак вказані доводи є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Регламент Київської міської ради, на який посилаються представники відповідача, не є законом, і вказаний регламент не встановлює і не може встановлювати винятки із загального правила визначення початку перебігу позовної давності. Протягом 2008-2013 рр. [PERSON] направлялись податкові повідомлення (повідомлення-рішення) про сплату земельного податку за земельну ділянку площею 0,102600 га., тобто ним оплачувався земельний податок за увесь розмір земельної ділянки, переданої йому та [PERSON] у спільну власність (т. 2 а.с. 12-18). З огляду на встановлені обставини та враховуючи, що [PERSON] послався на оспорюване рішення Київської міської ради у заяві, датованій 21 грудня 2010 р., суд вважає, що саме з цього дня він міг довідатися про порушення свого права. Оскільки [PERSON] звернувся до суду з позовом 28 жовтня 2013 р., позовна давність не сплила. Даючи оцінку доводам позивачів про незаконність рішення Київської міської ради від 8 липня 2010 р. та недійсність державних актів, виданих на підставі вищевказаного рішення, суд виходить з наступного. Земельну ділянку на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] отримали у спільну власність за рішенням Київської міської ради, прийнятим відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України 1991 р. та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Положеннями чинних на той час Цивільного кодексу Української РСР (1963 р.) та Закону України «Про власність» передбачались, як і на даний час передбачається, два різновиди спільної власності, яка виникає в тих випадках, коли майно належить на праві власності не одній, а кільком особам одночасно. Відповідно до ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР та ст. 17 Закону України «Про власність» спільна власність існує у формах спільної сумісної та спільної часткової власності, тобто такої власності, коли її учасники мають наперед визначені частки. Ні Земельний кодекс України 1991 р., ні Цивільний кодекс Української РСР (1963 р.), ні Закон України «Про власність», не визначали, який різновид власності - спільна сумісна чи спільна часткова, виникає в разі одержання за рішенням Ради народних депутатів кількома особами земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Враховуючи, що земельна ділянка була набута [PERSON] та [PERSON] у власність в порядку приватизації, а в рішенні Київської міської ради від 28 січня 1999 р. розмір часток у земельній ділянці її власників [PERSON] та [PERSON] не зазначений, суд приходить до висновку, що в 1999 р. вони набули земельну ділянку у спільну сумісну власність. 23 жовтня 2001 р. Верховна Рада України прийняла новий Земельний Кодекс України (надалі - ЗК України). Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Рішення Київської міської ради від 8 липня 2010 р. було прийняте на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON], датованої 24 червня 2008 р., що надійшла до Київської міської ради 14 липня 2008 р. (т. 1 а.с. 46). Вказаною заявою [PERSON] та [PERSON] фактично вчинили правочин щодо розпорядження землею, а відповідно до ч. 1 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Враховуючи, що заява від 24 червня 2008 р. нотаріально посвідчена не була, а визначений у ній розподіл часток у праві власності на земельну ділянку суперечить положенням ч. 4 ст. 120 ЗК України щодо пропорційності права на земельну ділянку часткам у вартості будівлі та споруди, зазначена заява не могла бути підставою для визначення часток [PERSON] та [PERSON] у праві власності на земельну ділянку. Оскільки цивільні відносини, які є предметом розгляду даної справи, виникли під час дії Земельного кодексу України 1991 р., який втратив чинність з 1 січня 2002 р., а право власності на земельну ділянку продовжило існувати, відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України в 2010 р. Київська міська рада при визначенні розміру часток співвласників повинна була керуватись нормами Земельного кодексу України 2001 р. За таких обставин частки [PERSON] та [PERSON] у спірній земельній ділянці повинні визначатись пропорційно їх часткам у вартості будинку, тобто [PERSON] належить № 3/4 частки земельної ділянки, а [PERSON] - 1/4. Враховуючи наведене, наявні підстави для визнання недійсним та скасування підпункту 4.1. пункту 4 рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 8 липня 2010 р. № 1248/4686 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Дарницькому районі м. Києва» в частині визначення часток учасників права спільної власності на землю та визнання недійсними і скасування виданих на підставі вказаного рішення державних актів на право власності на земельну ділянку. [INFO] р. [PERSON] помер (т. 1 а.с. 105), залишивши заповіт, відповідно до якого заповів 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки по [ADDRESS] своїй дочці [PERSON], а 1/4 частку будинку та 1/4 частку земельної ділянки - своїй дочці [PERSON] (т. 1 а.с. 146, 147, 148). Як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявами про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 149, 158). Окрім спадкоємців за заповітом заяву про прийняття спадщини подала і мати померлого - третя особа [PERSON] (т. 1 а.