Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного підприємства Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів про стягнення заробітної плати, соціальної допомоги Позов мотивовано тим, що з 09.10.2018 року вона працює на посаді інженера-лаборанта у ДП Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів. У зв`язку із народженням [INFO] її дитини [PERSON] , настав страховий випадок за соціальним страхуванням у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності. Відповідно до наказу № 109 о/с від 14.08.2019 року позивачка з 14.08.2019 року по 20.06.2022 року знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років і є суб`єктом отримання матеріального забезпечення допомоги по вагітності та пологах відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та ст.25 закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». У зв`язку із вищевикладеними обставинами 03.07.2019 року на рахунок 2604 «Цільові кошти на вимогу суб`єктів господарювання» її роботодавця ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» із Фонду соціального страхування України надійшли кошти допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах на ім`я позивачки в сумі 42588,00 грн., що підтверджується довідкою ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» вих.№474 від 15.10.2019 року. Окрім того, заборгованість по нарахованій позивачці, однак невиплаченій до 09.04.2019 року заробітній платі у ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» та станом на 21.10.2019 року становить 2171,20 грн. Загальна заборгованість відповідача перед позивачкою на даний час становить 44 759,20 грн. Просить суд постановити рішення, яким стягнути із відповідача на користь позивача 44759 гри. 20 коп., з яких: 2171,20 грн. заборгованість по нарахованій, однак невиплаченій до 09.04.2019 року заробітній платі; 42588,00 грн. допомоги по вагітності та пологах, а також понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилася, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечила. Представник відповідача до суду не прибув, явку уповноваженого представника повторно не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся судом належним чином. Правом подачі відзиву на позов не скористався . Про судове засідання відповідач був повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] працювала на Державному підприємстві «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» на посаді інженера-лаборанта з 09.10.2018 року (а.с.8). Згідно довідки № 526 від 21.10.2019 станом на 21.10.2019 року наявна заборгованість по заробітній платі в розмірі 2171,20 грн.(а.с.14). Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «;Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. У статті 23 Загальної Декларації з прав людини визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 ст. 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оскільки, у відповідача наявна перед позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати позов цій частині підлягає до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача не виплаченої соціальної допомоги суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової непрацездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ,організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. У відповідності до п.1 ч.2 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Частиною 1ст.18 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання, в тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах. Згідно ст.25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами. Відповідно до положень ст.179 КЗпП України, на підставі медичного висновку жінкам надається відпустка у зв`язку з вагітністю та пологам тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 днів (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів -70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з вагітністю та пологами є виданий в установленому законом порядку листок непрацездатності, а у випадку роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника і печаткою за основним місцем роботи. Порядок і умови видачі продовження та обліку листків непрацездатності, здійснення контролю за правильністю їх видачі встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної підтримки у сфері охорони здоров`я за погодженням з Фондом. Фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 09.10.2018 року та працює на посаді інженера-лаборанта. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 11.09.2018 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.9). [INFO] у позивачки народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с.10). Наказом директора ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів від 14.08.2019 року № 109/0с позивачці надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 14.08.2019 року по [INFO] . Підстава: заява [PERSON] ; ст.18 ЗУ «Про відпустки»; свідоцтво про народження дитини серія [NUMBER] (а.с.11). Як вбачається із довідки за вих.№474 від 15.10.2019 року за підписом т.в.о. директора ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» Куриляка М.М. (а.с.13), невиплата позивачці коштів соціальної допомоги має місце у зв`язку із: - арештом з 04.09.2019 року рахунків підприємства Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУТЮ у виконавчому провадженні з виконанні Наказу №692 Господарського суду Івано-Франківської області про стягнення коштів; - несплатою роботодавцем податків та обов`язкових платежів (ЄСВ, ПДФО, військовий збір) із коштів моєї виплати. За інформацією головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ Сапіжака І.І., що надана у листі вих.№59875925 від 04.09.2019 року на адресу Державного агентства резерву України з 04.09.2019 року кошти ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів» були арештовані для виконання Наказу №692 Господарського суду Івано-Франківської області про стягнення коштів (а.с.12). Станом на момент звернення позивача до суду, відповідачем не було виконано вимоги чинного законодавства та не виплачено позивачці 42588,00 грн. матеріального забезпечення - допомоги по вагітності та пологах. Як встановлено судом позивач надала всі необхідні документи відповідачу для нарахування та виплати їй допомоги, однак відповідач не виконав приписи Закону для нарахування і виплати позивачу допомоги по вагітності та пологам, чим порушив Закон і права позивача, тому вимоги позову є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно положень ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми за один місяць за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати) підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підтвердження понесення судових, а саме витрат на правничу допомогу, позивач надав квитанцію № 456120, договір про надання правничої допомоги, додаток до договору про надання правничої допомоги від 30.10.2019 року, акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2019 року. Згідно квитанції № 456120 від 01.11.2019 року вартість послуги надання правничої допомоги становить\~ 2700 гривень. Відповідно до п.1 ч.2\~ ст. 137 ЦПК України\~ розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018р. по справі № 301/1894/17 зазначено, що суд вирішуючи питання розподілу судових витрат, має з,ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням вищевикладеного, а також приймаючи до уваги те, що позивачем документально підтверджено судові витрати на правничу допомогу, вимоги про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу у розмірі 2 700 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному розмірі. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 24, 94,97,116, 117,179, 232,233,235, 237-1, 430 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування»,

Outcome: approved