Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з січня 1998 року по березень 2014 року він знаходився у трудових відносинах із відповідачем, працював підземно з повними робочим днем у шкідливих та небезпечних умовах праці. 04 березня 2014 року було складено акт № 2 за формою П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, із якого вбачається, що йому був встановлений діагноз: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія з помірно вираженим больовим та м'язові-тонічним синдромами, правобічним корінцевим синдромом, помірними статико динамічними порушеннями - захворювання професійне. Довідкою МСЕК від 01.04.2014 року йому була встановлена III група інвалідності з втратою професійної працездатності 40%, внаслідок професійних захворювань, вперше, дата перегляду 01.04.2016 року. Позивач вважає, що професійним захворюванням було спричинено моральну шкоду, внаслідок отриманої хвороби він продовжує зазнавати фізичні та душевні страждання, ушкодження здоров'я призвело до порушення особистих немайнових прав, він вважає що став калікою та його здоров'я вже ніколи не відновиться до колишнього стану. Змінився звичайний образ життя, перебуваючи у лікувальних закладах позбавлений домашнього затишку та звичайної обстановки. Враховуючи ступень тяжкості своїх моральних страждань просить стягнути на його користь з відповідача, спричинену йому моральну шкоду, у розмірі 20000 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, оскільки він мешкає у іншій області, не заперечує проти заочного вирішення справи, підтримав вимоги заявлені у позові, в повному обсязі, просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду. Представник відповідача направив до суду клопотання про відкладення розгляду, у зв'язку із відрядженням. Стаття 224 ЦПК України передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнає причини неявки представника неповажними, оскільки [PERSON] не єдиний представник відповідача-юридичної особи, та вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача та представника відповідача в порядку заочного провадження на підставі поданих доказів, відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на шахті «Новодонецька» з січня 1998 року по березень 2014 року підземно з повним робочим днем в шахті, був звільнений за станом здоров'я (а.с.4-5). За час роботи [PERSON] захворів на професійне захворювання. Даний факт підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 № 2 від 04 березня 2014: хронічна вертеброгенна попереково-крижова радикулопатія з помірно вираженим больовим та м'язові-тонічним синдромами, правобічним корінцевим синдромом, помірними статико динамічними порушеннями - захворювання професійне. Загальний стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів 21 рік 05 місяців (а.с.6-7). Довідкою МСЕК серії 10 ААА №240373 від 01 квітня 2014 року йому була встановлена первино III група інвалідності з втратою професійної працездатності 40%, внаслідок професійного захворюваня, дата перегляду 01.04.2016 року (а.с.8). [PERSON] неодноразово проходив стаціонарне лікування у різних медичних закладах з приводу професійного захворювання, що підтверджено наданими позивачем доказами (а.с.9-14). Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю внаслідок професійного захворювання [PERSON] заподіяно з вини відповідача, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання, в якому встановлений факт роботи позивача у шкідливих підземних умовах, а також вина підприємства у шкоді, що була спричинена здоров'ю робітника. З акту розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 вбачається, що профзахворювання виникло внаслідок відступу від технологічного регламенту, рівня механізації і автоматизації виробничого процесу в розмірі 75 % пересування важких предметів вручну в межах робочого місця. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що умови праці позивача на шахті не відповідали вимогам ст. 153 КЗпП, оскільки були шкідливими та небезпечними, що підтверджується актом розслідування професійного захворювання. Зазначені умови праці стали причиною професійного захворювання позивача. Пошкодження здоров'я внаслідок професійного захворювання позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що у зв'язку з отриманим захворюванням [PERSON] дійсно вимушений змінити звичайний образ життя - потребує постійного медичного лікування наслідків профзахворювання. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25 травня 2001 року) заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування хронічного професійного захворювання, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та встановлення інвалідності. В судовому засіданні на основі аналізу приведених вище доказів вірогідно встановлено вину відповідача у спричинені позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоров'я, що є підставою для задоволення його позову. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. Дані обставини знайшли своє підтвердження в поясненнях позивача, матеріалах справи, дослідженими та проаналізованими у ході судового розгляду. Враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров'я, ступінь втрати ним професійної працездатності, тривалий стаж роботи, а також те, що [PERSON] у працездатному віці - 45 років втратив, внаслідок вини роботодавця працездатність на 40%, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 16000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Прийняти до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок професійного захворювання, суд не може, оскільки це твердження спростовується наданим позивачем та дослідженими в судовому засіданні доказами. Доводи відповідача, з приводу того, що факт моральних страждань позивачем не доведений, не заслуговують на увагу, оскільки у п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір.

Outcome: partial