с. 168). Остання як непрацездатна особа відповідно до положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України, незалежно від змісту заповіту, має право на обов'язкову частку у спадщині, розмір якої становить половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом. Дружина померлого - третя особа [PERSON], звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у майні, придбаному в період зареєстрованого із спадкоємцем шлюбу (т. 1 а.с. 163). З пояснень в судовому засіданні представника позивача та третьої особи вбачається, що [PERSON] претендує на 1/2 частку належної спадкодавцю земельної ділянки посилаючись на ст. 61 Сімейного Кодексу України в редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку. Так згідно з приписом ст. 61 Сімейного Кодексу України в редакції Закону України № 2913-VI від 11.01.2011 земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що частка [PERSON] у праві власності на земельну ділянку по [ADDRESS] становить 3/4, а відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України частки майна дружини та чоловіка є рівними, спадкодавцю та його дружині [PERSON] належить по 3/8 частин земельної ділянки кожному. Визначаючи обов'язкову частку у спадщині матері спадкодавця, суд виходить з того, що після смерті [PERSON] його спадкоємцями за законом першої черги є його діти [PERSON] та [PERSON], дружина [PERSON] та мати [PERSON] Частка, яка належала б [PERSON] у разі закликання її до спадкування за законом, становить 3/32 (3/8:4). Таким чином розмір обов'язкової частки третьої особи [PERSON] у спадщині (земельній ділянці) після смерті [PERSON] становить 3/64. Відтак спадкуванню за заповітом відповідно до визначених у ньому часток спадкоємців підлягає 21/64 частин спірної земельної ділянки (1- (1/4 (частка відповідача [PERSON]) +3/8 (частка третьої особи [PERSON])+3/64 (обов'язкова частка третьої особи [PERSON]). Враховуючи наведене, успадкована [PERSON] частка земельної ділянки становить 14/64, а частка [PERSON] - 7/64. Відповідно до ст. 125 ЗК України в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009 право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За чинною на час розгляду справи редакцією ст. 126 цього Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З 1 січня 2013 р. реєстрацію прав власності на об'єкти нерухомого майна проводить реєстраційна служба на підставі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 р. № 703. Відповідно до закону право власності спадкоємця на успадковане нерухоме майно посвідчується свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, при цьому ч. 1 ст. 1297 ЦК України зобов'язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 8 серпня 2013 р. позивачам по справі [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на відповідні частки успадкованого ними після смерті [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 189, 192). Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. За таких обставин визнання в судовому порядку недійсним і скасування виданого спадкодавцю [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку, робить неможливим видачу його спадкоємцям - позивачам по справі [PERSON] та [PERSON], свідоцтва про право на спадщину на успадковану ними земельну ділянку. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Згідно припису ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] на підставі заповіту успадкували відповідні частки у спірній земельній ділянці, які згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України належать їм з часу відкриття спадщини, і іншим шляхом захистити права спадкоємців померлого на отримання спадщини неможливо, вимоги про визнання за ними права власності на земельну ділянку суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Відповідно до ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом виключно своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] і [PERSON] за захистом своїх прав до суду не зверталися і не уповноважували позивачів заявляти позов в їх інтересах, а отже підстави для визнання за ними права власності на відповідні частини спірної земельної ділянки відсутні. Вимогу про зобов'язання Київської міської ради внести зміни у додаток до рішення від 28.01.99 № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» суд вважає необґрунтованою, оскільки рішення про передачу земельної ділянки у власність виносилось відносно іншого суб'єктного складу осіб, і такий спосіб захисту права на земельну ділянку суперечить положенням ст. 152 ЗК України. Окрім того суд захистив право позивачів за земельну ділянку шляхом визнання недійсними і скасування рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку та визнання на неї права власності, а отже підстав зобов'язувати орган місцевого самоврядування вчинити будь-які інші дії не вбачається. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно до задоволеної та відхиленої частини вимог. Оскільки вимоги немайнового характеру, які оплачені судовим збором в розмірі 229,40 грн., задоволені на 2/3 частин, присудженню з Київської міської ради та [PERSON] на користь кожного з позивачів підлягає по 38,23 грн. судових витрат (229,40 : 3 х 2)=152,93: 2 : 2). Вимоги майнового характеру, які оплачені судовим збором в сумі 1000 грн., задоволені повністю, а отже присудженню з [PERSON] на користь кожного з позивачів підлягає по 500 грн. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial