Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], Олександрівський районний відділ в м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу на праві власності належить 1/5 частина квартири [ADDRESS] (колишня назва [PERSON]) в м. Запоріжжі, що підтверджується свідоцтвом №723 про право власності на житло від 08.04.1994 року, яке зареєстровано 31.08.2010 року. Співвласниками зазначеної квартири є [PERSON], якому належить 1/5 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 11.08. 2006 року за реєстровим №2-947 та [PERSON], якому належить: 1/5 частина квартири [ADDRESS] (колишня назва [PERSON]) в м. Запоріжжі на підставі свідоцтва №723 про право власності на житло від 08.04. 1994 року та 2/5 її частини на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] від 13.07.2010 року за реєстровим №2882. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який відповідно до акту №184 від 02.06. 2016 року ЦОА №5 МКП «Основаніє» у квартирі не проживає з 2000 року, проте, добровільно з реєстрації місця проживання не знімається, чим створює позивачеві перешкоди у здійсненні права власності, які зокрема полягають у тому, що вона не може оформити субсидію на квартиру та змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Фактичне місце проживання відповідача їй не відоме. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд позбавити [PERSON] права користування квартирою № 64 в будинку № 32 по вулиці Шкільній в м. Запоріжжі. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надали суду заяву про розгляд справи їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх \~задовольнити. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень не надав. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, надали суду заяви, у яких просили справу розглядати без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Третя особа представник Жовтневого районного відділу в м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області у судове засідання не зявився, про дату час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав суду заперечення щодо залучення їх у якості третьої особи. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті. Відповідно до ст. 197 ч.2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, \~на \~які \~вона посилається \~як \~на \~підставу \~своїх \~вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за \~зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін \~та \~інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 30, 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вилогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.\~ Крім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Відповідно до ст. 7 Закону України „ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" \~Зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 1/5 частина квартири [ADDRESS] (колишня назва [PERSON]) в м. Запоріжжі, що підтверджується свідоцтвом №723 про право власності на житло від 08.04.1994 року. Право власності на вказану частину квартири зареєстровано 31.08.2010 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 27171695. Як вбачається із матеріалів справи співвласниками зазначеної квартири є [PERSON] та [PERSON], а саме [PERSON] належить 1/5 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 11.08. 2006 року за реєстровим №2-947. [PERSON] належить: 1/5 частина квартири [ADDRESS] (колишня назва [PERSON]) в м. Запоріжжі на підставі свідоцтва №723 про право власності на житло від 08.04.1994 року та 2/5 її частини на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 13.07.2010 року за реєстровим №2880. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту №184 про фактичне проживання/не проживання від 02.06.2016 року Центру обслуговування абонентів № 6 Єдиної абонентської служби, [PERSON] у квартирі не проживає з 2000 року. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01. 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначено у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12. 2014 року у справі №6-35436 св14 за наявності рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням окремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав шляхом позбавлення особи права користування квартирою належить судам. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач [PERSON] не є власником спірної квартири, не несе обовязків, що випливають з договору найму житлового приміщення, але залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що спричиняє позивачу перешкоди у користуванні належної їй квартирі та порушує її права власника, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Outcome: approved