Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

09\~жовтня 2019\~року,\~згідного поштового\~штемпеля,\~ [PERSON] звернувся\~до Чернігівського\~районного суду\~Чернігівської області\~з позовом\~до [PERSON] \~про стягнення\~грошових коштів\~за борговими\~розписками та просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договорами позики від 27.09.2019 в сумі 123200,00 грн та судовий збір в сумі 1232,00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 27 вересня 2019 року між ним та відповідачем було укладено договори позики у формі розписок, за умовами одного договору позики позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 90\~000 грн, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 07 жовтня 2019 року, у випадку пропуску строку повернення коштів - оплатити штраф у розмірі 15 000 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний місяць заборгованості, за умовами іншого договору позики позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 7000 грн, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 07 жовтня 2019 року, у випадку пропуску строку повернення коштів - оплатити штраф у розмірі 1500 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний місяць заборгованості. Після настання строку повернення позики, [PERSON] свої зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконав, на вимогу позивача щодо повернення грошових коштів не відреагував, чим порушив свої зобов`язання за договором позики. Відповідно до розрахунку позивача, станом на день зверення до суду - 09.10.2020, у відповідача перед ним існує заборгованість у розмірі 123 200,00 грн, а саме, за: 1.договором позики від 27.09.2019 в сумі 114 000,00 грн, з яких: -основна сума боргу 90 000,00 грн; -штраф 15 000,00 грн; -пеня 10% від сумі боргу - 9000,00 грн.; 2.договором позики від 27.09.2019 в сумі 9 200,00 грн, з яких: -основна сума боргу 7000,00 грн; -штраф 1500,00 грн; -пеня 10% від сумі боргу - 700,00 грн. Оскільки відповідач не повернув отриману позику ні в добровільному порядку, ні на вимогу позивача, останній звернутися до суду про стягнення з відповідача суми боргу в примусовому порядку. В листопаді 2019 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання вказаних вище договорів позики недійсними ( а.с.37-39). В обґрунтування заявлених за зустрічним позовом вимог [PERSON] зазначив, що жодної суми за вказаними договорами позики він не отримував, а тому спірні договори позики не відповідають умовам ст.1046 ЦК України, у відповідності до якого договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Зазначені розписки ним були написані після виникнення між ним та [PERSON] виробничого конфлікту. Його було звинувачено у нестачі великої кількості грошей. [PERSON] , скориставшись тим, що, він перебував у стресовому стані після такого звинувачення, шляхом застосування до нього психологічного тиску та розголошення відносно нього неправдивих відомостей, змусив його написати дві боргові розписки, відповідно до яких він нібито 27.09.2019 позичив грошові кошти в сумі 97000,00 грн і зобов"язався повернути їх в термін не пізніше 07.10.2019. Також зазначає, що спірні договори були укладені під впливом обману, оскільки йому обіцяли повернути розписки якщо після перевірки всіх зданих ним звітів буде встановлено відсутність нестачі. Натомість він був звільнений за надуманими підставами. Враховуючи наведене, [PERSON] просив визнати договори позики, оформлені у вигляді розписки від 27.09.2019 на суму 97000,00 грн, недійсними. У поданому 18 листопада 2019 року відзиві на зустрічну позовну заяву, [PERSON] просить відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову. Вказує, що твердження [PERSON] про те, що договір укладений під впливом обману, насильства не відповідає дійсності. Так, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] з 11.10.2018 по 30.09.2019 на посаді менеджера зі збуту.\~ З\~ФОП [PERSON] \~також в\~той період\~перебував у\~трудових відносинах\~і [PERSON] .\~До обов`язків\~ [PERSON] входив контроль своєчасного надходження заявок від торгових представників, контроль оперативної обробки замовлень, контроль наявності товару на складі, обробка заявок на надходження товару, контроль роботи складу та роботи транспорту. Проте,\~до обов`язків\~ [PERSON] \~не входило\~отримання готівкових\~коштів від\~працівників,\~які перебували\~у трудових\~відносинах з\~ФОП [PERSON] ,\~в тому\~числі від\~ [PERSON] \~та перевірки\~нестачі грошових\~коштів. 27 вересня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики в формі написання розписок. Факт отримання Позивачем (Відповідачем за первісним позовом) від [PERSON] позики на суму 97 000, 00 грн підтверджується написаними Позивачем (Відповідачем за первісним позовом) розписками, в присутності свідка [PERSON] . Жодних доказів на спростування даних доводів [PERSON] не надав. Вимоги Позивача (Відповідач за первісним позовом) про визнання договорів позики від 27.09.2019 року недійсними вважає безпідставними та не доведеними останнім. За таких обставин в задоволенні зустрічного позову просить відмовити (а.с.52-56). УхвалоюЧернігівського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. УхвалоюЧернігівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики недійсними, вимоги за зустрічним позовом об`єднано з первісним позовом, в зв`язку з чим підготовче засідання відкладено. УхвалоюЧернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) та його представник адвокат Страшний О.О., позовні вимоги по первісному позову підтримали та просили задовольнити, зустрічний позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити. При цьому посилалися на обставини, що викладенні у позові та відзиві на зустрічний позов. Представник відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову адвокат Бабинець С.П. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] по зустрічному позову підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, що викладенні в зустрічній позовній заяві. Первісний позов не визнав, в його задоволенні просив відмовити. Пояснив, що [PERSON] змусили написати вказані вище розписки в зв`язку з нестачею. Вважає, що в даному випадку був конфлікт між роботодавцем та робітником внаслідок якого [PERSON] написав розписки, хоча фактично передачі коштів по спірним розпискам не було. [PERSON] , яка зазначена в розписках, присутня при їх написанні не була. До того ж, зазначає, що застосування двох штрафних санкцій штрафу та пені, заборонено Законом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була присутня при написанні у 2019 році [PERSON] двох розписок, в яких останній зобов`язався повернути [PERSON] гроші. Яка була сума позики та на яких умовах позика передавалася, не пам`ятає. Стверджує, що також була присутня при передачі [PERSON] . [PERSON] грошових коштів, ніякого конфлікту між ними не було. Суд, заслухавши учасників справи, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно оригіналів розписок: -27 вересня 2019 року [PERSON] в присутності [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 90 000,00 грн, які зобов"язався повернути до 07 жовтня 2019 року включно, а у випадку неповернення у вказаний строк, зобов"язався сплатити неустойку у виді штрафу в сумі 15 000,00 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний наступний місяць ( а.с.76); -27 вересня 2019 року [PERSON] в присутності [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 7000,00 грн, які зобов"язався повернути до 07 жовтня 2019 року включно, а у випадку неповернення у вказаний строк, зобов"язався сплатити неустойку у виді штрафу в сумі 1500,00 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний наступний місяць ( а.с.77). Факт написання вказаних розписок [PERSON] та його представником не заперечувався. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, між сторонами були укладені договори позики грошей на визначений термін, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] зазначену в розписках грошову суму у позику, а [PERSON] зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, що підтверджується умовами вказаних договорів, засвідченими розписками (а.с.76-77). Твердження представника [PERSON] про неотримання грошових коштів від [PERSON] за спірними борговими розписками спростовуються змістом боргових документів, які перебувають саме у позикодавця, що підтверджує наявність між сторонами правовідносин позики. Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що [PERSON] згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договорів позики, а саме, передав [PERSON] зазначену суму в договорах позики. В обумовлений строк до 07 жовтня 2019 року позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Отже, оскільки судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання договорів позики від 27.09.2019 грошові кошти у національній валюті гривні на загальну суму 97 000,00 грн, тому, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, таку ж суму боргу у національній валюті він повинен повернути [PERSON] . За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Як зазначалося вище, спірними договорами позики, оформленими розписками, передбачено сплату пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, та встановлено їх розмір (штраф 15\~000,00 грн та 1500,00; пеня 10% від суми позики). [PERSON] , крім основної суми боргу 97000,00 грн (за двома договорами), просить також стягнути з [PERSON] на його користь штраф 16500,00 грн (за двома договорами) та пеню 10% від суми боргу, розрахованої станом на 09.10.2019 9700,00 грн ( за двома договарми). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Одночасне застосування штрафу й пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, та є подвійною відповідальністю. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у справі №347/1910/15-ц. Отже, у задоволені позовних вимог [PERSON] про стягнення пені слід відмовити, оскільки останнім одночасно заявлено вимогу про стягнення штрафу та пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань, що є подвійною відповідальністю. Укладеними між сторонами договорами позики, оформленими розписками, передбачено сплата штрафу за несвоєчасне виконання [PERSON] грошового зобов`язання та встановлено його розмір, а тому позикодавець може претендувати на стягнення цього виду неустойки. Виходячи з наведеного, з [PERSON] підлягає до стягнення на користь [PERSON] за спірними договорами 97\~000,00 грн основного боргу та 16500,00 грн. нестойки у вигляді штрафу, а всього - 113500 грн 00 коп. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів позики недійсним, то він не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України). Як було зазначено вище, судом встановлено, що 27 вересня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено один договір позики на суму 90\~000,00 грн, а другий на суму 7000,00 грн, відповідно до умов яких [PERSON] передав [PERSON] вказані кошти в якості позики строком до 07 жовтня 2019 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розписками, за якими [PERSON] підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 97000 грн. у строк до 07 жовтня 2019 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. Згідно зі ст.ст.6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. За ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Зазначивши вимоги у зустрічному позові про визнання договорів позики недійсними, [PERSON] посилається на положення ч.3 ст 215 ЦК України. Так, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-5 ст. 203 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені. Спірний договір позики був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у [PERSON] грошові кошти, [PERSON] погодився з умовами даного договору. Також [PERSON] у зустрічному позові вказує, що спірні договори позики були укладенні під впливом обману та психічного тиску. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю». [PERSON] та його представником не надано належних доказів, що спірні договори позики були укладенні [PERSON] під впливом обману. Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. У постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18 зазначено, що для визнання такого правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Застосування фізичного чи психічного впливу під час складання спірних розписок [PERSON] та його представником не доведено. Твердження представника [PERSON] про виникнення робочого конфлікту із-за нестачі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Доводи представника [PERSON] про те, що [PERSON] не була присутня під час написання спірних розписок спростовуються показами в судовому засідання свідка [PERSON] , яка була попереджена про кримінальну відповідальність в тому числі і за завідомо неправливі покази, підстав оговорювати даним свідком [PERSON] , не встановлено. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, а вимоги зустрічного позову не доведені і в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача по первісному позову слід стягнути 1135 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого позивачем по первісному позову згідно з квитанцією від 08 жовтня 2019 року.

Outcome: partial