Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14.06.2007. В позовній заяві зазначено, що відповідно до вищезазначеного кредитного договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 55020 доларів США на термін до 12.06.2017, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Позивач зобов`язання за даним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, в порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідачем [PERSON] не були виконані умови кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 06.04.2020 р. заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14.06.2007 становить 489880,65 доларів США, з яких: 47860,33 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 103194,05 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 9500,07 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 329326,20 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Одночасно позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 47860,33 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом (тілом кредиту). У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.06.2013 (справа №127/8910/13-ц) позов АТ КБ «Приватбанк» до нього про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації, задоволено частково, яке рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 скасовано ухвалено нове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14.06.2007 на квартиру, що за адресою: [ADDRESS] . Однак, незважаючи на це банком подано нову позовну заяву про стягнення заборгованості за тілом кредиту, що складає 47860,33 доларів США та необґрунтовано збільшено заборгованість за тілом кредиту на 469,21 доларів США, адже сума 47391,12 доларів США встановлена рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014, яке набрало законної сили, що є фактично подвійним стягненням. Окрім того, на думку відповідача, позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду, визначений ст. 256 ЦК України, а тому 01.09.2020 р. він подав заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи її тим, що кредитний договір № VIV7GA02531431 був укладений між позивачем та відповідачем 14.06.2007 р. за умовами якого позичальник зобов`язується, при настанні випадків передбачених п. 2.3.3. даного договору, достроково погасити заборгованість перед банком в повному обсязі (п. 2.2.10 договору). Пунктом 2.3.3. перебачено, що банк на власний розсуд має право, згдіно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові повідомлення у випадку затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць. 12.08.2010 р. за вих. №2322805632 позивачем було направлено лист вимогу про дострокове повернення усієї суми кредиту на підставі ст. 1050 ЦК України в тижневий термін з дати одержавння цього повідомлення. Даний лист відповідач отримав 30.09.2010 р., а строк виконання зобов`язання настав через тиждень, тобто 07.10.2010 р. В такий спосіб позивачем на власний розсуд в односторонньому порядку змінено строк виконання зобов`язання. У липні 2012 р. позивач звертався до відповідача з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому позовна давність за цими правовідносинами була перервана і почалась заново відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України. Тому відповідач стверджує, що строк позовної давності закінчився у липні 2015 р., тоді як позов подано 18.05.2020 р. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відповідач своєчасно не погасив заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Раніше ухвалене рішення суду, на думку представника позивача, не припиняє дію кредитного договору, не позбавляє відповідача відповідальності за взяті на себе зобов`язання за договором та не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 р. банком було звернуто стягнення на заставне майно божника, але станом на день подання відзиву предмет іпотеки не реалізовано. Представник позивача зазначив, що повідомлення від 12.08.2010 р. не є повідомленням про розірвання кредитного договору, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки, договір №VIV7GA02531431 від 14.06.2007 р. укладений у письмовій формі, то і всі зміни вчиняються у письмовій формі. Кредитний договір не розірвано, він є чинним та продовжує свою дію. Представник позивача стверджує, що згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 12.06.2017 р., а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 08.05.2020 р., тобто до спливу строку позовної давності, тому представник позивача просить задовольнити позов (а.с. 104-106). Враховуючи викладене, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - Молодецький О.С. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив та повідомив, що в позовній заяві було помилково вказано невірну суму заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 47860,33 доларів США, замість правильної - 47391,12 доларів США. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просила застосувати строки позовної давності. У своїх поясненнях не заперечувала, що кредитні зобов`язання відповідачем на день розгляду справи не виконані, він з сім`єю проживає у спірній квартирі. Після наведеного вище рішення апеляційного суду Вінницької області, відповідачем не було здійснено жодної проплати. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 14.06.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №VIV7GA02531431, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 55020,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 12.06.2017 року (а.с. 33-35). Згідно з п.2.2.4. договору, позичальник зобов`язується погасити кредит в порядку, в сумах і в строки, що передбаченні положеннями даного кредитного договору. Отримання відповідачем [PERSON] , відповідно до зазначеного вище кредитного договору від позивача грошових коштів підтверджується ордером-розпорядженням №1 про видачу (погашення) короткосрочного кредита 14.06.2007 р., заявою на видачу готівки №5 від 14.06.2007 та випискою по рахунку (а.с. 36-40). Відповідно до листа-вимоги вих. №2322805632 від 12.08.2010 р. ПАТ АТ «Приватбанк» на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору №VIV7GA02531431 вимагав від [PERSON] повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення та попереджав його про намір звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином, передбаченим договором або законом. (а.с. 70) На копії конверта, наданої відповідачем, міститься штемпель поштового відділення датований 10.09.2010. Відповідач зазначає, що не пам`ятає коли отримав дане повідомлення, а тому вважає датою отримання 30.09.2010 р. (а.с. 70) Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 (справа №127/8910/13-ц) скасовано рішення Вінницького міського суду м. Вінниці від 06.06.2013 року та ухвалено нове, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації, задоволено частково: звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 14.06.2007, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,6 кв. м., на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 17.10.2003 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09.07.2004 року за № 1508/26620, шляхом реалізації предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємствах та організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмету іпотеки з початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною незалежним експертом-оцінювачем на стадії виконання рішення суду, але не менше 318150 (триста вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень, за рахунок чого задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з за кредитним договором №VІV7GА02531431 укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 14.06.2007 року, в розмірі 91958, 27 (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім ) доларів 27 центів США, що еквівалентно 735022 (сімсот тридцять п`ять тисяч двадцять дві ) гривні 45 коп., з яких : 47391 (сорок сім тисяч триста дев`яносто один) долар 12 центів США (що еквівалентно 378 797 грн. 22 коп.) - тіло кредиту, 27068 (двадцять сім тисяч шістдесят вісім) доларів 70 центів США ( що еквівалентно 216 360 грн. 12 коп.) - відсотки за користування кредитом, 3494 (три тисячі чотириста дев`яносто чотири) долари 52 центи США (що еквівалентно 27 931 грн. 70 коп. )- заборгованість по комісії за користування кредитом, 14003 (чотирнадцять тисяч три) долари 93 цента США (що еквівалентно 119 933 грн. 41 коп.)- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (а.с. 71-73). Відмовлено в задоволенні позову в частині виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] , Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. З обставин справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14.06.2007 у розмірі 47391,12 доларів США, що являється заборгованістю за кредитом (тілом кредиту), тоді як рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 (справа №127/8910/13-ц) було звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 14.06.2007 - квартиру [ADDRESS] , однак вона на данний час не реалізована. За приписами статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до норм чинного законодавства, а саме: ч.1 ст. 598, статті 599-601, 604-609 ЦК України припинення зобов`язання не пов`язане з прийняттям судового рішення. Отже, наявність самого судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою було забезпечено виконання кредитного договору, у відповідності до положень законодавства, які наведені вище не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням, оскільки відсутня домовленість сторін про заміну основного зобов`язання забезпечувальним та не реалізовано предмет іпотеки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 (справа №127/8910/13-ц) встановлено, що тіло кредиту за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14.06.2007 становить - 47391,12 доларів США, що не спростовувалось в судовому засіданні представником позивача. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з наведеного вище, враховуючи те що звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов"язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України, а фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті,позовні вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за кредитним договором №VIV7GA02531431 від 14.06.2007 в розмірі 47391,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту) підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до даної позовної заяви, суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії має бути застосовано при розгляді справ як джерело права. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до боржника. У такому разі, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості та доведеності позову. Судом встановлено, що 14.06.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №VIV7GA02531431, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 55020,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 12.06.2017 року. За умовами п. 2.2.10. договору, позичальник зобов`язується, при настанні випадків передбачених п. 2.3.3 даного договору, достроково погасити заборгованість перед банком в повному обсязі. Пунктами 2.3.3. договору перебачено, що банк на власний розсуд має право, згдіно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. Позивач 12.08.2010р листом за вихідним номером 2322805632 направив вимогу про дострокове повернення усієї суми кредиту на підставі ст. 1050 ЦК України в тижневий термін з дати одержання цієї вимоги, яку відповідач (з його слів) отримав у вересні 2010 року, точної дати не пам`ятає, тому вважає даторю отримання - останній день вересня - 30.09.2010. Таким чином строк виконання зобов`язання настав -07.10.2010. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 (справа №127/8910/13-ц), в липні 2012 року ПАТ "Приватбанк" звернувся до суду суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] . Заочне рішення Вінницького міського суду м. Вінниці від 06.06.2013 року скасовано рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.01.2014 (справа №127/8910/13-ц) в частині задоволення позовних вимог та ухвалено нове, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації, задоволено частково: звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 14.06.2007, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,6 кв. м., на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування від 17.10.2003 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09.07.2004 року за № 1508/26620, шляхом реалізації предмета іпотеки публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на дану квартиру у відповідних установах, підприємствах та організаціях з можливістю здійснення всіх необхідних дій для продажу предмету іпотеки з початковою ціною реалізації предмета іпотеки, визначеною незалежним експертом-оцінювачем на стадії виконання рішення суду, але не менше 318150 (триста вісімнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень, за рахунок чого задовольнити вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з за кредитним договором №VІV7GА02531431 укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 14.06.2007 року, в розмірі 91958, 27 (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім ) доларів 27 центів США, що еквівалентно 735022 (сімсот тридцять п`ять тисяч двадцять дві ) гривні 45 коп., з яких : 47391 (сорок сім тисяч триста дев`яносто один) долар 12 центів США (що еквівалентно 378 797 грн. 22 коп.) - тіло кредиту, 27068 (двадцять сім тисяч шістдесят вісім) доларів 70 центів США ( що еквівалентно 216 360 грн. 12 коп.) - відсотки за користування кредитом, 3494 (три тисячі чотириста дев`яносто чотири) долари 52 центи США (що еквівалентно 27 931 грн. 70 коп. )- заборгованість по комісії за користування кредитом, 14003 (чотирнадцять тисяч три) долари 93 цента США (що еквівалентно 119 933 грн. 41 коп.) пеня. Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ПАТ КБ "Приватбанк", використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Таким чином, 07.10.2010 р. настав строк виконання зобовязання, умови договору були змінені, а у банку з 08.10.2010 виникло право вимоги за кредитним договором і тому саме з цієї дати, почався перебіг строків позовної давності за цими правовідносинами і кредитор повинен був звернутися до суду з позовом до позичальника до 08.10.2013 року. Проте, зважаючи, що позивач у липні 2012 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації (справа №127/8910/13-ц), то позовна давність за цими правовідносинами була перервана на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України. Отже, з липня 2012 року почався новий трирічний відлік строків позовної давності, який сплив у липні 2015 року.У відповідності із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заяв, клопотань про поновлення строків позовної давності до суду позивач не подавав. Таким чином, враховуючи, що позовна заява є обґрунтованою, доведеною та ту обставину, що позивач звернувся до суду 18.05.2020 року, тоді як строк позовної давності сплив у липні 2015 року, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 19649 грн. 06 коп. слід залишити за позивачем, оскільки у задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed