Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

16 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та договору дарування земельної ділянки. Просив визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,025 га., кадастровий номер 1210100000:07:251:0024, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Гончарова, земельна ділянка 23а, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 19 жовтня 2017 року №4877, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що він є власником 46/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Гончарова, 23а. Власником 54/100 часток зазначеного домоволодіння є [PERSON] Згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 1999 року земельна ділянка була розділена між ними пропорційно їх часток. Зокрема йому було виділено 467 кв.м., а відповідачу 548 кв.м. земельної ділянки, 90 кв.м. виділено в загальне користування. Коли він придбав будинок в нього була земельна ділянка площею 750 кв.м., за яку він сплачував земельний податок з 1977 року. Порядок користування земельною ділянкою, був визначений ще попередніми власниками, і вони придбавши будинки теж користувались земельною ділянкою, згідно давно вже визначеного порядку. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2932 від 23.11.2000 року відповідачка [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 520 кв.м. Отримана відповідачем у власність земельна ділянка розташована таким чином, що унеможливлює йому проведення до свого будинку комунікацій, зокрема води. Та взагалі значно ускладнює йому доступ до його будинку, неможливо зробити під'їзд до будинку, який повинен бути згідно державних будівельних норм №360-92, що є порушенням його законних прав. Він звернувся до БТІ, де йому роз'яснили, що виділення частки, а відповідно і реєстрація будинків в загальну часткову власність здійснена на підставі акту конкретного користування, складеного БТІ 20.04.1990 року. При ознайомлені в БТІ з інвентарною справою, він побачив, що в акті конкретного користування в графі де повинен стояти його підпис, стоїть підпис зроблений олівцем від його імені, але не ним. Підпис [PERSON] взагалі відсутній. В зв'язку з підробкою його підпису він звернувся з заявою до Шевченківського відділення поліції, де було відкрито кримінальне провадження. В межах кримінального провадження 23 січня 2017 року була проведена почеркознавча експертиза, відповідно до висновків якої підпис [PERSON] в акті користування від 20.04.1990 року виконаний іншою особою. Таким чином, в основу прийняття рішення по визначенню часток земельної ділянки було покладено акт конкретного користування, який він не підписував, тобто підроблений документ, що спричинило протиправне виділення часток, визнання домоволодіння таким, що знаходиться у частковій сумісній власності, та пропорціональний розподіл земельної ділянки. На підставі цього, вважає, такий розподіл земельної ділянки незаконним, а, відповідно, незаконним і подальше отримання у власність відповідачем частки земельної ділянки, який вона оформила Державним актом. При виготовлені документації для оформлення права власності відповідачем [PERSON], він, як суміжний землекористувач не погоджував зовнішні межі земельних ділянок, протокол або акт погодження зовнішніх меж земельної ділянки він не підписував, тому, на його думку, право власності на земельну ділянку відповідачем було оформлено з порушеннями. Він на законних підставах набув право користування земельною ділянкою і цього права у встановленому законом порядку позбавлений не був. Відповідачка [PERSON] в порушення закону отримала державний акт про право власності на землю, на підставі якого в подальшому подарувала земельну ділянку [PERSON] Оскільки вищезгаданий акт про право власності на земельну є недійсним з вищевикладених підстав, то і документів які б підтверджували право власності на подаровану земельну ділянку за [PERSON] не існує, а відповідно в неї немає і права власності, і вона не має права розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. Виходячи зі змісту норм ЦК України подарувати можливо тільки ту річ, власником якої є дарувальник. Оскільки [PERSON] в разі визнання судом державного акту про право приватної власності на землю недійсним, буде вважатися такою, яка не мала права власності на земельну ділянку то і подарувати її вона не мала жодного права, а тому і безпосередньо договір дарування є незаконним та підлягає визнанню його недійсним. 29 березня 2018 року, 02 квітня 2018 року [PERSON] надав до суду доповнення та пояснення у справі. 10 квітня 2018 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, де зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволення через наступне. Позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду. До матеріалів справи додано клопотання про поновлення пропущеного для звернення до суду. У вказаному клопотанні позивач зазначає, що про наявність конкретного користування він дізнався після звернення до «БТІ» у грудні 2014 року, але до матеріалів справи не додано жодних документів на підтвердження факту звернення саме у грудні 2014 року та факту отримання відповіді у грудні 2014 року. І саме у грудні 2014 року звернувся до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. На підтвердження цієї обставини позивачем було надано витяг з кримінального провадження № 12014040640005493, з якого вбачається, що датою внесення відомостей до ЄРДР 12 грудня 2014 року. Фабула: невідома особа 20 квітня 1990 (саме дата акту конкретного користування) шахрайським шляхом заволоділа майном, спричинила [PERSON] матеріальну шкоду. Позивач станом на 12 грудня 2014 року мав відомості, що в акті конкретного користування від 20 квітня 1990 року стоїть не його підпис, а до суду позивач звернувся лише у лютому 2018 року. Таким чином, позивачем пропущений строк на звернення до суду. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач дізнався про порушення своїх прав, як мінімум, 12 грудня 2014 року, а до суду звернувся з пропуском трирічного строку. Підстав для зупинення перебігу строків позовної давності, передбачених ст. 263 ЦК України, позивачем не наведено. Наявність кримінального провадження з підстав підроблення підпису не свідчить про зупинення перебігу строків позовної давності. Також позивачем не надано доказів переривання перебігу позовної давності, передбачених ст. 264 ЦК України. Позивач посилається на ту обставину, що не мав відомостей щодо акту конкретного користування від 20 квітня 1990 року. Але на їх думку вказане не відповідає дійсності. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 1997 року було відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] про визнання незаконним рішення виконкому Красногвардійської ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 408 від 15 жовтня 1993 року про визначення частки домоволодіння закріпленим в праві власності за [PERSON] 54/100 частин домоволодіння 23 по вул. Гончара у м. Дніпропетровськ; визнання незаконним рішення 315/2 від 24 червня 1992 року про визначення за Ісаєвими 1. 46/100 частки того ж домоволодіння; скасування рішення виконкому номер 319/18 від червня 1990 року про узаконення частки домоволодіння за [PERSON] До відзиву додано копію рішення виконкому Красногвардійської районної ра. народних депутатів № 408 (виправлено на 406/4) від 15 жовтня 1993 року, яке оскаржу," позивач. Рішення містить наступний текст: «до виконкому районної ради народи депутатів звернулася гр. [PERSON] з проханням затвердити ідеальну частку домоволодіння 23-а по вул. Гончарова згідно акту, представленого міжміським бюро технічної інвентаризації від 20 квітня 1990 р.». Тобто, рішення виконкому містить посилання на документ, про наявність якого, за словами позивача, він дізнався лише у 2014 році, хоча оскаржував рішення виконкому ще у 1997 році. В подальшому, позивач [PERSON] оскаржив рішення суду від 24 жовтня 1997 року, але ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 24 листопада 1997 року у задоволенні його скарги було відмовлено. В рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 1998 року зазначено, що ухвалою суду було припинено провадження по скарзі [PERSON] про визнання незаконними рішення виконкому № 318, 408, оскільки є рішення суду, яке набуло законної сили, від 24 жовтня 1997 року. Тобто, знову позивач [PERSON] оскаржив рішення виконкому № 408, яке було винесено на підставі акту конкретного користування від 20 квітня 1990 року. Таким чином, підбиваючи підсумок викладеному, можна дійти до висновку, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду, а тому просимо суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. В своєму позові позивач посилається на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 1999 року, яким земельна ділянка була розподілена між [PERSON] та [PERSON]: позивачу - 467 кв. м., відповідачу - 548 кв. м. Позивач не долучає до позовної заяви копію вказаного рішення. Відповідач по справі [PERSON] також не має вказаного рішення. До канцелярії суду подано клопотання про витребування з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська вказаного рішення. Позивач після 1999 року неодноразово намагався переглянути рішення від 04 червня 1998 року на нововиявленими обставинами. Так, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська віл 25 березня 2010 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами судового рішення від 04 червня 1999 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами судового рішення від 04 червня 1999 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою. Як вбачається з наданих документів, підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою була проведена експертиза. Тому підставою для розподілу земельної ділянки був не акт конкретного користування, а інші документи. Тому підроблений підпис у Акті конкретного користування не може слугувати підставою для визнання недійсним державного акту, рішення виконкому та договору дарування земельної ділянки. Позивачем не доведено свою позицію з посиланнями на норми законодавства, які були порушено підчас винесення рішення виконкому, видачі державного акту та укладання договору дарування. Також, позиція позивача ніяким чином не обґрунтована належними та допустимими доказами. Єдиною підставою, на думку позивача, для визнання недійсним рішення, акту, договору, є підроблений підпис на акті конкретного користування. Але позивач ніяким чином не доводить причинно-наслідковий зв'язок між документом та виділенням земельної ділянки. На нашу думку, акт конкретного користування ніяким чином не спричинив виділе земельної ділянки позивачу та відповідачу [PERSON], тому позовні вимоги не підлягає задоволенню. Більш того, в акті конкретного користування відсутній підпис відповіде [PERSON] Позивач зазначає, що отримана відповідачем у власність земельна ділянка розташована таким чином, що унеможливлює позивачу проведення до свого буди комунікацій, зокрема води, та взагалі значно ускладнює йому доступ до будинку. Але позивачем не надано жодних доказів викладених обставин. Також зазначимо, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає викладеним обставинам. Оскільки для усунення перешкод в проведенні комунікацій можливо встановити сервітут, але ж ніяк не визнавати недійсними правовстановлюючі документи. 27 квітня 2018 року [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, де зазначає що, представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, у якій він не погодився з твердженнями викладеними у позові, та зазначив, що ним порушено строк позовної давності, не надано доказів на підтвердження своїх вимог, обрано невірний спосіб захисту. В грудні 2014 року він був на прийомі у керівника БТІ, з проханням надати документ на підставі якого його будинок було оформлено в сумісну часткову власність з [PERSON] О В. Йому надали інвентарну справу в якій знаходився акт конкретного користування в якому був не його підпис, а підпис [PERSON] взагалі був відсутній. Що стосується пропуску строку, то вважає, що строк звернення ним не пропущений, оскільки він дізнався про підробку підпису в акті конкретного користування в грудні 2014 року, а до суду звернувся з позовною заявою 18 травня 2017 року (справа №204/299/17). Суддя Тітова І.В. ухвалою від 19.05.2017 року залишила його позов без руху та надала строк для усунення недоліків. Після чого, позовна заява була повернута, оскільки недоліки не було усунуто. Після цього ним подавались позовні заяви, які попадали на розгляд різним суддям Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Всі подані ним позови також були повернуті (ухвали по справі №204/3769 від 27.06.2017 року, №204/5429 від 04.09.2017 року, №204/6906 від 21.11.2017 року, №204/7967 від 18.12.2017 року, №204/848 від 15.01.2018 року). 16 лютого 2018 року він подав позовну заяву про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на земельну ділянку та договору дарування земельної ділянки. Суддя Нізік О.В. винесла ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надала строк для усунення недоліків. Недоліки ним були усунені, після чого було відкрито провадження у справі. Таким чином, вважає, що строк звернення до суду пропущений не був. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що спір триває близько 20 років, такий самий строк він не може провести комунікації до будинку, строк звернення до суду не пропущений, підпис у Акті підроблений, не його. У судовому засіданні відповідачка та адвокат [PERSON] заперечували проти заявлених позовних вимог, просили застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Інші сторони у судове засідання не зявились. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, [PERSON] є власником 46/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Гончарова, 23а, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння (а. с. 16). Згідно наданої до суду копії Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0520 га за адресою: місто Дніпропетровськ, Гончарова, будинок 23/1 (а. с. 26). Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. ст. 2, 4, 12, 76 - 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно частин першої та другої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вирішуючи вимогу позивача про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932 (а. с. 26), суд виходить з наступного. [PERSON] звернувся до суду із клопотанням про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з відповідним позовом (а. с. 31), в якому зазначає про наявність акту конкретного користування представленого міжміським БТІ від 20.04.1990 року, про який він дізнався тільки після звернення до «БТІ» у грудні 2014 року та в якому підроблений його підпис. Згідно наданого позивачем до матеріалів справи витягу з кримінального провадження № 12014040640005493 № 1, дата надходження заяви, повідомлення або виявлення з іншого джерела від заявника/потерпілого [PERSON] 12.12.2014 р. У фабулі вказаного витягу зазначено, що 12.12.2014р. до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшла заява [PERSON] про те, що 20.04.1990 року невстановлена особа в невстановлений слідством час, знаходячись за адресою: м. Дніпропетровськ, Бабушкінський район, вул. Леніна,9, шахрайським шляхом, заволоділа майном, чим спричинила [PERSON] матеріальну шкоду ( а. с. 15). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] та її адвокат [PERSON] заявили до суду про застосування строку позовної давності у даному спорі (а. с. 126, 127). Підстав для зупинення перебігу строків позовної давності, передбачених ст. ст. 263, 264 ЦК України, позивачем не наведено, судом не встановлено. Наявність кримінального провадження з підстав підроблення підпису не свідчить про зупинення перебігу строків позовної давності. Позивач також посилається на ту обставину, що не мав відомостей щодо акту конкретного користування від 20 квітня 1990 року. Проте, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 1997 року відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] про визнання незаконним рішення виконкому Красногвардійської ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 408 (виправленого на 406/4) від 15 жовтня 1993 року. (а. с. 129-131). Згідно рішення виконкому Красногвардійської ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 408 (виправленого на 406/4) від 15 жовтня 1993 року (що було оскаржене саме позивачем [PERSON] у 1997 році), вирішено затвердити за [PERSON] 54/100 частки від усього домоволодіння 223а по вулиці Гончарова у місті Дніпропетровську згідно акту представленого міжміським БТІ від 20.04.1990 року (а. с. 132). Тобто, рішення виконкому № 408 (виправленого на 406/4) від 15 жовтня 1993 року містить посилання на документ - акт представлений міжміським БТІ від 20.04.1990 року, про наявність якого, за словами позивача, він дізнався лише у 2014 році, хоча оскаржував рішення виконкому ще у 1997 році і предметом спору було саме це рішення в якому зазначені відомості щодо акту конкретного користування представленого міжміським БТІ від 20.04.1990 року. В подальшому, позивач [PERSON] оскаржив рішення суду від 24 жовтня 1997 року, але ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 24 листопада 1997 року у задоволенні його скарги було відмовлено. В рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 1998 року зазначено, що ухвалою суду було припинено провадження по скарзі [PERSON] про визнання незаконними рішення виконкому № 318, 408, оскільки є рішення суду, яке набуло законної сили від 24 жовтня 1997 року. Таким чином, позивач безперечно пропустив строк загальної позовної давності тривалістю у три роки для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932. Поважних причин пропуску строку суд не наведено. Також слід зазначити, що позивач фактично обґрунтовує у позовній заяві протиправність винесення рішення виконавчого комітету на підставі якого (як вважає позивач) видано відповідачці [PERSON] оскаржуваний Державний акт у 2000 році. Попри це, акт видано, як вбачається з матеріалів справи та безпосередньо з пояснень сторін у судовому засіданні на підставі рішення суду яке набрало законної сили та на час розгляду даної справи не скасоване. Суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду з відповідною вимогою та в задоволені вимоги про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932 саме з підстав пропуску строку загальної позовної давності відмовити. Вирішуючи вимогу позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,025 га., кадастровий номер 1210100000:07:251:0024, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Гончарова, земельна ділянка 23а, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 19 жовтня 2017 року №4877, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 27, 28), суд виходить з наступного. Згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 101260857 від 24.10.2017 року земельна ділянка площею 0,025 га., кадастровий номер 1210100000:07:251:0024, розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Гончарова, земельна ділянка 23а, належить на праві власності [PERSON] на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування від 19 жовтня 2017 року № 4877, посвідченому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 27, 28). Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1\~ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Клопотання позивача про витребування спірного договору дарування залишено судом без задоволення враховуючи розумні строки розгляду справи, підстави звернення з позовом до суду викладені у позовній заяві, а також те, що заявлена позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки у даній справі є похідною від задоволення позовної вимоги про скасування державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932 [PERSON]. Оскільки позивач основною підставою скасування вказаного договору дарування зазначає ч. 1 ст. 155 ЗК України та вказує, що державний акт на землю отриманий [PERSON] незаконно. Оскільки вимога позивача щодо визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №073923, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11.2000 р. №2932 судом не задоволена, то й відсутні правові підстави визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,025 га., кадастровий номер 1210100000:07:251:0024, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Гончарова, земельна ділянка 23а, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 19 жовтня 2017 року №4877. Суд вважає за необхідне, відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] (ІПН [NUMBER], адреса: будинок № 23а вулиця Гончарова місто Дніпро, 49047) до [PERSON] (адреса: будинок № 23/1 вулиця Гончарова місто Дніпро, 49047), [PERSON] (адреса: будинок № 23/1 вулиця Гончарова місто Дніпро, 49047), третя особа: виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради (адреса: 49000, місто Дніпро проспект Дмитра Яворницького,75) про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та договору дарування земельної ділянки. Суд з розумінням ставиться до пояснень позивача про те, що відповідачем [PERSON] отримана у власність земельна ділянка, розташована таким чином, що унеможливлює проведення [PERSON] до належного йому будинку комунікацій зокрема води. Про що позивач неодноразово наголошував у судовому засіданні та надав до матеріалів справи відповідні заяви та відповіді державних установ (а. с. 177). Утім слід зазначити, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає викладеним обставинам у позовній заяві та викладеним фактичним обставинам у судовому засіданні. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. При виготовлені повного тексту судового рішення, судом встановлено, що питання розподілу судових витрат у порядку ст.141 ЦПК України судом не вирішено. У звязку з чим, суд вважає за необхідне зазначити, що дане питання буде вирішене у порядку статті 270 ЦПК України. Враховуючи вище наведене,

Outcome: dismissed