Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] 16 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що з 26 серпня 2011 року працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» спеціалістом Fraud-моніторингу електронних операцій ГО/ведучий консультант; наказом від 17 вересня 2014 року його було звільнено з роботи за прогули по п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі без поважних причин; вважає вказане звільнення незаконним, оскільки в дійсності вказаних прогулів - відсутності на роботі без поважних причин - не було, він на роботі був, просто в нього було змінено графік і зміни роботи, що не відображено було своєчасно в документах банку; банк це не перевірив і видав наказ про звільнення. Вважає вказане (не перевірка цих обставин відповідачем) незаконним, оскільки реально він працював: виходив на роботу і виконував цю роботу, інші умови його роботи не мінялися, а йому було заблоковано доступ до картки, компьютера в частині його програм і інш.. Вважає таке не об'єктивне ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням його належного оформлення, поновлення на роботі, розблокування даних доступу і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення його з роботи і просив поновити його на роботі в банку на тій же посаді і стягнути зарплату за весь час вимушеного прогулу, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач з 26 серпня 2011 року працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» спеціалістом Fraud-моніторингу електронних операцій ГО/ведучий консультант; наказом від 17 вересня 2014 року його було звільнено з роботи за прогули по п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі без поважних причин; звільнення проведене вірно, вимоги [PERSON] неправомірні, прийняття позивача на роботу і його звільнення відповідає вимогам трудового законодавства, що і встановлено набравши законної сили рішенням суду. Вважають свої дії по відношенню до позивача правильними, з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, ніякої шкоди не завдавали. По закону все зроблене відповідачем правильно, належних доказів на підтвердження позову позивач не надав, а надані документи позивачем протирічливі і не підтверджують заявлених вимог. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої іншої шкоди (в тому числі і моральної) позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги до них не доведеними, безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, дослідивши добуті та надані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обгрунтованою і не підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 26 серпня 2011 року працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» спеціалістом Fraud-моніторингу електронних операцій ГО/ведучий консультант; наказом від 17 вересня 2014 року його було звільнено з роботи за прогули по п. 4 ст. 40 КЗпП України через відсутність на роботі без поважних причин; позивач вважає вказане звільнення незаконним, оскільки в дійсності, на його думку, вказаних прогулів - відсутності на роботі без поважних причин - не було, він на роботі був, просто в нього було змінено графік і зміни роботи, що не відображено було своєчасно в документах банку; банк це не перевірив і видав наказ про звільнення. Вважає [PERSON] вказане (не перевірка цих обставин відповідачем) незаконним, оскільки реально він працював: виходив на роботу і виконував цю роботу, інші умови його роботи не мінялися, а йому було заблоковано доступ до картки, компьютера в частині його програм і інш.. Вважає таке не об'єктивне ставлення відповідача до нього безпідставним і не законним, звернувся до відповідача з питанням його належного оформлення, поновлення на роботі, розблокування даних доступу і виплати належних коштів, але цього зроблено не було. Вважає все це і подальше не визнання відповідачем порушень закону при цьому протиправним через численні порушення відповідачем закону та порядку звільнення його з роботи. В добровільному порядку спір так і не вирішено, позивач вимушений був звертатися з позовом до суду, сторони наполягають на своїх вимогах та запереченнях. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року по справі №22-ц/774/7837/14 за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі встановлено наступне: наказом № Э.DN-КП-2011-1835 від 26 серпня 2011 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду «Спеціаліст «Служби 8800» ГО/Оператор» на підставі укладеного ним з відповідачем 26 серпня 2011 року трудового договору, п. 6.1. якого передбачено, що за виконання роботи протягом місяця працівнику сплачується заробітна плата в розмірі посадового окладу згідно штатного розкладу, тобто з правами, обов'язками та умовами праці він був ознайомлений. 24 січня 2013 року наказом N Э.DN-ПП-2013-259 від [PERSON] було переведено у підрозділ цього банку Головний офіс ПриватБанку напрям «Внутрішній контроль та fraud-менеджмент" на посаду: Спеціаліст з fraud-моніторингу електронних операцій ГО/консультант. Згідно наказу поточний графік роботи: (3652) Графік № 561 був змінений на новий графік роботи: (3653) Графік № 562 (зворотний 561). 06 лютого 2013 року гідно заявки [PERSON] № 130204SD495176CQIUPD 2013 року для останнього був затверджений новий Графік роботи № 561 ковзний (опис графіка роботи співробітників за Графіком № 561 ковзний - 2 через 2 ніч (1 і 2 ніч робоча, час початку роботи 20:30 (початок табелювання до 21:30), обідня перерва 30 хвилин, час закінчення роботи 8:30 (закінчення табелювання до 9:30). Тривалість робочої зміни становить 11,5 годин. 3 і 4 ніч - вихідний). Відповідно до наказу N Э.DN-ПП-2013-6881234 від 27 серпня 2013 року [PERSON] був переведений з посади Спеціаліст з fraud-моніторингу електронних операцій ГО/консультант на посаду Спеціаліст з проекту «Fraud-моніторинг електронних транзакцій» ГО/провідний консультант. Наказом N Э.DN-ПО-2014-6635638 від 26 березня 2014 року позивачу було надано щорічну відпустку на 33 календарниx дня в період з 21 березня 2014 року по 23 квітня 2014 року. Наступна після закінчення відпустки зміна позивача, відповідно до графіку - 26 квітня 2014 року. 24 квітня 2014 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому повідомив, що після закінчення відпустки він звернувся до безпосереднього керівника [PERSON] з приводу знаходження на його робочому місті іншого співробітника [PERSON] та з'ясування чергової зміни, але отримав відповідь, що його зміна через два дні. 25 квітня 2014 року позивач затабелювався у терміналі самообслуговування о 8:16 годині ранку, що не відповідало його графіку роботи. Після закінчення відпустки позивач не приступив до роботи, в зв'язку з чим 26 квітня 2014 року та 27 квітня 2014 року за його відсутністю на роботі було складено відповідний акт та доповідна записка. В зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці відповідачем 14 липня 2014 року та 29 липня 2014 року було направлено листи із вимогою пояснення причин відсутності, але поважних причин відсутності на роботі останнім наведено не було. Таким чином, з 26 квітня 2014 року [PERSON] не з'являвся на своєму робочому місці без поважних причин, свого табелювання не здійснював і свою роботу не виконував, що підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] та частково не заперечував сам позивач, тому відповідач правомірно не виплачував йому заробітну плату за травень-липень 2014 року. Виходячи з того, що доказів роботи позивача на своєму робочому місці з 26 квітня 2014 року та виконання ним в цей період своїх трудових обов'язків, за що діючим законодавством передбачено отримання заробітної плати, не надано, суд дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених [PERSON] позовних вимог та обгрунтовано на підставі ст. 94 КЗпП України відмовив у їх задоволенні. З урахуванням наведеного доводи [PERSON] в апеляційній скарзі про наявність у нього права на отримання заборгованості по заробітній платі за вказаний період не грунтуються на матеріалах справи і фактично зводяться до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Крім того, відсутність позивача на робочому місці з 26 квітня 2014 року підтверджується наявними в матеріалах справи табелем співробітника за цей час, який нічим не спростований, а доказів поважності невиходу позивача на роботу чи його звернення у встановленому порядку до відповідача з вимогами про усунення перешкод у виконанні ним своїх трудових обов'язків, як зазначено в позові, суду не надано, тому саме по собі посилання скаржника на відсутність наказів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності чи звільнення з роботи за такі порушення трудової дисципліни не можуть бути прийняті до уваги. Вказані рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2014 року і ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року залишені без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПКУ обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наказом N Э.08.0.0.0/1-6969320 від 17 вересня 2014 року [PERSON] звільнено за прогул згідно п. 4 ст. 40 КзпП України через порушення трудової дисципліни, а саме - відсутність без поважних причин на роботі з 26 квітня 2014 року по 17 серпня 2014 року. Згідно із цим наказом, з 26 квітня 2014 року до 08 серпня 2014 року [PERSON] був відсутній на роботі відповідно до встановленого графіка роботи, пояснень про причини відсутності на роботі не надав. Відсутність на роботі [PERSON] у вказаний період підтверджується табелями обліку робочого часу, актами про відсутність на роботі, доповідними записками керівника проекту «Fraud-Моніторинг електронних транзакцій» ГО [PERSON]. 14 липня 2014 року було направлено лист на адресу [PERSON] з вимогою дати пояснення про причини відсутності на роботі з 26 квітня 2014 року. На дану вимогу пояснень про причини відсутності від працівника не надходило, [PERSON] продовжував бути відсутнім на роботі у встановлені графіком № 561 робочі зміни. 29 липня 2014 року в зв'язку з відсутністю пояснень було повторно направлено лист на адресу [PERSON] з вимогою дати пояснення про причини відсутності на роботі з 26 квітня 2014 року. На дану вимогу пояснень про причини відсутності від працівника також не надходило, [PERSON] продовжував бути відсутнім на роботі у встановлені графіком № 561 робочі зміни. З 08 серпня 2014 року (після ухвалення судом першої інстанції 06 серпня 2014 року рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів) [PERSON] вийшов на роботу згідно з установленим графіком, проте впродовж робочої зміни був відсутній з 22:00 год 08.08.2014 р до 8:30 год 09.08.2014 р, з 21:30 год 09.08.2014 р до 8:30 год 10.08.2014 р, з 21:30 год 12.08.2014 р до 8:30 год 13.08.2014 р, з 21:30 год 13.08.2014 р до 08: 30 год 14.08.2014 р, з 21:30 год 16.08.2014 р до 08:00 год 17.08.2014 р, що підтверджується актами. 14 серпня 2014 року було повторно направлено лист на адресу [PERSON] з вимогою дати пояснення про причини відсутності на роботі з 08 серпня 2014 року по 14 серпня 2014 року. На дану вимогу пояснень про причини відсутності від працівника не надходили. З 17 серпня 2014 року співробітник знаходився на роботі згідно з установленим графіком роботи, однак пояснень або документів, підтверджуючих наявність поважних причин тривалої відсутності на роботі не надав, від отримання копій листів з вимогою надати пояснення про причини відсутності відмовився, що підтверджується актом від 25 серпня 2014 року. Таким чином, позивач [PERSON] був відсутній на роботі у встановлений графіком № 561 робочий час з 26 квітня 2014 року до 08 серпня 2014 року безперервно, а з 08 серпня 2014 року до 17 серпня 2014 року - протягом тривалого часу, документів, підтверджуючих наявність поважних причин відсутності на роботі не надав, від дачі пояснень про причини відсутності ухиляється. У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Прогул є дисциплінарним порушенням і власник підприємства або уповноважений ним орган може накласти на працівника дисциплінарне стягнення, а саме догану або звільнення (ст. 147 КЗпП України). При цьому, за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Тобто, у випадку якщо за здійснення прогулу на працівника вже накладалося стягнення у вигляді догани звільнити його за те ж порушення власник (уповноважений ним орган) вже не може. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Отже, пересвідчившись у тому, що поважних причин відсутності [PERSON] на роботі протягом тривалого часу немає, работодавець застосував дисциплінарне стягнення - звільнення. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до п. 4 ч. 2 постанови № 14 Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення в цивільній справі» від 18 грудня 2009 року обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість. Відповідно п. 2 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»: Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України, прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем неодноразово усно і письмово позивачу роз'яснювалося після перевірки викладених позивачем обставин, з'ясовування питань, що звільнення з роботи позивача і проведення з ним розрахунків та інш. відповідає правилам внутрішнього розпорядку відповідача, його внутрішнім документам і інструкціям, трудовому і процесуальному законодавству. Отже відповідачем приймалися заходи по врегулюванню спірного питання з позивачем, останній відмовилася від всіх передбачених законом пропозицій і звернувся з позовом до суду. Суд приймає до уваги також і те, що згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно з ст. ст. 36, 38, 39 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже дії відповідача були здійснені з дотриманням норм чинного законодавства України і підстав для поновлення на роботі позивач і стягнення зарплати за час вимушеного прогулу немає, отже факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової чи іншої шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивача на підтвердження свого позову, оскільки вони спростовуються вищевикладеним і об'єктивно нічим не підтверджуються, всі правовідносини сторін, а особливо трудові, свідчать про відповідність дій відповідача в питанні оформлення трудових відносин з позивачем трудовому законодавству. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про неправильність дій відповідача при його прийнятті на роботу та звільненні, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні: порушень законодавства з боку відповідача стосовно порядку (оформлення і термін дії правовідносин, порядок їх продовження, погодження, перевірка та ін..) та підстав (норми закону) звільнення, правильності оформлення і ведення трудової книжки, не надання чи недостовірності інформації, неправомірності дій чи бездіяльності не встановлено. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити. В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору по цій категорії справ, а позовні вимоги не задоволені, судові витрати в вигляді судового збору необхідно віднести за рахунок держави. Таким чином обставини позовних вимог не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання, вимоги не обгрунтовані і в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed