Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

07 серпня 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено та просила ухвалити рішення, яким відібрати дитину - [PERSON], [INFO] від її батька [PERSON], [INFO] (зареєстроване місце проживання - [ADDRESS]) і повернути її матері [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] допустивши негайне виконання судового рішення. В обґрунтування свого позову посилається на те, що в період шлюбу з відповідачем у неї народилась донька [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2015 року було розірвано шлюб між сторонами та одночасно вирішено, що після розлучення дитина буде проживати разом з матір'ю. Позивач стверджує, що через три місяці після розлучення вони спробували налагодити стосунки та жити разом оскільки вона розуміла необхідність присутності батька в житті дитини. Проте, через деякий час стосунки знову стали погіршуватись. В кінцевому результаті вона остаточно вирішила припинити будь які стосунки з відповідачем. Коли позивач повідомила про намір забрати власні речі та речі дитини та проживати з донькою окремо, відповідач не зважаючи на те, що вона проживала та була зареєстрована в його квартирі, забрав ключі від квартири та почав переховувати дитину, не даючи змоги спілкуватися з дитиною. З метою врегулювання даного питання мирним шляхом, позивач неодноразово зверталась до колишнього чоловіка [PERSON] з проханням передати їй доньку. При цьому вже протягом року вона навіть не має можливості бачити доньку, спілкуватись з нею, не має жодної інформації про її місце перебування, стан її розвитку та виховання. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 04.09.2017 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. 20 жовтня 2017 року до канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання місця проживання дитини разом з батьком. Як вбачається з позовної заяви позивач просив визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] за місцем проживання батька, [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивував тим, що з моменту народження дитина нерозлучна саме з ним. Після припинення фактичних шлюбних стосунків з відповідачкою, дитина залишилась проживати з ним та перебуває на його повному матеріальному утриманні. На теперішній час вони проживають за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що вирішення питання про проживання дитини шляхом задоволення вказаного позову, визначення місця проживання дитини з батьком, за постійним місцем проживання дитини, є доцільним і правильним. Дитині легше пережити розлучення батьків, не змінюючи звичне помешкання, обстановку, до якої дитина звикла, не змінюючи розпорядок дня, перебуваючи в атмосфері затишку і забезпеченості всім необхідним для гармонійного духовного і фізичного розвитку. Ухвалою суду від 23.10.2017 року було прийнято до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання місця проживання дитини разом з батьком та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Слід зазначити, що 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Так в п. 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність. Представник відповідача / позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні у задоволенні первісного позову просив відмовити, зустрічну позовну заяв підтримав та наполягав на її задоволенні. Представники третіх осіб органу опіки та піклування Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради, органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, звернулись до суду з заявами про розгляд справи у їх відсутності. Одночасно просили прийняти рішення, яке буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 459. В період вказаного шлюбу [INFO] року народилась донька [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за №9199, що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], виданим 02 жовтня 2013 року, де батьками дитини записані - [PERSON] та [PERSON]. Подружні стосунки між сторонами не склались, у зв'язку з чим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2015 року, справа № 520/5842/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та одночасно визначено місце проживання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON]. Слід зазначити, що постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 31.01.2018 року вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.07.2015 року залишено без змін. Як вбачається з матеріалів справи, мати дитини [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка міста Бобринець, Кіровоградської області, зареєстрована в квартирі [ADDRESS]», яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 03.09.2016 року посвідченого Другою одеською державною нотаріальною конторою. Відповідно до характеристики від 29.12.2017 року № 5/621, гр. [PERSON], [INFO], працює на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта управління комунікацій та інформаційної політики Одеської обласної державної адміністрації. За період перебування на посаді зарекомендувала себе позитивно. Як вбачається з довідки про доходи № 04/01-10/355 від 27.04.2018 року середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] становить 11 426, 38 гривень. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного 17.08.2017 року працівниками служби у справах дітей Одеської міської ради у Малиновському районі, встановлено, що квартира № [ADDRESS] розміщена на 3 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 1 кімнати загальною площею 30,3 кв.м., житловою 17 кв.м., з усіма зручностями, опалення центральне парове; квартира суха, чиста, світла, стеля чиста, стіни обклеєні шпалерами; підлога дерев'яна; санвузол сумісний. [PERSON] відведене окреме розкладне ліжко-крісло, створене робоче місце, наявний одяг. Також згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного 16 грудня 2017 року працівниками служби у справах дітей Одеської міської ради у Суворівському районі, встановлено, що в квартирі № [ADDRESS], яка є приватною власністю позивача, розташована на шостому поверсі 9-ти поверхового будинку, складається з 1 кімнати. Для проживання дитини створені усі необхідні умови для виховання та розвитку: є окреме ліжко, стіл для виконання домашніх завдань, іграшки, комп'ютер, меблі. Батько дитини - [PERSON], [INFO], громадянин України, уродженець міста Одеса, зареєстрований за адресою [ADDRESS]. За місцем своєї реєстрації характеризується з позитивного боку, виховує малолітню доньку, у пияцтві, сварках помічений не був. Гр. [PERSON], [INFO], з кінця 2016 року за адресою проживання колишнього чоловіка не проживає. Дану інформацію в письмовому вигляді підтверджують гр.гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд критично ставиться до довідки про заробітну плату № 2 від 02.10.2017 року та характеристику № 3 від 02.10.2017 року, які були видані директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖІ Е ЛЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП», оскільки в ході розгляду справи стронобю позивача за первісним позовом заперечувався той факт, що відповідач працює на вказаному товаристві, у зв'язку з чим в ході судового засідання, яке відбулось 19.02.2017 року, представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся з клопотанням, в якому просив витребувати в [PERSON] оригінал довідки від 02.10.2017р. № 2, виданої ТОВ «ДЖІ ЕЛ ЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП» та витребувати в Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЖІ ЕЛ ЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП» (код ЄДРПОУ 39510628, юридична адреса: 65078, м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. 36, офіс 1101) письмову інформацію щодо того, чи був [PERSON] працевлаштований у цьому підприємстві та чи видавалась йому довідка від 02.10.2017р. № 2 про перебування на посаді заступника директора; витребувати в Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) письмову інформацію: чи подавалось ТОВ «ДЖІ ЕЛ ЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП» (код СДРПОУ 39510628, юридична адреса: 65078, м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. 36, офіс 1101) до Головного управління Державної фіскальної служби України та/або його територіальних підрозділів повідомлення про прийняття на роботу [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], паспорт серії [NUMBER]); Чи існує в Головному управлінні Державної фіскальної служби України та/або його територіальних підрозділах інформація про працевлаштування [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], паспорт серії [NUMBER]) у період з 01.04.2016р. по 19.02.2018р., якщо так, то зазначити: найменування роботодавця, дату прийняття на роботу та розмір доходу у вказаному періоді, у разі звільнення - дату звільнення; Чи сплачувалися податки та інші обов'язкові збори й платежі за період з 01.04.2016р. по 19.02.2018р., з заробітної плати [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], паспорт серії [NUMBER]). Так, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖІ ЕЛ ЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП» повідомило, що довідка № 2 від 02.10.2017 року не видавалась, а [PERSON] не приймався на роботу в товариство. Головне управління Державної фіскальної служби України в Одеській області в свою чергу листом від 27.02.2018 року повідомило про те, що у відповідності до інформації, отриманої з інформаційних систем ДФС, у період з 01.04.2016 по 01.01.2018 «Податкові розрахунки суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку (за ф.№1ДФ)», подані ТОВ «ДЖІ ЕЛ ЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП» (код СДРПОУ 39510628) у період з 01.04.2016 по 01.01.2018 не містять відомостей щодо нарахованої/виплаченої заробітної плати [PERSON] Також, ТОВ «ДЖІ ЕЛ ЕС ЕПЛОЙМЕНТ ГРУП» (код СДРПОУ 39510628) не надавало до ДПІ у Малиновському р-ні м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області «Повідомлення про прийняття працівника на роботу» щодо [PERSON] Інформація стосовно доходів, отриманих [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) у період з 01.04.2016 по 01.01.2018, наведені у додатку згідно якого вбачається, що [PERSON] в період з 01.04.2016 року по 31.12.2017 року У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як наголошує ч.1, ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини Частинами 1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року констатовано, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що позивач [PERSON] тривалий час не має можловості бачитись з малолітньою донькою, яку переховує батько дитини, про що були поданні відповідні заяви до Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області від 25.09.2017 року та до Таїровського відділення поліції Київського відділу поліції в м.Одесі від 07.08.2017 року. Однак, інспектор ювенальної превенції сектору превенції Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області лейтенант поліції Карпов О.М. дійшов висновку про відсутність кримінального провадження за результатами розгляду даної заяви. Відповідно до інформації адміністрації Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка №6» Департаменту охорони здоров'я Одеської міської ради від 11.01.2018р. №01-03/10 повідомлено, що малолітня [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], не проживає, на обліку у поліклініці не перебуває. Відповідно до інформації адміністрації від 25.09.2017р. № К - 11/01-36, представленої Одеським дошкільним навчальним закладом "Ясла - садок" № 174 комбінованого типу Одеської міської ради Одеської області, повідомлено що [PERSON], [INFO], відвідувала дитячий заклад з 02.06.2016 року. На даний час дитина відрахована. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1, ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Судом достеменно встановлено, що відповідач без дозволу матері, позивача по справі, самочинно забрав їх спільну дитину [PERSON], змінив постійне місце її проживання, досить тривалий час переховує доньку та чинить перешкоди у спілкуванні з матір'ю. За таких обставин [PERSON] необхідно відібрати у відповідача і повернути її матері [PERSON] до постійного місця проживання дитини, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Як зазначає п.5, ч.1, ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала Разом з тим, суд бере до уваги той факт, що малолітня [PERSON], [INFO] на протязі тривалого часу - майже півтора року! проживала разом з батьком, матір у даний час вона не бачила та була позбавлена можливості з нею спілкуватись. Більш того, як стверджував представник позивача у судовому засіданні, батько дитини розповів їй про те, що мати померла. Таким чином, суд вважає не доцільним допущення негайного виконання рішення суду, оскільки вказана обставина може негативно вплинути на психічний та емоційний стан дитини, а строк, протягом якого дане рішення набере законної сили, може бути використаний сторонами для можливості мирного врегулювання спору та початку спілкування матері та дитини. Щодо зустрічного позову, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи ситуацію, що склалась між сторонами, а саме тривале непроживання дитини з матір`ю, судом з метою уникнення формального ставлення до долі дитини не було взято до уваги договір про визначення місця проживання дитини, що був укладений між сторонами ще 21.07.2015 року, та доручено Службі у Справах дітей Одеської міської ради підготувати висновок щодо доцільності проживання дитини з одним з батьків саме на теперішній час, а Київській районній адміністрації Одеської міської ради затвердити вказаний висновок на засіданні органу опіки та піклування. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 152/01-11 від 19.03.2018 року «Про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO]», визначено місце проживання дитини з матір'ю [PERSON]. Розглядаючи справу по суті, суд бере до уваги, що позивач за зустрічним позовом на жодному з засідань ради опіки та піклування присутнім не був, до суду не з`явився, не зважаючи на те, що його явка була визнана судом обо`язковою, з будь-якими клопотаннями про витребування та забезпечення доказів не звертався, у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач, [PERSON], не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме не надав жодних характеризуючих документів (працевлаштування, наявності житла, характеристики, і т.і.), які б дали суду підстави для задоволення зустрічного позову, та визначення місця проживання дитини саме з ним. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial