Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] вказав про те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] Відповідач по справі є колишньою дружиною його сина та зареєстрована у вказаному вище житловому приміщенні з 1991 року, однак не мешкає у зазначеному будинку з 2011 року без поважних причин, перешкод у користуванні нею житлом з боку позивача не було. Таким чином, враховуючи, що позивач, відповідно до закону, є власником вказаного вище будинку, а відповідач відсутня без поважних причин за місцем реєстрації понад рік, що в повному обсязі підтверджується доданими до позовної заяви доказами, оскільки виникла необхідність усунення її від користування житловим приміщенням, добровільно зніматися з реєстрації в будинку вона не бажає, чим порушує права позивача, просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] у судове засіданні не з'явився, просив провести розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, де зазначила, що позов визнає у повному обсязі. Представник Зміївського районного сектору головного управління державної міграційної служби України в Харківській області повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Спірним є питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Встановлено, що [PERSON] є власником будинку, розташованого в [ADDRESS] ( а.с.8-9) У вказаному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ( а.с.10) З відомостей, що містяться у акті обстеження, складеного 13 січня 2015 року депутатом Зміївської міської ради Харківської області за участю свідків, вбачається, що [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає з 2011 року. ( а.с.10) Як вбачається з рішення Зміївського районного суду Харківської області від 28 січня 2012 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON].( а.с.11) Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що дії [PERSON] свідчать про те, що вона визначила інше місце проживання - [ADDRESS] - самостійно. Даних про наявність перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням [PERSON] в ході судового розгляду не встановлено. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, добровільно залишила будинок, фактично мешкає за іншою адресою, тобто обрала інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved