Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

В вересні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «ТАС», про визнання недійсним кредитного договору №7301032485 від 02.02.2016 року, що складається із Умов, заяви про приєднання, паспортом кредиту і заявою на отримання кредиту. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вищенаведений кредитний договір був укладений всупереч вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк перед його укладанням не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування. При цьому, позивач зазначає, що є несправедливими та такими, що порушують вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією, адже він не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки. Крім того, позивач вказує, що третейське застереження, яке міститься в договорі, укладене з порушенням вимог ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закону України містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів. На підставі зазначеного та враховуючи суттєві порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закон України «Про третейські суди», позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 13.09.2018 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 23.11.2018 року до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову, в яких ПрАТ «СК «ТАС» заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, в матеріалах справи міститься клопотання позивача, в якому він просить розгляд справи проводити у його відсутність та зазначає, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомила. Вислухавши представника позивача, письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 02.02.2016 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «Центр фінансових послуг» було укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви №7301032485 на отримання кредиту. При цьому, за умовами Розділу 3 Заяви №7301032485 позивач доручила відповідачу здійснити від її імені перерахування страхового платежу на користь страховика ТОВ «ФК «ЦФР» суму коштів у розмірі 20 000,00 грн. за договором страхування №7301032485-С від 02.02.2016 року. У відповідності до положень ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. На підставі зазначеного, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк перед укладанням кредитного договору не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування, а умови кредитного договору щодо надання послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією, є несправедливими умовами договору в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, зі змісту Кредитного договору, який складається із Заяви на отримання кредиту та Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», вбачається сукупна вартість кредиту, визначені суми щомісячних та останнього платежів, термін сплати такого платежу, а також кінцевий термін повернення кредиту. Як вбачається з тексту Заяви, позивач, ознайомившись з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», засвідчила своє волевиявлення на приєднання до зазначених умов. При цьому, з матеріалів справи судом встановлено, що Кредитний договір укладений в письмовій формі та підписаний повноважними особами. Таким чином, оскільки шляхом підписання Кредитного договору позивач фактично була повідомлена відповідачем в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування. суд вважає, що він був обізнаний щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав. Водночас, слід зазначити, що у разі ненадання вищезазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, якими не передбачено можливості визнання договору кредиту недійсним у зв'язку з невиконанням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на те, що третейське застереження, яке міститься в оспорюваному договорі, укладене з порушенням вимог ст. 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закону України містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів. Між тим, вказані посилання позивача є помилковими та не узгоджуються із нормами законодавства та умовами підписаного ним договору з огляду на наступне. Так, згідно ст.17 ЦК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Водночас, Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» , що набув чинності 02 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи, зокрема на справи у спорах про захист прав банківських установ, що випливають з договорів кредиту, а також прав позичальників - фізичних осіб, не пов'язаних і захистом прав споживачів. В свою чергу, відповідно до п.7.1 Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», всі спори, що всі спори, що виникають з кредитного договору або у зв'язку з ним, підлягають вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації "Українська спілька правників» у відповідності з його регламентом, включно зі спорами щодо визнання кредитного договору неукладеним/недійсним, щодо його виконання/невиконання та/або припинення, але за винятком спорів, справи у яких згідно із законом не можуть розглядатися третейськими судами. Таким чином, вказаним пунктом Договору не обмежено сторін у праві звернення до суду за їх вибором, що спростовує твердження позивача про обмеження його прав вказаним третейським застереженням. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Отже, як встановлено судом, при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закон України «Про третейські суди», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed