Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» в якому просить визнати частково недійсним договору відступлення прав вимоги (факторингу) від 28.11.2012 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором договором № 030/05.07/71-283 К від 07.05.2007 року, укладеним між Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступив Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] та визната частково недійсним договір про передачу прав за договорами забезпечення від 28.11.2012 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Вектор Плюс», в частині відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 07 травня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступило Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та [PERSON] ,посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Озерним Г.М. та зареєстровано у реєстрі за №1262. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Позивач вважає ,що зазначеним законом визначено, що виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами та нормативно-правовими актами державного органу, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Пунктом 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, визначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників-суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Тобто на момент укладення між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договору про відступлення прав вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановлені п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб. За таких обставин вважає, що договір відступлення прав вимоги від 28.11.2012 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 030/05.07/71-283 К від 07.05.2007 року, укладеним між Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого виступив Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та позивачем невідповідає приписам чинного законодавства, оскільки боржником за угодою про відступлення права грошової вимоги є фізична особа, що є порушенням чинного законодавства. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав пояснивши, що заборони щодо укладення переуступки прав вимоги по заборгованості щодо фізичних осіб не було. У хвалою судді від 15.02.2018 року відкрито провадження по справі і призначено підготовче засідання. Ухвалюю суду від 04.04.2018 року закрито провадження підготовче засідання та призначено справу до розгляду. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд находить позов який не підлягає задоволенню. Встановлено, що 07.05.2007 pоку між Відкритим акціонерним товариство «Сведбанк» яке виступало правонаступником Акціонерного комерційного банку одного боку, та [PERSON], був укладений кредитний договір № 030/05.07/71-283 К, відповідно до якого банк надав позивачці кредит в сумі 42 300, 00 доларів США. Також 07.05.2007 року для забезпечення виконання передбачених кредитним договором № 030/05.07/71-283 К зобов'язань між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступало правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», з одного боку, та [PERSON], з іншого боку укладено іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Озерним Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №1261, предметом якого є квартира за адресою [ADDRESS]. 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку. 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами. Особа має право звернути до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Особа не може звертатися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. В разі звернення такої особи вона буде неналежним позивачем і у позові їй можливо відмовити. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу. Згідно ст. 4 ЦПК України суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Виходячи з аналізу практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України Верховним судом України, способом захисту є визначений законом механізм матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Спосіб захисту також визначають як конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи за допомогою яких усуваються порушення прав і вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Вказані посилання і міркування позивача відносно факторингових операцій, ліцензування, обмежень тощо - є помилковими, оскільки п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03.04.2009 визнано в порядку адміністративного судочинства таким, що не відповідає правовому акту вищою юридичної сили (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 № 2а-12909/12/2670, що набрала законної сили. При цьому слід зауважити, що зазначене Розпорядження не відповідало чинному законодавству з моменту його прийняття (а не з моменту його оскарження, визнання незаконним чи скасування). Також необхідно зазначити, що згідно ч.3 ст.1079 ЦК України установою може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» зареєстрована Держфінпослуг в якості фінансової установи, має право укладати відповідні договори та здійснює свою діяльність з додержанням вимог чинного цивільного та господарського законодавства. Крім того, Міністерством юстиції України оприлюднено на офіційному сайті Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомості., згідно яких ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» має право здійснювати види діяльності, проти чого безпідставно заперечує представник позивача в судовому засіданні. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України). Позивач, звертаючись до суду з вимогою щодо встановлення недійсності правочину, а саме договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, обґрунтовує свої вимоги невідповідністю, в момент вчинення правочину, ст. 215 ЦК України, не вимагаючи наслідків недійсності правочину, та яким чином буде відновлений первісний стан та відновлене право позивача. Представник позивач в судовому засіданні не зазначив яке самк право його порушено. Доводи представника про те що право порушено тим, що відповідач не є банківською установою на думку суду не порушує прав позивача щодо відповідальності по договору. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Крім того, варто зазначити, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який за змістом ст. 1077 ЦК України про поняття договору факторингу, є реальним договором і тому у даному випадку, за наведеними умовами цього договору, важається укладеним після передачі кредитного портфелю. Ці загальні норми були виконані сторонами та з огляду на те, що вони виникають виключно між сторонами договору факторингу, аргументи позивача є необґрунтованими та такими що відповідають дійсним обставинам справи. Згідно ст. 517 ЦК України, весь обсяг прав ,передаються від первісного кредитора до нового кредитора, та яким чином боржник повинен здійснювати свої обов'язки. Кредитор не може при отриманні прав від первісного кредитора прострочити прийняти виконання зобов'язання за кредитним договором від боржника, тому що це не передбачено діючим законодавством. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Таким чином, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним, але цього не відбувалося. При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст. ст. 516, 613 ЦК України). Тобто уступка права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі без встановлення факту повідомлення його чи ні. що така відбулась. Така позиція міститься в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року по справі №6-45219св 14. Крім того, відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК, сторони є вільними в укладенні договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків. Згідно зі ст. 204 ЦК правочин вважається правомірним не лише у разі, якщо він не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Згідно з положеннями Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. До того ж позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; у такому Разі можуть заявлятися вимоги , передбачені главою 83 ЦК України. Таким чином, за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов'язків. Більш того, сторони вказаного кредитного договору не ставлять перед судом питання про його розірвання (ст. ст. 611. 651-654 ЦК України з підстав порушення його умов (ненадання кредитних коштів). За таких обставин відсутні право підстав вважати договори неукладеними в зв'язку з їх невиконанням сторонами цих угод. Відповідно до ст.215 ЦК України. підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчиненняправочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам Цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним Засадам. При цьому, правочинів вважається недійсним з моменту його вчинення і до нього застосовуються наслідки двосторонньої реституції, передбачені ст. 216 ЦК України де зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що іпотечний договір є недійсним, як такий, що порушує ті чи інші правові норми, з підстав неукладеності кредитних договорів в забезпечення виконання зобов'язань по якому укладено спірний договір. Згідно ст.80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, ніякого права позивача оспорюваним договором порушено не було. Позивачем не доведено, які саме законні інтереси суперечать положенням цього договору, тому що Позивача не звільняє від виконання зобов'язань ані наявність договору факторингу, ані його відсутність. Укладення договору факторингу року ніяким чином не впливає на права та обов'язки позивача, тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє. На підставі Закону України «Пре іпотеку», постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільнго справ про визнання правочинів недійсними», Закону України «Про фінансові послугти та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 10, 15, 203, 215, 512, 517 ЦК України ,

Outcome: dismissed