Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

В липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) про визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що наказом № 403-К від 02.12.2015 р. він був призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг України у Миколаївській області. Наказом № 176 від 21.06.2016 р. йому було оголошено догану за відсутність контролю за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 Кіровоград-Платонове (на Кишинів) в межах Миколаївської області. Позивач не погоджується із притягненням його до дисциплінарної відповідальності та вважає зазначений наказ незаконним через те, що він не порушував трудової дисципліни і добросовісно виконував свої функціональні обов'язки, у тому числі, здійснював контроль за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 в межах своїх повноважень та виділених бюджетних коштів. Внаслідок безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності позивач зазнав моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, порушенні звичного способу життя та зниженні його ділової репутації перед трудовим колективом та контрагентами. Посилаючись на таке, позивач просив визнати незаконним та скасувати п. 2 наказу т.в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг України № 176 від 21.06.2016 р. та стягнути з відповідача на його користь 10\~000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача неодноразово збільшувала позовні вимоги, і вказала, що після звернення до суду із даним позовом, 23.07.2016 р. позивач випадково дізнався про те, що наказом № 406-к від 22.07.2016 р. він був звільнений з посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним через те, що на час звільнення він перебував на лікарняному, систематичного порушення трудової дисципліни він не допускав і, крім цього, відповідач порушив визначений трудовим законодавством порядок звільнення з роботи. Остаточно представник позивача просила: ●визнати незаконним та скасувати п. 2 наказу т.в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг України № 176 від 21.06.2016 р.; ●визнати незаконним та скасувати наказ т.в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг України № 406-к від 22.07.2016 р.; ●поновити його на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області; ●стягнути зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 77\~217,28 грн.; ●стягнути з Державного агентства автомобільних доріг України на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та витрати по сплаті судового збору; ●допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. За клопотанням позивача, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.10.2016 р. до участі в справі в якості співвідповідача була притягнута Служба автомобільних доріг у Миколаївській області. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.12.2016 р. до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору був притягнутий [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини його неявки суду невідомі, його представник підтримав позовні вимоги з вищевикладених підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача Служби автомобільних доріг у Миколаївській області заперечувала проти позову через його безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор) у судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що звільнення позивача було проведено обґрунтовано, із дотриманням встановленого законом порядку. Крім цього, представник позивача посилався на те, що на час звільнення позивач не був непрацездатним і був присутнім на засіданні колегії Укравтодору. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Частина перша статті 3 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено, що наказом голови Державного агентства автомобільних доріг України № 403-К від 02.12.2015 р. позивач [PERSON] з 07.12.2015 р. був призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг у Миколаївській області. Згідно Положення про Службу автомобільних доріг у Миколаївській області, затв. наказом Державного агентства автомобільних доріг України № 121 від 27.04.2016 р., - Служба автомобільних доріг у Миколаївській області є державною організацією, що належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України (далі Укравтодор), є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного [PERSON] України і своїм найменуванням. Служба є неприбутковою організацією і одержувачем бюджетних коштів, що спрямовуються на розвиток мережі автомобільних доріг загального користування та утримується у межах кошторису видатків, затверджених Укравтодором. Розділом 4 Положення про Службу автомобільних доріг у Миколаївській області визначено, що начальник Служби несе відповідальність за стан та розвиток мережі автомобільних доріг загального користування в регіоні, мобілізацію коштів та фінансування дорожніх робіт; відповідає за прогнозування та реалізацію державної політики стосовно розвитку та утримання існуючої мережі автомобільних доріг загального користування в регіоні в межах фінансових ресурсів, що направляються на дорожнє господарство згідно із законодавством; відповідає за ефективне та цільове використання коштів, що надходять на фінансування дорожнього господарства згідно із законодавством; відповідає за збереження державної власності, що знаходиться на балансі Служби; здійснює керівництво діяльністю Служби, несе персональну відповідальність за виконання покладених на Службу завдань, визначає ступінь відповідальності заступників начальника Служби і керівників структурних підрозділів; розпоряджається коштами в межах затвердженого Укравтодором кошторису витрат на утримання апарату Служби; забезпечує своєчасне подання статистичної, фінансової та іншої звітності відповідним органам на місцях та Укравтодору тощо. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов"язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Стаття 147 КЗпП України визначає, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно зі \~ст.147-1 КЗпП України\~дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Положенням про Державне агентство автомобільних доріг України, затв. Указом Президента України № 456/2011 від 13.04.2011 р., та Наказом Державного агентства автомобільних доріг України № 384 від 09.10.2012 р. «Про порядок розгляду питань, пов'язаних з призначенням на посади та звільненням з посад керівних працівників галузі, винесення доган та резерв кадрів» визначено, що повноваження щодо призначення на посади та звільнення з посад начальників територіальних органів Укравтодору, притягнення їх до дисциплінарної відповідальності, належить голові Укравтодору. Із матеріалів справи вбачається, що наказом т.в.о. голови Державного агентства автомобільних доріг України № 176 від 21.06.2016 р. позивачу [PERSON] було оголошено догану за відсутність контролю за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 Кіровоград-Платонове (на Кишинів) в межах Миколаївської області. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судовим розглядом встановлено, що в порушення вимог ч. 1\~ст. 149 КЗпП України, при вирішенні питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, від позивача не були витребувані письмові пояснення щодо проступку, за який він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Відповідний акт про відмову позивача від дачі письмових пояснень також не складався. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівника для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі зясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обовязку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 19 жовтня 2016\~року у справі № 6-2801цс15. \~Відповідно до приписів абз. 3 ч.1\~ст.60 ЦПК України, обов'язок доведення факту порушення трудової дисципліни, вимог посадових інструкцій та правомірність рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності покладається на роботодавця, якщо він заперечує проти позову. \~ Згідно з положеннями\~ст. 57 ЦПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін. Аналізуючи викладене та зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що відповідач Украавтодор в оспорюваному позивачем наказі № 176 від 21.06.2016 р. не обґрунтував того, який конкретний дисциплінарний проступок вчинив позивач і які порушення своїх посадових обов'язків він допустив. Натомість в даному наказі міститься лише загальне посилання на відсутність контролю за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13 Кіровоград-Платонове (на Кишинів) в межах Миколаївської області, та на невиконання позивачем вимог директивних та нормативних документів, неприйняття відповідних мір щодо усунення недоліків в роботі. Зі змісту наказу Укравтодору № 100 від 14.04.2016 р. «Про інформаційне забезпечення дорожнього господарства» (на який міститься посилання у наказі № 176 від 21.06.2016 р.) вбачається, що у ньому не передбачений безпосередній обов'язок позивача здійснювати контроль за експлуатаційним станом автомобільної дороги М-13. Крім цього, заходи, що були визначені у Додатку № 1 до наказу № 100 від 14.04.2016 р. мали різний термін виконання, а саме - з квітня по грудень 2016 року, і цей термін не сплинув на час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Між тим, із наявного у матеріалах справи листа зі Служби автомобільних доріг у Миколаївській області № 03-05/1207 від 17.06.2016 р., вбачається, що автомобільна дорога М-13 була побудована у 1964 році, згідно діючих на той час технічних норм та правил, і станом на 16.06.2016 р. на ній було уражено 6\~120 кв.м. на площі 37 км., ліквідовано 2\~527 кв.м. на площі 17,5 км., з 80,6 км. на протязі 26 км. спостерігається втрата несучої здатності і вони потребують капітального ремонту. Також повідомлялось про ремонтні роботи, які проводяться на даній автодорозі. У матеріалах справи відсутні дані щодо належної оцінки відповідачем інформації, що була викладена у зазначеному листі. За такого суд приходить до висновку, що відповідач Укравтодор у наказі про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності № 176 від 21.06.2016 р. не зазначив у чому полягає дисциплінарний проступок позивача, часу його скоєння, які порушення функціональних обов'язків допустив позивач, не витребував від нього письмових пояснень, і не врахував обставин, визначених ст. 149 КЗпП України (ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника). За час судового розгляду представники відповідачів не представили доказів порушення позивачем трудової дисципліни та посадових обов'язків, а також не довели правомірності рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, тому суд знаходить оскаржуваний позивачем наказ необґрунтованим, незаконним і таким, що підлягає скасуванню. В подальшому, наказом т.в.о. голови Державного агенства автомобільних доріг України № 406-к від 22.07.2016 р. позивач був звільнений з посади начальника Служби автомобільниих доріг у Миколаївській області за п. 3 ст. 40 КЗпП України, з 22.07.2016 року. За правилами п. 3 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40\~п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149\~КЗпП\~правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Таким чином, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. З урахуванням положень\~ст. 147 КЗпП України суд робить висновок, що \~звільнення за передбаченими п. 3\~ст. 40 КЗпП України\~підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. За такого працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ч. 1\~ст. 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі. Як вбачається зі змісту наказу № 406-к від 22.07.2016 р., позивач був звільнений за систематичне невиконання покладених на нього обов'язків. [PERSON] у цьому наказі не вказано, яке конкретно порушення було вчинено позивачем після притягнення до дисциплінарної відповідальності і у чому конкретно воно полягало. Підставою для прийняття наказу було зазначено пояснення [PERSON] від 06.07.16 р. та протокол засідання колегії Укравтодору № 4 від 22.07.2016 р. Із копії пояснення [PERSON] від 06.07.16 р. та доданої до них доповідної записки вбачається, що ці пояснення стосувались його незгоди із висновком аудиторського звіту № 11-17/16-9 від 06.07.2016 р. Проте,\~\~аналізуючи пояснення позивача від 06.07.16 р., суд приходить до висновку, що вони не можуть вважатися поясненнями в розумінні\~ст.149 КЗпП України, оскільки метою таких пояснень є з'ясування обставин, за яких працівником вчинено проступок, за який до нього може бути застосовано один з таких заходів стягнення як догана або звільнення.\~\~В той час, як заперечення на аудиторський звіт\~\~являють собою пояснення на ті недоліки, які були виявлені в ході проведення аудиту та які стосуються всієї діяльності Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, а не лише [PERSON] Крім цього, судовим розглядом встановлено, що звільнення позивача відбулось у період його перебування на лікарняному, що підтверджується копією наявного у справі листка непрацездатності серії АГЛ № 154469. Посилання відповідачів на наказ від 20.07.2016 р. «Про службове відрядження», виданий позивачем, не спростовує висновків суду, оскільки після його видання, позивач захворів (з 21.07.2016 р.), не оформляв посвідчення про відрядження і не предявляв його до оплати. Судовим розглядом також встановлено, що листок непрацездатності позивача був у повному обсязі оплачений, у тому числі і за той час, що пройшов після звільнення позивача з роботи (з 21.07.16 р. по 19.09.16 р.)., і це підтвердила у судовому засіданні представник відповідача Служби автомобільних доріг у Миколаївській області. До того ж, із матеріалів справи (пояснювальна записка ст. інспектора з кадрів Служби автомобільних доріг у Миколаївської області [PERSON] від 29.07.16 р.) вбачається, що про перебування позивача на лікарняному на день звільнення відповідачам було відомо. Частиною третьою статті 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Недопустимість звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), зазначена і у правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14). Так, у даній постанові вказано, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. Що ж до доводів відповідачів про присутність позивача на засіданні колегії Укравтодору 22.07.2016 р., та незаконність виданого йому листка непрацездатності серії АГЛ № 154469, то суд вважає, що ці доводи є необґрунтованими та не спростовують вищевикладеного. До того ж, законність виданого позивачу листка непрацездатності була предметом перевірки, яка проводилась фахівцями відділу експертизи тимчасової непрацездатності та якості медичних послуг Виконавчої дирекції Миколаївського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. За наслідками перевірки був складений акт від 18.04.2017 р., згідно якого вказаний листок непрацездатності був оформлений з дотриманням вимог чинного законодавства і розрахунок страхових виплат був здійснений вірно. Копія зазначеного акту перевірки наявна у матеріалах даної справи. Судовим розглядом також встановлено, що звільнення позивача не було погоджено із відповідними органами влади, що є порушенням п. 4.1 Положення про Службу автомобільних доріг у Миколаївській області. Вказане підтверджується листом Миколаївської обласної державної адміністрації № 5353/0/05-47/3-16 від 07.12.2016 р. Також у порушення вимог ч. 2 ст. 47 та ч. 4 ст. 149 КЗпП України позивач не був ознайомлений під розписку із наказом про звільнення та не отримав його копію у день звільнення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача та необхідність поновлення його на роботі. У зв'язку із встановленням незаконності звільнення позивача і в силу положень\~ст. 235 КЗпП України\~суд вважає необхідним стягнути на користь позивача оплату вимушеного прогулу. Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. При розрахунку оплати вимушеного прогулу суд керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 № 100\~(далі\~Порядок). Зокрема відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. За такого середньоденний дохід позивача складатиме - 292 грн. 72 коп. (11 123 грн. 32 коп. (середній заробіток за два останні місяці, що передували звільненню) : 38 робочих днів у травні та червні 2016 року). З урахуванням викладеного розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складатиме 61\~178 грн. 48 коп. ( 292 грн. 72 коп. середньоденного доходу х 209 робочих днів за період вимушеного прогулу з 22.07.2016 р. по 24.05.2017 р.). [PERSON] враховуючи те, що позивачу був повністю оплачений час його перебування на лікарняному по 19.09.2016 р. включно, тобто вже після його звільнення, а також була виплачена компенсація за невикористану відпустку, і з приводу виплачених сум між сторонами по справі немає спору, то суд вважає необхідним рахувати оплату вимушеного прогулу з 20.09.2016 р. (після закінчення лікарняного) і по день постановлення даного рішення 24.05.2017 р. За такого оплата вимушеного прогулу становитиме - 49\~469 грн. 68 коп.( 292 грн. 72 коп. середньоденного доходу х 169 робочих днів за період вимушеного прогулу). Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~\~\~№ 13 від 24 грудня 1993 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів. Стаття 2371\~Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) передбачає відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується у разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначає законодавство.\~ Виходячи зі змісту вказаної статті моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: ●факт порушення роботодавцем законних прав працівника. У цьому разі законним правом визнається будь-яке суб'єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; ●працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв'язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; ●причинний зв'язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника. За таких обставин, із врахуванням обставин справи та вимог справедливості і розумності, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка була спричинена позивачу внаслідок незаконного звільнення може бути визначена у розмірі 5 000 гривень, і стягує їх з відповідача Украавтодору як з роботодавця позивача. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати пропорційно задоволених вимог. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі - 1 929,20 грн. (1 378 грн. + 551,20 грн.) та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. Із урахуванням пропорційності до задоволених позивачеві вимог, суд вважає можливим стягнути на користь позивача судових витрат на суму - 4 327,29 грн., тобто по 2 163,64 грн. з кожного із відповідачів. \~

Outcome: partial