Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до територіальної громади м.НІкополя про визнання права власності на земельну ділянку в порядку набувальної давності. Свої вимоги мотивує тим, що 18.07.1997 року вона уклала договір купівлі - продажу житлового будинку зі спорудами [ADDRESS] з [PERSON] , про що свідчить наявний у неї оригінал письмового доказу - договір купівлі-продажу серії НА № 0668038 від 18.07.1997 року, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Пахомовською Ж.М. На підставі вказаного договору, було вироблено технічний паспорт на вказаний будинок, в ньому вона й проживає разом з чоловіком вже 23 роки, дбає про будинок, обробляє земельну ділянку навколо будинку, добросовісно нею користується, садить щороку там рослини, зрошує город, що є його основним засобом існування на пенсії. Через свій поважний вік вона вирішила привести документи на належний їй будинок в порядок та заповісти його дітям, протее, не змогла цього зробити. Виявилося, що в договорі купівлі - продажу від 18.07.1997 року мова йдеться лише про житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , які нею і куплені, але ніяк не вирішена купівля - продаж земельної ділянки, площею 0,0518 га., розташованої під будинком по [ADDRESS] , виділеної [PERSON] на підставі Рішення Нікопольської міської ради народних депутатів від 24.01.1996 року № 51 та переданої у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку, про що свідчить наявний у неї письмовий доказ - державний акт про право приватної власності на землю серії ДП № 000213 від 26.01.1996 року. 23.03.2017 року вона звернулася з вказаною проблемою до Нікопольського міськрайонного виробничого відділу ДРФ ДП «Центр ДЗК» для розробки технічної документації на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічну документацію було виготовлено та на її підставі сформовано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1213490812020 від 15.04.2020 року, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером 1211600000:03:037:0217, розташована в [ADDRESS] з цільовим призначенням: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, площею 0,0486 га., знаходиться у постійному користуванні (праві власності) [PERSON] (паспорт громадянки України [NUMBER] , виданий Нікопольським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 07.09.2001 року, податковий номер [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), про що свідчить наявний у неї оригінал письмового доказу - Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.04.2020 року. Проте, питання щодо права власності земельної ділянки під вказаним домоволодінням по [ADDRESS] , яке тепер належить їй на праві приватної власності, залишилося не вирішеним, дотепер земельна ділянка, площею 0,0486 га., розташована на території [ADDRESS] , яку було виділено [PERSON] , на підставі Рішення Нікопольської міської ради народних депутатів від 24.01.1996 року № 51 та передану у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку державним актом про право приватної власності на землю серії ДП № 000213 від 26.01.1996 року, у Реєстрі прав власників нерухомого майна обліковується, як власність [PERSON] , що суттєво порушує її цивільні права та законні інтереси як громадянки України. Сам [PERSON] давно помер, дітей в нього не було, доглядали і ховали його вона та її родина, про що свідчить наявний у неї письмовий доказ - копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Вказаною земельною ділянкою, площею 0,0486 га., по [ADDRESS] , постійно і сумлінно користується вона та члени її родини вже протягом 23-х років. Але зареєструвати своє право власності на вказану ділянку у встановленому законом порядку вона не має змоги. Саме тому вона і вимушена звертатись із вказаною позовною заявою до суду, оскільки визнання права власності на вказану земельну ділянку їй потрібно для того, щоб вона мала можливість оформити державну реєстрацію нерухомого майна, яке знаходиться в її володінні, відповідно до вимог діючого законодавства. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, згідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищезазначені обставини, вважає, що, у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням чужим майном, у неї виникло право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст.344 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Звертає увагу суду, що з 18.07.1997 року вона, придбавши житловий будинок з надвірними спорудами, сумлінно, безперервно, відкрито і добросовісно користується земельною ділянкою під будинком, яку фактично придбала разом з будинком, хоча юридично земля під будинком належить вже померлому колишньому власнику будинку [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до вимог ч.4 ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. За таких обставин звернувся до суду. В судове засідання сторони не з`явились, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, що відбулось 06.09.2021 року, позовні вимоги визнала і проти їх задоволення не заперечувала. В судове засідання, яке відбулось 25.11.2021 року, не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність (а.с.60). Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення на підставі ст.280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено в судовому засіданні, 18.07.1997 року позивачка уклала договір купівлі - продажу житлового будинку зі спорудами [ADDRESS] з [PERSON] (а.с.6). На підставі вказаного договору, було виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок (а.с.7-11). В будинку позивачка проживає разом з чоловіком вже 23 роки, дбає про будинок, обробляє земельну ділянку навколо будинку, добросовісно нею користуючись, садить щороку рослини, зрошує город тощо. Вирішивши привести документи на будинок в порядок та оформити заповіт, дізналась, що в договорі купівлі - продажу від 18.07.1997 року зазначено лише житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , але не зазначено земельну ділянку, площею 0,0518 га., що розташована під будинком по [ADDRESS] , виділена [PERSON] на підставі Рішення Нікопольської міської ради народних депутатів від 24.01.1996 року № 51 та передана у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку (а.с.12). 23.03.2017 року вона звернулася з вказаною проблемою до Нікопольського міськрайонного виробничого відділу ДРФ ДП «Центр ДЗК» для розробки технічної документації на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічну документацію було виготовлено та на її підставі сформовано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-1213490812020 від 15.04.2020 року, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером 1211600000:03:037:0217, розташована в [ADDRESS] з цільовим призначенням: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, площею 0,0486 га., знаходиться у постійному користуванні (праві власності) [PERSON] , місце проживання: [ADDRESS] ) (а.с.13-27). Проте, питання щодо права власності земельної ділянки під вказаним домоволодінням по [ADDRESS] , яке тепер належить позивачці по справі на праві приватної власності, залишилося не вирішеним, дотепер земельна ділянка, площею 0,0486 га., розташована на території [ADDRESS] , яку було виділено [PERSON] , на підставі Рішення Нікопольської міської ради народних депутатів від 24.01.1996 року № 51 та передану у власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку державним актом про право приватної власності на землю серії ДП № 000213 від 26.01.1996 року, у Реєстрі прав власників нерухомого майна обліковується, як власність [PERSON] . Однак, вказаною земельною ділянкою, площею 0,0486 га., по [ADDRESS] , постійно і сумлінно користується позивачка та члени її родини вже протягом 23-х років. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює, згідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права; припинення дії, яка порушує право. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як встановлено судом, з 18.07.1997 року позивачка, придбавши житловий будинок з надвірними спорудами, сумлінно, безперервно, відкрито і добросовісно користується земельною ділянкою під будинком, яку фактично придбала разом з будинком. Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Згідно вимог ч.4 ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (а.с.33). Згідно п.п.9, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачкою вони - сусідки років 40. До цього в будинку жив [PERSON] ( [PERSON] . Під будинком є земля, яку обробляє син позивачки з невісткою. Свідок [PERSON] суду пояснив, що доводиться позивачці також сусідом. Знає, що по [ADDRESS] проживає [PERSON] з тіткою [PERSON] . Його батьки дружать з ними, а він дружить з їх сином. Хто раніше був хазяїном будинку та землі дядька [PERSON] та тітки [PERSON] , не знає, але зараз там живуть вони і землю теж обробляють вони. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка - її свекруха. Знає, що в будинку проживають свекри та вони. Раніше там жив дядько [PERSON], який помер. Вони в будинку проживають десь років 20. Під будинком та городом є 5-6 соток землі, яку вони обробляють із свекрами. Своє домоволодіння вони огородили парканом. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивачка, дійсно, відкрито і добросовісно володіє земельною ділянкою під житловим будинком, розташованою в [ADDRESS] з 18.07.1997 року, обробляє її, підтримує в належному стані, що свідчить про те, що позивачка є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на земельну ділянку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на земльну ділянку за позивачкою, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved