Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

18 серпня 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , секретаря Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області Босенко Н.Л. про визнання заповіту недійсним. Свої позовні вимоги мотивують тим, що вони є дітьми померлої [INFO] матері [PERSON] , яка за життя склала заповіт на ім`я їх рідної сестри, а її дочки - [PERSON] , яка постійно зареєстрована та проживає в державі Білорусь. Позивачі вказують, що заповіт був записаний та посвідчений за місцем проживання матері, оскільки вона хворіла. Крім того, заповітом підтверджено, що він записаний секретарем Мотовилівської сільської ради зі слів [PERSON] та до підписання прочитаний вголос заповідачем та власноруч підписаний нею у присутності секретаря. Проте, позивачі зазначають, що ці обставини не відповідають дійсності, оскільки їх мати останні 8 років хворіла, потребувала стороннього догляду, у зв`язку з чим з нею постійно проживала її онука [PERSON] , яка і опікувалася нею. Заповідач через її стан здоров`я, вади із зором особисто не могла ні прочитати, ні підписати заповіт, оскільки у неї був відсутній зір. За життя [PERSON] неодноразово висловлювала думку про те, що буде складати заповіт на онуку [PERSON] , яка постійно її доглядала, проживала з нею, утримувала будинок, прибудинкову територію та постійно обробляла земельну ділянку. Таким чином, позивачі вважають, що заповіт не відповідає вимогам чинного законодавстві, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідала її волі, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2021 року витребувані додаткові докази у справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів надавали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні представника відповідача заперечував проти задоволення позову та зазначив, що зі слів відповідача [PERSON] , за життя [PERSON] купила будинки для дочки [PERSON] та сина [PERSON] , а будинок, в якому вона проживала, казала, що буде належати дочці [PERSON] , яка проживає за межами України республіці Білорусії. Вона приїжджала та доглядала за матір`ю у строк, який був наданий їй законом. Всі родичи знали, що будинок буде належати відповідачці. Заповідачка була похилого віку, пересувалася по будинку, тому заповіт, який відповідає вимогам закону, було укладено вдома. У заповіті були відсутні дані про відсутність зору. Просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги є надуманими, а матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження заявлених позивачами вимог. Представник відповідача Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області в судовому засіданні просив залишив вирішення ініційованого позивачами питання на розсуд суду. В подальшому в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника Мотовилівської сільської ради. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області 19 лютого 2020 року. За життя [PERSON] 08 листопада 2017 року склала заповіт, яким все належне їй майно заповідала своїй дочці [PERSON] , [INFO] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] до Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як діти спадкодавця, та [PERSON] , як онука спадкодавця. Звертаючись до суду з даним позовом позивачі зазначили, що заповіт складений спадкодавицею був посвідчений за місцем проживання останньої секретарем Мотовилівської сільської ради в зв`язку з хворобою спадкодавця, однак обставини, які зазначені у тексті заповіту не відповідають дійсності. Заповіт складено з порушенням порядку його посвідчення та є таким, що не відповідає вимогам закону, а також волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідає його волі. Просили скасувати заповіт. Як вбачається з тексту Заповіту, який є предметом спору [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, а саме все належне їй майно, де б воно не було та з чого воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті та на що вона за законом буде мати право заповідала своїй дочці [PERSON] . Також підтвердила, що даний заповіт не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину зміст ст..ст.1241,1254,1307 ЦК України їй роз`яснино. Текст заповіту прочитано нею особисто в голос, його зміст та умови відповідають дійсним її намірам. Заповіт записаний секретарем Мотовилівської сільської ради зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем та власноруч підписаний нею у присутності секретаря. Також в заповіті вказано, що особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено та зазначено, що у зв`язку з хворобою заповідача [PERSON] заповіт посвідчено у неї дома за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1, ч.3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування; Частиною 2 ст.1248 ЦК України встановлено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України. Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому. Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 Про судову практику у справах про спадкування, право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно п.5 даної Постанови, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Як зазначено ЦК України, Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача і підписується заповідачем власноручно. Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності та у присутності запрошених ним двох свідків заповіт може підписати інша фізична особа згідно з пунктом 7 цього Порядку. Відповідно ч.2 ст. 1248 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 41 даного Закону України «Про нотаріат» (далі Закон), встановлено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70 - 73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Відповідно до ст. 44 Закону під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Відповідно до ст. 56 Закону нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Посвідчення заповіту через представника, а також одного заповіту від імені кількох осіб не допускається. У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт чи заяву, підписується інша фізична особа, посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Копія документа, за яким встановлюється особа, долучається до примірника документа, який залишається у справах органу місцевого самоврядування. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі та їх представник зазначили, що [PERSON] на час складання заповіту хворіла, а саме мала вади із зору і не могла сама читати та писати. В зв`язку з чим потребувала стороннього догляду із за чого в будинку разом з нею проживала її онука [PERSON] , яка нею опікувалася і якій вона обіцяла залишити все своє майно. Разом з тим, належних доказів щодо хвороби, яка передбачає втрату зору позивачами надано до суду не було, як і не було їх надано в ході розгляду справи. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка суду показала, що дійсно на час складання заповіту вона працювала на посаді секретаря Мотовилівської сільської ради та до її повноважень, згідно чинного законодавства належало здійснювати посвідчення даних правочинів. В зв`язку з похилим віком [PERSON] , яка виявила бажання скласти заповіт, в день складання заповіту вона двічі виїздила за місцем проживання [PERSON] , де першого разу встановила особу заповідача за паспортом, поспілкувалася з нею та з`ясувала її дійсну волю. Текст заповіту був виготовлений за місцем її роботи за допомогою технічних засобів. За другим разом вона посвідчила заповіт після його прочитання та підписання [PERSON] . Підписання заповіту відбувалося за адресою заповідача при цьому текст заповіту було прочитано вголос [PERSON] , яка після його оголошення підписала текст власноручно. Позивач [PERSON] , в судовому засіданні зазначила, «що вона не знає чи перебувала її мама [PERSON] , на обліку в лікарні з приводу зору, до лікарні возила відповідачка [PERSON] , також немає документів щодо оперативного лікування очей мами. Мама була здоровою до 80 років, а вісім років до смерті була сліпою». Свідок [PERSON] , суду показала, «що є медичною сестрою, і п`ять днів приходила до людини, ім`я якої їй не відомо, робила крапильниці за призначенням лікаря, для підтримки серця та у неї боліла нога. Вона знала позивача і [PERSON] і їй відомо зі слів що років сім, як бабуся не бачить нічого. З позивачем ходять до однієї церкви». До показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , суд відноситься критично, оскільки з їх пояснень неможливо достовірно встановити факт що [PERSON] на час складання заповіту була незрячою, так як свідки по справі є близькими людьми та знайомими сторін, а тому їх покази є суб"єктивними та упередженими. Інших доказі, що б підтвердили факт про те, що спадкодавець [PERSON] була незрячою і немала можливість прочитати текст заповіту та підписати його особисто сторонами надано не було. Клопотань щодо проведення експертизи на предмет встановлення дійсності підпису в тексті Заповіту сторонами заявлено не було. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмовими, речовими, електронними даказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Отже, позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені. Разом з тим, позивач просить скасувати заповіт при цьому, не зазначає підстав його скасування (про визнання його не дійсним чи нікчемним). Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed