Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та звільнення від аліментів, посилаючись на те, що між ним та відповідачем, 05.10.2013 року зареєстровано шлюб, укладений у відділі реєстрації актів цивільного стану Рускополянського виконкому Черкаської області, про що зроблений актовий запис № 23. 28.09.2015 року Черкаським районним судом Черкаської області було винесено рішення про розірвання шлюбу між ним та відповідачем. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], який з 24 серпня 2015 року проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, що підтверджується поясненнями та довідкою сусідів [PERSON], [PERSON]. Також у вихованні дитини приймають участь його батьки [PERSON] та [PERSON]. 17 червня 2015 року Черкаським районним судом Черкаської області винесено рішення, яке вступило в законну силу 28.06.2015 року, про стягнення з нього аліментів на користь його сина [PERSON], 2014 року народження, але в зв'язку з тим, що мати 31.08.2015 року відмовилася від виховання за дитиною, при цьому написавши йому розписку за участю свідка [PERSON], та в подальшому не брала участі по догляду за дитиною. Він не може забезпечити належний рівень життя для дитини, тому мати, яка може сплачувати аліменти на рівні ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Просить суд стягнути з [PERSON], 1993 року народження, на користь [PERSON], 1978 року народження, аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 серпня 2015 року і до повноліття дитини. Звільнити з 24 серпня 2015 року, [PERSON], 1978 року народження, від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], так як він знаходиться з 24.08.2015 року повністю на його утриманні. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, заперечували проти стягнення аліментів, та не погодилися з датою звільнення від сплати аліментів. Заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. В судовому засіданні встановлено, що 05.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Русько-Полянської сільської ради Черкаського району, актовий запис № 23. В період шлюбу у них народилася спільна дитина, син - [PERSON], [INFO]. 28 вересня 2015 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2015 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 квітня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Комплексний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що аліменти на утримання дитини підлягають сплаті тим з батьків, який проживає окремо від дитини. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON], який суду пояснив, що в минулому він знаходився в дружніх стосунках з сторонами по справі, однак на даний час у нього з ними конфлікт інтересів. Зі слів позивача знає, що син проживає з батьком. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], оскільки покази надавалися ним лише зі слів позивача [PERSON], сам він нічого не знає і не бачив де проживає неповнолітній син сторін. Крім того ,на момент розгляду даної справи у свідка [PERSON] зі сторонами по справі, виник конфлікт інтересів. Свідок [PERSON], яка являється матір'ю відповідача [PERSON], суду пояснила, що дитина приблизно з серпня 2016 року проживає з позивачем [PERSON] Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості по аліментах відповідно до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виданої Соснівським відділом державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, заборгованість по аліментам [PERSON] станом на 01.06.2018 року становить 45203,65 грн. Відповідно до ч. З ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частина 2 ст. 197 СК України передбачає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Оскільки судом встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем та знаходиться на його повному утриманні, а відповідач проживає окремо від дитини за іншою адресою та не бере участі у вихованні та утриманні сина, тому суд приходить до висновку, що позовна вимога про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, які стягуються з нього за рішенням суду, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. За згодою батьків дитина має проживати у будь-кого з батьків чи інших близьких родичів, що не змінює встановлених обов"язків з утримання дитини та визначеного місця постійного проживання. Враховуючи той факт, що сторони в судовому засіданні не дійшли згоди щодо строку звільнення від сплати заборгованості по аліментам, оскільки кожен з них стверджує про різні дати, крім того в судовому засіданні встановлено, що сторони після розірвання шлюбу деякий час проживали разом, дитина також проживала з матір'ю позивача, що і не заперечується сторонами, суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно звільнити від сплати заборгованості по аліментам з 10.04.2017 року, оскільки рішенням Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 10.04.2017 року № 253 визначено місце проживання малолітнього [PERSON], який народився [INFO], разом з батьком [PERSON]. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов'язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості (договору) між батьками про сплату аліментів. Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов'язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров'я та матеріального становища дитини, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини. Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з батьком, перебуває на його утриманні, та відповідно до вимог сімейного законодавства має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач [PERSON], мати дитини, є особою працездатного віку, на утриманні інших осіб не має, а тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможна надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Посилання відповідача на той факт, що нею надається матеріальна допомогу на утримання сина [PERSON], суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів, які б підтверджували даний факт. Надана суду відповідачем одна квитанція про сплату коштів за відвідування дитиною дитячого садка не свідчить про надання [PERSON] постійної матеріальної допомоги своєму сину. Згідно ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи, що [PERSON] з позовною заявою про стягнення аліментів та звільнення від аліментів звернувся до суду 24.04.2018 року, а тому і аліменти з відповідача необхідно стягувати з 24.04.2018 року, а не з 24.08.2015 року як просить позивач. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Враховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» де встановлено з 01 січня 2018 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 1492 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини підлягає частковому задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved