Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинковолодінням, що знаходиться в [ADDRESS] та вселення. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1992 року, а в 2001 року шлюб між ними розірвано. В шлюбі в них народилося п'ятеро дітей, які проживають разом з нею. За час спільного проживання вона з відповідачем побудували житловий будинок, в який перейшли проживати в 2000 році. Рішенням виконкому Пасічнянської сільської ради №28 від 31.07.2001 року за нею було визнано право власності на даний житловий будинок і на підставі цього видано свідоцтво про право власності. За останні роки їх з відповідачем спільного сімейного життя, а також після розірвання шлюбу, між ними склалися вкрай неприязні відносини. Відповідач почав зловживати спиртними напоями, в нетверезому стані постійно влаштовував скандали, бійки, створивши своєю поведінкою нестерпні умови для проживання. Вона неодноразово зверталася із скаргами на протиправні дії відповідача, однак позитивного результату вони не давали. Переживаючи за спокій і здоров'я своїх дітей та себе, вона змушена були перейти проживати до своїх батьків. За ці роки вона намагалася повернутися до свого житлового будинку, однак відповідач її не пускав, влаштовував скандали, викидував речі, а з 2009 року привів в будинок іншу жінку. На даний час вона бажає з дітьми повернутися проживати до власного житлового будинку, і оскільки в добровільному порядку вирішити дане питання вона з відповідачем в може, тому змушена звернутися в суд з позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному об'ємі з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити, зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні домоволодінням, що знаходиться в [ADDRESS] та вселити її з дітьми [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1994 року народження, [PERSON], 1995 року народження, [PERSON], 1998 року народження та [PERSON], 2002 року народження в належний їй на праві власності житловий будинок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що житловий будинок, на який претендує позивач, вони почали будувати на земельній ділянці його бабусі ще за час їх спільного сімейного проживання. Яким чином позивачка оформила на себе право власності на спірний житловий будинок, він не знає, так як рішенням Надвірнянського районного суду в 2002 році рішення виконкому №32 від 31.07.2001 році, яким визнано право власності на житловий будинок за позивачкою, було визнано незаконним. Даний житловий будинок належить його матері і більше 10 років позивач немала жодний претензій до нього з приводу проживання. Тому вважає позов безпідставним і просить в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.60 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.03.1002 року і в шлюбі в них народилися п'ятеро дітей - [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1994 року народження, [PERSON], 1995 року народження, [PERSON], 1998 року народження та [PERSON], 2002 року народження. Шлюбі між сторонами розірвано 24.09.2001 року, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.39). За час спільного проживання сторони побудували житловий будинок в [ADDRESS] в який перейшли проживати в 2000 році, про що самі не заперечують. Право власності на житловий будинок оформлено на позивача [PERSON] Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, позивачці на праві приватної власності належить ціле домоволодіння , що знаходиться в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконкому Пасічнянської сільської ради №28 від 31 липня 2001 року (а.с.4). У зазначеному будинку проживає відповідач разом з сім'єю, що також не заперечується самими сторонами в судовому засіданні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини і відповідач тривалий час чинить перешкоди позивачу у користуванні її будинком, що підтверджується змістами вироку Надвірнянського районного суду від 30.11.2001 року, актами судово-медичного огляду на ім'я [PERSON], відповідями Надвірнянського РВ УМВС постанов про відмову у порушенні кримінальних справ та поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які в судовому засідання підтвердили, що позивач та відповідач за час перебування в шлюбі почали будівництво житлового будинку в с.Пасічна. Будівництво в основному проводила [PERSON] та її рідня. Відповідач створив такі нестерпні умови для проживання, що [PERSON] з дітьми змушена була перейти проживати до своїх батьків. Позивачка є власником будинку, а тому будь-які перешкоди у користуванні її власністю повинні бути усунуті. Посилання відповідача [PERSON] про неправомірність набуття права власності позивачки на житловий будинок суд вважає необґрунтованим, оскільки свідоцтво про право власності на житловий будинок від 24.09.2001 року є чинним, а вимоги про його недійсність не є предметом спору у даній справі. З цих же підстав суд не приймає до уваги пояснення свідка [PERSON] про те, що спірний житловий будинок був побудований нею і належить тільки їй, оскільки жодних належних доказів з цього приводу вона суду не надала, а її пояснення суперечать поясненням самого відповідача, який стверджував в суді, що житловий будинок вони будували разом з позивачкою для спільного проживання. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пункт 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Такі правові позиції Європейського суду з прав людини містяться в рішеннях у справах «Пауел та Райтер проти Великобританії», «Джілов проти Великобританії». Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що відповідачем по відношенню до позивача порушуються норми як цивільного, так і житлового законодавства України. Стосовно вимоги позивача [PERSON] про вселення її разом з дітьми [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1994 року народження, [PERSON], 1995 року народження, [PERSON], 1998 року народження та [PERSON], 2002 року народження в належний їй на праві власності житловий будинок, то в даному випадку суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття. Діти сторін по справі [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1994 року народження та [PERSON], 1995 року народження на час звернення їх матері [PERSON] з даним позовом до суду вже досягли повноліття і самі вправі звернутися в суд за захистом своїх прав чи інтересів, або вповноважити на це іншу особу. Позивач [PERSON] не надала суду жодних доказів того, що її сини [PERSON], 1993 року народження, [PERSON], 1994 року народження та [PERSON], 1995 року народження вповноважили її представляти їх інтереси в суді по даній справі. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, ст. ст. ст.ст. 317, 319, 321, 387, 391 ЦК України, ст. 150, 155 ЖК України,

Outcome: dismissed