Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

18.03.2016р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір поруки № ДП 1-170мн/05 від 16.03.2005р., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 16.03.2005р. між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») нібито було укладено договір поруки № ДП 1-170мн/05 від 16.03.2005р., як забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 16.03.2005р., укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та СТОВ машино-тракторною станцією «Поляна». Згідно почеркознавчого висновку № 1-12/02 від 12.02.2015р., виконаного Українським центром судових експертиз: підпис від імені [PERSON], зображення якого міститься в графі «поручитель» договору поруки № ДП 1-170мн/05 від 16.03.2005р. виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] Виходячи з викладеного, позивач вважає, що договір поруки № ДП 1-170мн/05 від 16.03.2005р. не відповідає вимогам закону, оскільки не підписувався ним (як поручителем) та був укладений іншою особою від його імені поза межами його власного волевиявлення, тому має бути визнаний недійсним з моменту його укладення. Представник позивача - [PERSON] (довіреність від 06.02.2016р. - а.с. № 10) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача - [PERSON] (довіреність № 2443-К-О від 17.07.2014р. - а.с. № 48) в судовому засіданні та поданих до суду письмових запереченнях проти задоволення позовних вимог заперечувала, при цьому посилаючись на те, що 16.03.2005р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки № ДП 1-170мн/05, як забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та СТОВ машино-тракторною станцією «Поляна». Зважаючи на неналежне виконання зобов'язання по кредитному договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом щодо солідарного стягнення з поручителів, в тому числі з [PERSON], за договорами поруки, укладеними в забезпечення кредитного договору від 16.03.2005р., укладеного між банком та СТОВ машино-тракторною станцією «Поляна». Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010р., позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено та рішення суду набрало законної сили 10.10.2012р. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, питання правомірності укладання та подальшого виконання договору поруки від 16.03.2015р. № 1-170мн/05, укладеного між позивачем та відповідачем було предметом розгляду справи в Шевченківському районному суді м. Києва. Згідно абз. 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009р. висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Так, висновок почеркознавчого дослідження, на який посилається позивач, проведений поза межами розгляду даної справи, а отже, в розумінні ч. 1 ст. 66 ЦПК України не може вважатися допустимим доказом на підтвердження заявлених позивачем вимог. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 16.03.2005р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та Сільськогосподарським товариством машино-тракторною станцією «Поляна» укладено кредитний договір № 170мн/05, згідно умов якого СТМТС «Поляна» було надано кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 1 900 000 грн. з терміном погашення згідно графіка зменшення поточного ліміту із сплатою відсоткової ставки у розмірі 21 % річних (а.с № 43 - 45). В матеріалах справи міститься копія договору поруки № ДП 1-170мн/05, який нібито 16.03.2005р. був укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань СТМТС «Поляна» за кредитним договором № 170мн/05 від 16.03.2005р. (а.с. №5). 03.12.2010р. заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва було присуджено солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як з поручителів, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором та судові витрати на загальну суму у розмірі 236 099 грн.59коп. (а.с. № 43 - 45). На виконання вищевказаного судового рішення, яке набрало законної сили 10.10.2012р., було видано відповідні виконавчі листи для примусового стягнення грошових коштів з поручителів в рахунок погашення кредитного зобов'язання основного боржника СТМТС «Поляна» (а.с. № 46 - 47). Відповідно до висновку № 1-12/02 почеркознавчого дослідження від 12.02.2015р., виконаного спеціалістом Українського центру судових експертиз [PERSON], підпис від імені [PERSON], зображення якого міститься в графі «поручитель» в електрофотографічній копії договору поруки № ДП 1-170мн/05 від 16.03.2005р., виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису [PERSON] (а.с.№ 6 - 9, 32 - 38). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обов'язково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України). Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України для того, щоб правочин мав юридичну силу він повинен відповідати встановленим ст. 203 ЦК України умовам дійсності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом було встановлено, що підпис від імені [PERSON] на договорі поруки № ДП 1-170мн/05 від 16.03.2005р., виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжньому підпису [PERSON] Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно ст. 212 ЦПК України за загальними приписами оцінювання доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідження наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходив з того, що стороною позивача було надано експертний висновок на підтвердження своєї правової позиції та вимог, заявлених у позові, тоді як відповідачем, який проти задоволення позовних вимог заперечував - факт, встановлений судовим експертом спростований не був, зокрема, клопотання про призначення по справі іншої судової експертизи представником банку не заявлялось. Крім того, суд критично оцінює заперечення відповідача, зокрема, в частині того, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2010р. вже встановлені факти, які не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, оскільки розгляд даної справи відбувався за відсутності [PERSON] в заочному порядку. Згідно П.7 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. „Про судове рішення у цивільній справі" обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній справі в силу ч. 3 т. 61 ЦПК України не доказуються тільки при розгляді іншої справи , коли у справі беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Ці обставини встановлюються на загальних підставах. Особи, які не брали участь в цивільній (та іншій) справі, в якій судом ухвалено відповідне рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у содовому засіданні доказів. Як було зазначено вище, Шевченківський районний суд м. Києва постановив 03.12.2010р. заочне рішення суду (тобто без відповідачів, в тому числі і [PERSON].), отже при розгляді цієї справи застосовувати ч.3 ст. 61 ЦПК України щодо висновку про укладення договорів поруки, неможливо. Позивач та його представник при розгляді цієї справи, оспорюючи договір поруки, надали висновок почеркознавчого дослідження від 12.02.2015р. Крім того, представник позивача в судовому засіданні стверджував, що виконання за договором поруки з боку [PERSON] не відбувалось взагалі, а представник відповідача зі своєї сторони клопотань про призначення почеркознавчої експертизи за ухвалою суду не заявив, а також не надав жодного доказу виконання [PERSON] умов договору поруки від 16.03.2005р. в будь який період часу та будь яким способом. Окрім того, позивач не може бути обмежений у праві звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів шляхом подання окремого позову, що і було зроблено [PERSON] Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки недійсним. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551грн.20коп., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією від 11.03.2016р. (а.с. № 2). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved