Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

16.11.2020 року в провадження Деснянського районного суду м. Києва надійшла справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спрору: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визначення частки спадкодавця. Вимоги позовної заяви обгрунтовані тим, що за життя [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . Вказана квартира була набута за період шлюбу з [PERSON] , а відтак належала подружжю на праві спільної сумісної власності подружжя. За період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народились спільні діти, [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] .. [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, датований 07.04.2017, яким заповіла все своє майно своєму сину [PERSON] . Позивачка є донькою померлого [PERSON] , а відтак онукою [PERSON] та [PERSON] , після смерті останнього позивачка, як онука померлого, маючи намір оформити спадщину на частку в спільному майні подружжя на квартиру [ADDRESS] , звернулась до нотаріальної контори, однак отримала відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, обгрунтовану тим, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя може бути видано виключно на підставі письмової заяви другого з подружжя. [PERSON] особисто заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не подавав та від права виділити право власності на частку в спільному майні подружжя не відмовлявся. Таким чином, позивачка, як спадкоємиця на підставі ч. 1 ст. 1266 ЦК України, звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення частки померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] яка становить Ѕ частку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвали судді, внесеної до протоколу судового засідання від 31.03.2021 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому засіданні. У судовому засіданні позивачка та її представники - [PERSON] , [PERSON] , вимоги позовної заяви підтримали, просили задовольнити, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідач- [PERSON] заперечував, щодо вимог позовної заяви, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. 06.04.2021 від представника відповідача -Адвоката В.С. Кудіна надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого сторона відповідача, зокрема, посилається на те, що спірна квартира була оформлена на дружину померлого - [PERSON] , а потім по заповіту перейшла до її сина - відповідача по справі [PERSON] .. Крім того, відповідач подав суду заяву про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи: П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином. В ході розгляду справі від Завідувача 15-ї КДНК надійшли матеріали спадкової справи № 597/2020 відносно майна померлої [INFO] [PERSON] та матеріали спадкової справи № 596/2020 відносно майна померлого [INFO] [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки її представників та відповідача, суд дійшов наступних висновків. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 15.05.1971 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а/з № 297) Від даного шлюбу у [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , народилось двоє дітей, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Позивачка у справі - [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/з № 1455) [INFO] помер батько Позивачки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № 18085 ) Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім матері, батькові, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № 3232) За життя [PERSON] склала заповіт від 07.04.2017 року, відповідно до якого все своє рухоме та нерухоме майно заповіла [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/з № 4532) Відповідно до інформаційної довідки КВ-2020 № 21550 від 17.08.2020 року, вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] (російська мова) на підставі договору купівлі -продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 16.04.1999 р. р№ 1356-695 , та зареєстрованого в бюро 19.04.1999 р. реєстрова книга д. 187 за реєстровим № 4503. Згідно договору купівлі -продажу від 16.04.1999, квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві приватної власності за « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому, квартира була придбана [PERSON] за час перебування в шлюбі з [PERSON] .. Позивачка, на підставі ч. 1 ст. 1266 ЦК України, 17.09.2020 звернулась до Державного П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою отримання Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя відносно квартири [ADDRESS] , яка була придбана бабусею та дідусем у шлюбі. 18.09.2020 року нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної у вчинення нотаріальної дії, виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій обґрунтовану тим, що свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя може бути видано виключно на підставі письмової заяви другого з подружжя. [PERSON] особисто заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не подавав та від права виділити право власності на частку в спільному майні подружжя не відмовлявся. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинний на момент державної реєстрації права власності на квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Як вбачається з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно роз`яснень, наданих Пленумом ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 3.4 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування", відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємців учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22.12.1995 року, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Оскільки квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності, частки у праві спільної сумісної власності у даній квартирі не визначались, ні за домовленістю співвласників, ні за рішенням суду, тому в силу ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки кожного співвласника квартири є рівними. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю, оскільки набута за час перебування в шлюбі [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] який помер [INFO] , а відтак частка [PERSON] складає 1/2 вказаного майна. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Проаналізувавши обставини справи та відповідні норми законодавства, які регулюють ці відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Окрім того, судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Також суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про застосування до даних вимог строку позовної давності, оскільки приходить до висновку, що в даному випадку строк обчислюється з моменту отримання позивачкою постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.09.2020, ухвалену державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесені нею судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved