Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

19 червня 2020 року позивач [PERSON] звернулася з позовною заявою про зняття арешту на все нерухоме майно, в тому числі на житловий будинок по [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 08 липня 1992 року нею укладено договір дарування, згідно, якого [PERSON] подарувала їй незакінчене будівництво житлового будинку, процент готовності якого становив 11 процентів по [ADDRESS] . Після завершення будівництва подарованого будинку в 2000 року, її сім`я стала проживати в ньому. В 2019 році звернувшись до реєстраційної служби із заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок, дізналася про накладення арешту та заборону на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна. Даний арешт зареєстровано Долинською районною державною нотаріальною конторою 01 лютого 2008 року за № 6512069, підстава обтяження арешт, 3Б-45, 11 лютого 1999 року, вказано суд міський. З обліково-статистичних даних Болехівського міського суду вбачається, що в період з 01 січня 1999 по 01 лютого 2008 роки відсутні судові рішення про накладення арешту на майна. Таким чином, на даний час на належне їй майно неправомірно, безпідставно та незаконно накладено арешт, чим порушені її майнові права щодо розпорядження власністю, оскільки судом ніяк рішень про накладення арешту не ухвалювалось та виконавчих листів не видавалось. Враховуючи, що документи, в межах якого накладено арешт, відсутні у зв`язку з закінченням строку зберігання, то вона змушенена застосувати спосіб захисту шляхом звернення до суду з вказаним позовом, оскільки збереження арешту та запис про арешт належного ій майна обмежують її права щодо вільного розпорядження майном. 22 червня 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. 15 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує (а.с.65-66). Представник відповідача в судове засідання не з"явився, подав письмове пояснення та клопотання про розгляд справи без його участі. Такі дії не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, згідно якої учасники справи мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. Частиною першою ст. 15, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. А способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Із змісту позовної заяви, матеріалів справи вбачається, що предметом позову є правомірність накладення державним нотарісом арешту на нерухоме майно: житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. З 01 січня 2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом. Статею 73 Закону України «Про нотаріат», передбачено, що нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця, щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. При цьому, згідно з п.78 зазначеного Порядку, державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону. У положенні про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657 зазначено, що реєстр заборон- це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат», накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг). Частиною 1 ст.319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. У статті 391 ЦК України, зазначено, що власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном. Встановлено, що згідно договору дарування від 08 липня1992 року [PERSON] подарувала [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок, процент готовності якого становить 11 процентів по [ADDRESS] (а.с.7-8). Отже, позивач набула право власності на вказане нерухоме майно (незавершене будівництвом житловий будинок) 08 липня 1992року. 20 січня 2011 року позивач стала власником згідно державного акту земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за тією ж адресою, що і незавершений будівництвом житловий будинок (по [ADDRESS] ) (а.с.9). Як стверджує позивач, нею завершено будівництво вказаного будинку в 2000року і з того часу позивач проживає у ньому. Зокрема, копією будинкової книги підтверджено, що позивач зареєстрована на проживання по [ADDRESS] (а.с.10-12). З технічного паспорту вбачається, що дане будинковолодіння складається із житлового будинку (літера А), площею 146,8 кв.м., навісу (літера Б), площею 36,4 кв.м. криниці №1, воріт №2, огорожі № 2 (а.с.13-16). Довідкою, виданою ОКП "Івано-Франківське ОБТІ" від 10 грудня 2019 року підтверджено, що 10 жовтня 1976 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - договір купівлі-продажу посвідчений 27 серпня 1976 року, виконавчим комітетом Болехівської міської ради № 59. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 10 жовтня 1976 року, реєстровий запис № 430, книга №4. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське» не реєструвалось. Також в примітці довідки зазначено, що на земельній ділянці демонтовано: літ. А - дерев`яний житловий будинок, літ. Б - сарай, огорожі - № 1, № 2, ворота № 3, криниця - № 4. Зведено літ. А - цегляний житловий будинок загальною площею - 128,2 кв.м, житловою - 49,5 кв.м. (дані види робіт зі слів заявника, виконані у 2000р., дозвільних документів на виконання зазначеного виду робіт не представлено, що в силу положень статті 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом); зведено: літ. Б - навіс, № 1 -криниця, № 2 - ворота, № 3 - огорожа (а.с.17). Отже, вказані обставини свідчать про те, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на вказане будинковолодіння, тобто вона є власником тільки незакінченого будівництвом житлового будинку, який придбала в гр. [PERSON] . В позовній заяві позивач стверджує, що саме коли стала виготовляти правовстановлюючі документи на збудований житловий будинок, то і дізналася про існування арешту на нього. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 01 лютого 2008 року Долинською районною державною нотаріальною конторою за № 6512069 накладено арешт на недобудований жилий будинок, адреса [ADDRESS] , арешт, 3Б-45 , 11 лютого 1999, суд міський (а.с.18-19). З листа Долинської районної державної нотаріальної контори від 15 липня 2020 року вбачається, що згідно даних реєстру для реєстрації заборон відчуження жилих будинків та іншого нерухомого майна, а також арештів накладених на таке майно судовими і слідчими органами, Долинською районною державною нотаріальною конторою накладено арешт на майно - незавершений будівництвом житловий будинок в [ADDRESS] , який належав [PERSON] . Арешт накладений на підставі листа Болехівського міського суду від 22 лютого 1999 року за № 357. Документи, на підставі яких накладено арешт в нотаріальній конторі відсутні, у зв`язку з закінченням строку зберігання (а.с.46). З повідомлення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2019 року вбачається, що житловий будинок, на який накладено арешт, а також земельна ділянка під ним, які заходяться по [ADDRESS] на території, що належить підсудності Болехівського міського суду (а.с.22). Однак, з обліково-статистичних даних Болехівського міського суду встановлено, що в період з 01 січня 1999 по 01 лютого 2008 роки відсутні судові рішення про накладення арешту на вказане нерухоме майно (а.с.23). Як встановив суд, існування заборони на відчуження нерухомого майна у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку, перешкоджає позивачу розпоряджатися вказаним майном, зокрема, позивач, завершивши його будівництво, позбавлений права вирішити питання про його узаконення та прийняття в експлуатацію. Таким чином, накладення заборони на нерухоме майно та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивача як власника щодо вільного розпорядження майном. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач немає можливості отримати документи про накладений арешту на належне їй майно, а в державної нотаріальної контори відсутні визначені законодавством підстави для зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, то суд погоджується з доводами позовної заяви про те, що порушене право підлягає судовому захисту у заявлений позивачем спосіб - шляхом зняття арешту. Однак, вважає, що такі вимоги (про зняття арешту на все нерухоме майно, в т.ч. житловий будинок по [ADDRESS] ) підлягають частковому задоволенню, оскільки, як встановлено судом, позивач є власником згідно договору дарування тільки незакінченого будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] і саме на такий об"єкт накладено арешт та заборону на відчуження. На підставі викладеного,

Outcome: partial