Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

29.05.2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку, посилаючись на наступні обставини. [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] в с.Тузли Татарбунарського району Одеської області. За життя остання вчинила на ім'я позивача заповіт, яким заповіла йому земельну ділянку площею 7,45 га, що розташована на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 16 липня 2003 року на ім'я [PERSON] Вказану земельну ділянку [PERSON] має право спадкувати як спадкоємець за заповітом. Останній звернувся до приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу Монастирліу О.П. із заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено з причин, що в заповіті заповідається державний акт, а не сама земельна ділянка, також не зазначено час складання заповіту, чим порушено вимоги ст.1247 ЦК України, а тому нотаріусом рекомендовано позивачу за захистом своїх прав звернутися до суду. В судове засідання представник позивача та позивач не з'явились, але направили до суду заяву з проханням справу заслухати у їх відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги. Представник Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними. Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню у відповідності із положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв'язку з цим, з огляду на належне сповіщення позивача та представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представників позивача та відповідача. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER] від 18.05.2011 року (а.с.5) [PERSON] померла [INFO]. Із заповіту від 15.03.2004 року (а.с.6) вбачається, що позивач є спадкоємцем по заповіту на належний [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] площею 7,45 га. Копією Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 16.07.2003 року (а.с.7) підтверджується, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 7,45 га, розташованої на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Із витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки за №125/15-17 від 13.05.2017 року (а.с.9) вбачається, що вартість земельної ділянки загальною площею 7,45 га, розташованої на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району, власником якої є [PERSON], станом на 01.01.2017 року складає 212 667 грн. 58 коп. З листа приватного нотаріуса Монастирліу О.П. №193/02-14 від 21.03.2017 року (а.с.8) вбачається, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину в зв'язку з тим, що заповідається «належний державний акт…» замість земельної ділянки; в заповіті не зазначено час його складання, чим порушені вимоги ст.1247 ЦК України. З витребуваної судом інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №48009993 від 08.06.2017 року (а.с.20) слідує, що після смерті спадкодавця [PERSON], приватним нотаріусом Монастирліу О.П. заведена спадкова справа №83/2011 за номером у спадковому реєстрі 51992682. До вказаної довідки долучена нотаріально завірена копія заяви [PERSON] від 15.11.2011 року за №83/11 про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.21). Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Частина перша статті 1223 ЦК України передбачає право на спадкування осіб, визначених у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В силу ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Інструкцією "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Міністерства Юстиції від 03.03.2004 року №20/5 та ст.1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складання заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. У судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON], однак отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору він не має можливості у зв'язку з тим, що вищевказаний заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому не зазначений точний час його вчинення, а також вказано, що спадкодавець заповіла не земельну ділянку, а державний акт на право приватної власності на землю, що є помилкою. Однак, враховуючи, що воля спадкодавця [PERSON] була зафіксована письмовим доказом-заповітом, в якому зазначено, що вона заповіла за життя позивачу земельну ділянку, що не заперечує відповідач, заповіт внесений в спадковий реєстр і ніхто з часу смерті спадкодавця заповіт не оспорював, суд вважає, що за [PERSON] може бути визнано право власності по заповіту на земельну ділянку площею 7,45 га, розташовану на території Тузлівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яка належала на праві приватної власності [PERSON], згідно Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 16.07.2003 року.

Outcome: approved