Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

21 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що в 2005 році він добросовісно заволодів житловим будинком який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Власниками даного житлового будинку значаться [PERSON] та [PERSON], які відмовилися від права власності на належне їм майно в зв'язку з неможливістю його утримувати. З того часу позивач безперешкодно і відкрито користується цим будинком, робить поточний ремонт, слідкує за територією і утримує її в належному стані, що підтверджується актом від 19.01.2016 року. Вищевказаний будинок позивач використовує, як дачу, на земельній ділянці вирощує овочі та фрукти для власного вживання. На житловий будинок виготовлено технічний паспорт, який зареєстровано КП «Імпульс» Пологівської районної ради, інвентаризаційна справа № 1588, реєстровий номер 11/1814. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Статтею 344 ч.1 Цивільного Кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК), (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно із ст.344 ч.4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцем знаходження майна або його основної частини. Позивач прохає визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до складу якого входить: житловий будинок літера «А», сіни літера «а», «а'», літня кухня тілера «Б», душ літера «В», вбиральня літера «Г», сарай «Д», погріб П-г, сарай літера «Е», басейн літера «Ж», паркан №1, загальною площею 25,1 кв.м., житлова площа 13,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з правом реєстрації в органах, які здійснюють державну реєстрацію в порядку набувальної давності. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні вимог свого довірителя наполягає, зазначаючи, що [PERSON] добросовісно заволодів вищевказаним майном, з 2005 року безперешкодно і відкрито користується ним, оскільки відповідачі особисто повідомили його про відмову від права власності на зазначене майно в зв"язку з неможливістю його утримувати. Відповідачі в судове засідання не з"явилися, до суду надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, проти позовних вимог позивача не заперечують, від права власності на зазначене майно відмовляються в зв"язку з неможливістю його утримувати. Представник третьої особи реєстраційної служби Оріхівського районного управління юстиції в судове засідання не з"явився по невідомим суду причинам, про день слухання справи був повідомлений своєчасно у встановлений законодавством спосіб, заяву про розгляд справи без його участі не надавав. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані до суду, вважає що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних обставин. За нормами ст. 41 Конституції України, ст.ст.321, 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON], що стверджується Витягом про державну реєстрації прав №32840922.(а.с.5). Як вбачається з акту від 19.01.2016 року (а.с.6), з 2005 року позивач добросовісно заволодів житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] З того часу позивач безперешкодно і відкрито користується цим будинком, робить поточний ремонт, слідкує за територією і утримує її в належному стані, що підтверджується актом від 19.01.2016 року. Вищевказаний будинок позивач використовує, як дачу, на земельній ділянці вирощує овочі та фрукти для власного вживання. На житловий будинок виготовлено технічний паспорт (а.с.7-8), який зареєстровано КП «Імпульс» Пологівської районної ради, інвентаризаційна справа № 1588, реєстровий номер 11/1814. Частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Пункт 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 звертає увагу, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). У п. 6 інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається: у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Також, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Звідси, якщо власник майна тривалий час не виявляв наміру визнати річ своєю, то він погодився з її втратою, і при відсутності презумпції права державної власності, визнається ця річ власністю фактичного добросовісного володільця. Тобто інститут набувальної давності захищає права справжнього володільця проти попереднього. При таких обставинах, враховуючи дослідженні в судовому засіданні письмові заяви відповідачів про визнання позову та відмову від права власності на зазначене майно в зв"язку з неможливістю його утримувати, а також те, що позивач достовірно довів факт набуття ними права власності за набувальною давністю, оскільки добросовісно і відкрито володів нерухомим майном на протязі більше 10 років, інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не має, а отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved