Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

26 лютого 2020 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, вказавши заінтересованою особою [PERSON] .В заяві зазначила, що проживає за адресою [ADDRESS] , де за цією ж адресою проживають її донька [PERSON] разом із її родиною дітьми та її чоловіком [PERSON] .В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що за час її проживання за вищевказаною адресою стосунки з донькою та її чоловіком, [PERSON] , значно погіршилися. Вона постійно знаходиться під психологічним тиском з боку доньки та її чоловіка. Останні постійно провокують сварки із нею та всілякими способами намагаються виселити її із будинку. Зокрема, це словесні образи та погрози застосування фізичного насильства, залякування, перешкоджання у користуванні будинком. З цього приводу вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Згодом, [PERSON] перейшов від психологічного до фізичного насильства, яке проявилась у тому, що 23.01.2020 року біля 19 години 50 хвилин за адресою проживання [PERSON] вдарив її ногою в живіт справа, після чого вона впала та вдарилась об дерев`яну стільницю столу поперековою областю і хребтом. У зв`язку із чим був викликаний наряд поліції. Співробітниками поліції був здійснений виклик невідкладної швидкої допомоги. Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР № 08/4711 23.01.2020 року було проведено обстеження стану здоров`я [PERSON] , надано консультаційний висновок лікаря-спеціаліста в якому вказано, щовона була оглянута травматологом та поставлено діагноз: «забій поперекового відділу хребта, забій м`яких тканин в області правого тазостегнового суглоба, алкотестер 0,00 %». Проте, після приїзду наряду поліції ситуація не змінилася. Навіть після реєстрації кримінального провадження за фактом нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] неодноразово словесно погрожував їй фізичною розправою та залякував її, як вона зазначає, з метою виселення її з будинку. Посилаючись на вищенаведені обставини, заявниця просила видати обмежувальний припис, яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, строком на шість місяців, а саме : 1) зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою [ADDRESS] , в будь-який час доби; 2) заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] в жтловоу будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] ; 3)заборонити [PERSON] наближатися на відстань більшу ніж 100 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] ; 4) заборонити [PERSON] особисто тачерез третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у невідомому для нього місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, 4) заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В судововому засіданні заявниця та її представник пояснили обставини справи, підтримали заяву та просили її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він вбачає у даному приписі обмеження його права користуватися житлом, обмеження його сімейних прав, оскільки віддалить його від дружини, яка потребує його підтримки, та неможливості спілкування з дітьми, з якими у нього дуже близькі стосунки, вбачав у даних діях заявниці штучне створення умов віддалення його від дружини, з метою подальшого тиску на неї щодо відмови від частини домоволодіння яке їй належить на праві власності на підставі договору дарування. Який на теперішній час оскаржується заявницею у суді. Зазначив, що жодного разу фізчного насилля до заявниці не застосовував, а конфліктні ситуації які між ними виникали спровоковані саме заявницею. Надав заперечення на вказану заяву, де зазначив, що категорично заперечує проти заяви щодо видачі обмежувального припису. Представник [PERSON] вказав про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису відносно [PERSON] , в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення ним щодо заявниці насильства. А наявність зареєстрованого кримінального провадження, на його думку, жодним чином не доводить факту вчинення дій, що кваліфікуються за ч. 1 ст. 125 КК України, та інших дій, які можуть бути кваліфіковані як вчинення домашнього насильства відносно заявниці. При цьому зазначає, що відповідно до ст.\~62\~Конституції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. \~\~\~\~\~\~ Заінтересована особа [PERSON] заперечувала проти задоволення заяви пославшись на те, що доводи викладені у заяві її матері [PERSON] не відповідають дійсності. В тому числі зазначила, що [PERSON] не вчиняє щодо заявниці ні фізичного, ні психологічного насильства, при цьому не заперечувала наявність конфліктних ситуацій. Також посилалась на те, що обмеження права чоловіка перебувати за місцем їх спільного проживання, негативно сприймуть її малолітні діти, до яких [PERSON] ставиться як до рідних, та завдасть перешкоди у їх спілкуванні. \~Вислухавши пояснення заявника, її представника, їх доводи та заперечення, пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заява підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що заявниця вважає, та на даний час [PERSON] вчиняє психологічне, фізичне насильство в сім`ї проти неї. З даного приводу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів (поліції) та за її зверненням ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова зобов"язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Однак, образи щодо неї з боку [PERSON] не припитяються, та вона знову зверталася до поліції. \~\~Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що вимоги про застосування обмежувального припису мотивовані застосуванням до неї домашнього насильства, що полягає у діях психологічного характеру. Зокрема, це словесні образи та погрози застосування фізичного насильства, залякування з метою змусити її забрати речі та виселитися. Крім того, [PERSON] посилалась на вчинення [PERSON] щодо неї кримінального правопорушення, тобто застосування ним фізичного насильства. Судом встановлено,\~що заявниця\~ разом\~зі своєю\~донькою,\~ [PERSON] ,\~її дітьми,\~та [PERSON] \~проживають за\~адресою:\~ [ADDRESS] .,\~ на спільному подвір`ї у різних частинах житлового будинку і між ними виникли неприязні відносини у зв`язку з порядком користування будинком. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який набрав чинності 07 січня 2018 року. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно п.3 ч.1 ст.1\~ЗУ «Про\~запобігання та\~протидію домашньому\~насильству» (далі Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до п. 14, 17 ч.1 ст.1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Пунктом 4 частини 2 статті 3 Закону визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя). Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать обмежувальний припис стосовно кривдника. ( п.2 ч.1 ст.24 Закону) За пунктом 7 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. А частиною третьою вказаної статті передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.(ч.4 ст. 26 Закону) У пункті 9 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4\~ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6\~ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За наданих заявником доказів та фактичних відносин сторін, заява [PERSON] підлягає частковому задовленню. В судовому засіданні допитані свідки як за клопотання заявниці, так і за клопотанням заінтересованої особи, які повідомили, що в родині дійсно відбуваються сварки, конфлікти. На підставі оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 77, 81 ЦПК України, встановивши, що між сторонами існує конфлікт щодо користування домоволодінням, в яком сторони спільно проживають, який виник практично після одруження заінтересованих осіб, та з часом посилюється, з урахуванням того, що зважаючи на психологічні особливості обох сторін конфлікт між ними становиться все більш інтенсивним, форми спілкування сторін виходять за межі загальноприйнятого стандарту, свідками чого є також діти, суд вважає, що тимчасове обмеження [PERSON] у спілкуванні із заявницею є вимушеним заходом, проте буде відповідати інтересам обох сторін. Суд погоджується з доводами заявниці про те, що обставини здійснення заінтересованою особою відносно заявника психологічного насильства об`єктивно не передбачали присутності свідків та можливості фіксації нею протиправних дій відносно неї. Суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON] виникають конфліктні ситуації. Саме з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, суд вважає, що видача обмежувального припису надасть можливість родині емоційно заспокоїтися та вирішити питання спільного користування майном остаточно. При цьому суд відхиляє доводи вчинення [PERSON] фізичного насильства щодо заявниці, оскільки наявність кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненням заявника, не є доказом вини [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. \~\~На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial