Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

16.03.2021 року представник позивача звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко Антона Сергійовича, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державний нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності в порядку спадкування. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача зазначив, що [PERSON] є сином [PERSON] , [INFO] . [PERSON] помер [INFO] і після його смерті відкрилася спадщина. З метою прийняття спадщини Позивач звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 03 листопада 2020 року Обухівською районною державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу №66682059, номер у нотаріуса: 287/2020. До кола спадкоємців за законом входять: [PERSON] - син померлого, та [PERSON] - донька померлого. З боку Позивача Обухівській районній державній нотаріальній конторі були надані документи на право власності на нерухоме майно, яке належало померлому батьку, а саме: Договір обміну від 30 серпня 1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах та за дорученням [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Іванців В.П., зареєстрованого в реєстрі за №1с1589, далі - «Договір обміну», а також Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №859, підписаний Головою Старобезрадичівської сільської Ради народних депутатів П.М. Марченко 17 вересня 1997 р.. Згідно пункту 1 Договору обміну [PERSON] отримав у власність будинок [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,396 гектарів, розташовану та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, в обмін на квартиру [ADDRESS] . На підставі Договору обміну будинок [ADDRESS] зареєстровано на правах власності за [PERSON] , про що зроблено запис в Реєстрову книгу 1а під №147 від 03.09.1997р., а на земельну ділянку видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №859 від 17 вересня 1997 р. Разом з цим, в ході оформлення спадщини з`ясувалось, що [PERSON] також має Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ без номеру, згідно якого вона нібито набула у власність вищевказану земельну ділянку на підставі Договору дарування №674-с від 24 жовтня 2000 року. Даний Акт нібито зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, підписано Головою Старобезрадичівської сільської Ради народних депутатів П.М. Марченко 25 грудня 2000р.. Далі, на підставі вищевказаного Державного акту серії КВ (без номеру) від 25 грудня 2000р. [PERSON] звернулася до Державного реєстратора Обухівської РДА Київської області Тимченко Антона Сергійовича, який зареєстрував за [PERSON] права власності на земельну ділянку [PERSON] , площею 0,396 га, шляхом дроблення реєстрації прав власності на 2-ї земельні ділянки 0,25 га та 0,1432 га, а саме: Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43550191 від 18.10.2018р. зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0034. реєстраційний номер об`єкта 1669962432231, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.02.2021р.. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18.10.2018р. зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0035. реєстраційний номер об`єкта 1669928232231, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.02.2021р.. Однак за життя [PERSON] нікому не передавав прав власності на вказану земельну ділянку, в тому числі на користь [PERSON] , будь-яких документів на її відчуження та/чи Договору дарування №674- с від 24.10.2000р. з [PERSON] не укладав. Оригінали документів на землю та розташований на ній житловий будинок [ADDRESS] передав на зберігання своєму сину - [PERSON] позивачу у справі, які зберігаються у нього по сьогоднішній день. Враховуючи вищевикладене представник в судовому засіданні просив суд визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, від 25 грудня 2000р., виданий [PERSON] , яка мешкає [ADDRESS] , на земельну ділянку, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко Антона Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43550191 від 18.10.2018р., яким зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0034, реєстраційний номер об`єкта 1669962432231. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко Антона Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18.10.2018р., яким зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0035, реєстраційний номер об`єкта 1669928232231. Визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, яка поділена на 2-і земельні ділянки, тобто: в тому числі на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0034, та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1432 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0035. Ухвалою судді від 08.04.2021 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 24.06.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано від [PERSON] ( [ADDRESS] ) оригінал договору дарування №674-с від 24 жовтня 2000 року, за яким остання отримала право власності на земельну ділянку площею 0,396 га, розташовану на території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, що належала на праві власності [PERSON] . Витребувано від [PERSON] ( [ADDRESS] ) оригінал державного акту на право приватної власності на землю серії КВ без номеру, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, підписаного Головою Стабезрадичівською сільською радою народних депутатів Марченко П.М. 25 грудня 2000 року на земельну ділянку площею 0,396 га, розташовану на території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, що належала на праві власності [PERSON] . Витребувано від Обухівської районної державної адміністрації (08700, м. Обухів, вул. Малишка,10) належним чином завірені копії документів на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексовий номер 43550191 від 18.01.2018 року зареєстровано 10.10.2018 року за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3223187707:06:0011:0034, реєстраційний номер об`єкта 1669962432231. Витребувано від Обухівської районної державної адміністрації (08700, м. Обухів, вул. Малишка,10) належним чином завірені копії документів на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексовий номер 43549469 від 18.01.2018 року зареєстровано 10.10.2018 року за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер 3223187707:06:0011:0035, реєстраційний номер об`єкта 1669962432231. Ухвалою суду від 02.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, крім того повідомив, що покійний батько позивача за все своє життя належну йому земельну ділянку нікому не відчужував, та все своє життя займався її утриманням. Окрім того за дозволом [PERSON] позивач зі своєю цивільною дружиною користувались даною нерухомістю, окрім них інші користувачі були відсутні. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, крім того повідомив, що на даний час він з своєю сестрою не спілкується має не люб`язні відносини, покійний його батько не міг подарувати своїй доньці вказану земельну ділянку, так як відносини з ним та відповідачкою [PERSON] також були погані. Сестра рано одружилась та мешкала зі своїм чоловіком, окремо. Всі правовстановлюючі документи зберігались у покійного батька, про те, що батько подарував своїй доньці земельну ділянку позивач дізнався після його смерті. Представник відповідача [PERSON] адвокат Костюк В.О. в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, просив застосувати строки позовної давності, крім того повідомив, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок. Представником позивача не вірно обраний спосіб захисту, у зв`язку з не оспорюванням договору дарування № 674-с від 24 жовтня 2000 року. Оспорюванні державні акти на власність відповідачки виготовляв покійний батько сторін [PERSON] .. Будь яких неправомірних дій [PERSON] не вчиняла, а викладенні обставини в позовній заяві є безпідставними та не обґрунтованими. Державний реєстратор прав на нерухомість Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко Антон Сергійович в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, крім того повідомив, що державна реєстрація відбувалась на підставі наявних документів, та відповідно до чинних норм законодавства. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є дружиною позивача [PERSON] , разом з позивачем вони проживають в м. Обухові з 2013 року. Документи на земельну ділянку все життя зберігались у покійного батька чоловіка та нікому не передавались. Відповідачка [PERSON] це сестра позивача, ще в 2018 році вона хотіла протиправно заволодіти правовстановлюючими документами на нерухоме майно, однак [PERSON] їй перешкодив. В 2020 році батько чоловіка помер, потім [PERSON] повідомила, що вона підробила документи та отримала земельну ділянку в совою власність. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державний нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори в судове засіданні представника не направив, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Інші особи в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, в тому числі й через офіційний веб сайт суду. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, представника відповідача, державного реєстратора, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , [INFO] . [PERSON] помер [INFO] і після його смерті відкрилася спадщина. До кола спадкоємців за законом входять: [PERSON] - син померлого, та [PERSON] - донька померлого. З боку Позивача Обухівській районній державній нотаріальній конторі були надані документи на право власності на нерухоме майно, яке належало померлому батьку, а саме: Договір обміну від 30 серпня 1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах та за дорученням [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Іванців В.П., зареєстрованого в реєстрі за №1с1589, а також Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №859, підписаний Головою Старобезрадичівської сільської Ради народних депутатів П.М. Марченко 17 вересня 1997 р.. Згідно пункту 1 Договору обміну [PERSON] отримав у власність будинок [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,396 гектарів, розташовану та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, в обмін на квартиру [ADDRESS] . На підставі Договору обміну будинок [ADDRESS] зареєстровано на правах власності за [PERSON] , про що зроблено запис в Реєстрову книгу 1а під №147 від 03.09.1997р., а на земельну ділянку видано Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №859 від 17 вересня 1997 р. Окрім того на підставі рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко Антона Сергійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18.10.2018р., зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0035, реєстраційний номер об`єкта 1669928232231. На ім`я відповідачки [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ без номеру, згідно якого вона набула у власність вищевказану земельну ділянку на підставі Договору дарування №674-с від 24 жовтня 2000 року. Даний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, підписано Головою Старобезрадичівської сільської Ради народних депутатів П.М. Марченко 25 грудня 2000р. На підставі вищевказаного Державного акту серії КВ (без номеру) від 25 грудня 2000р. [PERSON] звернулася до Державного реєстратора Обухівської РДА Київської області Тимченко Антона Сергійовича, який зареєстрував за [PERSON] права власності на земельну ділянку [PERSON] , площею 0,396 га, шляхом дроблення реєстрації прав власності на 2-ї земельні ділянки 0,25 га та 0,1432 га, а саме: Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43550191 від 18.10.2018р. зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0034. реєстраційний номер об`єкта 1669962432231, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.02.2021р. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18.10.2018р. зареєстровано 10.10.2018р. за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер 3223187707:06:011:0035. реєстраційний номер об`єкта 1669928232231, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.02.2021р., Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже судом встановлено, та не спростовано позивачем, що спірні земельні ділянки, які належать [PERSON] набуті нею у власність на підставі договору дарування №674-с від 24.10.2000 року. Право власності [PERSON] на земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідачі, власники земельних ділянок набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, які згідно рішення суду у іншій справі не суперечать вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав. Позивач обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із власності його батька. Відповідач [PERSON] була учасником правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із власності покійного батька позивача, на підставі договору дарування, ніким не оспорюваного та на момент винесенні відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, тому не повинна нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених позивачем в якості обгрунтування позову, підстави для позбавлення її об`єктів права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Як вбачається із обставин справи, відповідач є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки отримала їх у третьої особи, покійного батька на підставі чинного правочину у передбачений законом спосіб, при цьому не допускала будь-якої неправомірної поведінки. Таким чином, визначені позивачем правові підстави для витребування із володіння відповідача земельні ділянки суд вважає юридично неспроможними оскільки витребування спірних земельних ділянок шляхом визнання недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, від 25 грудня 2000р., виданий [PERSON] , яка мешкає [ADDRESS] , на земельну ділянку, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області у відповідача не грунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги суд вважає необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із чинним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд в наданій частині не надає правової оцінки оскільки суд, застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі. Однак, позовні вимоги по суті залишились недоведеними, тому це є достатньою підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що розташована та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.9,10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Outcome: dismissed