Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

27 липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком [ADDRESS]. На обґрунтування позову зазначила, що 04 лютого 2003 року між нею та [PERSON], [PERSON], було укладено договір довічного утримання. На підставі вказаного договору позивач передала у власність набувачам [PERSON], [PERSON], в рівних частинах кожному, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], а набувачі, зобов'язалися довічно, повністю утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в безкоштовному довічному користуванні житловий будинок з надвірними будівлями. Вартість матеріального забезпечення (догляду) визначена сторонами в розмірі 100 грн., на місяць. У будинку був зареєстрований [PERSON] З моменту підписання договору відповідачі не виконували взятих на себе зобов'язань і не надавали будь-якої допомоги, догляду та матеріального забезпечення. Проживали за час дії договору окремо, не забезпечували необхідною допомогою та доглядом. Тому, в березні 2013 року, позивач була змушена звернутися до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2013 року по справі № 621/919/13-ц, вказаний договір довічного утримання розірвано, рішення набрало законної сили. В ході розгляду вказаної справи встановлено, що [PERSON] дійсно одна мешкає за адресою: [ADDRESS]. Зареєстрований [PERSON] за вказаною адресою не проживає і не проживав. 28 листопада 2005 року [PERSON] звернулася до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про прийняття її на обслуговування. З 28 листопада 2005 року по 14 лютого 2011 року перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської РДА Харківської області та отримувала соціальні послуги, що надаються непрацездатному громадянинові з ІІІ групою рухомої активності. Таким чином, в ході розгляду справи № 621/919/13-ц достеменно встановлено, що [PERSON] з моменту своєї реєстрації в будинку не проживав та не надавав будь-якої допомоги. Після розірвання договору довічного утримання [PERSON] жодного разу не з'являвся в будинку, будь-яких витрат по утриманню будинку не ніс. Позивачнеодноразово зверталася до відповідача з вимогою знятися з реєстрації, але у добровільному порядку не бажає цього робити. У зв'язку з чим просила позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2013 року у справі № 621/919/13-ц встановлено, що [PERSON] дійсно мешкає за адресою: [ADDRESS], крім неї, за вказаною адресою значиться зареєстрованим [PERSON], однак не проживав та будь-якої матеріальної допомоги [PERSON] не надавав. Просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засідання пояснив, що зі [PERSON] він спілкується з 1997 року, оскільки вона є тіткою його дружини. З 2003 року, після укладення договору довічного утримання, він приїздив в с. Мохнач у вихідні дні, оскільки працює в м. Харків. Особисті речі його знаходяться у м. Харків, а деякі в с. Мохнач. Після того, як у 2012 році з'явився племінник [PERSON], остання почала перешкоджати у доступі до домоволодіння, змінила замки на вхідних дверях. Для бабусі, у будинку здійснювали поточний ремонт, збудували баню, думали, що після виходу на пенсію, будуть мешкати в с. Мохнач. Приїздили до [PERSON] влітку 2016 року, однак, остання до будинку не впустила. З приводу перешкоджання доступу до домоволодіння до правоохоронців з відповідними заявами не звертався. На теперішній час у [PERSON] залишилися речі, які були придбані для неї та особистого користування, однак, остання їх не віддає. Представник відповідача [PERSON], позов не визнав вказуючи, що позивач пізпідставно посилається на норми ст. 405 ЦК україни, а до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 107 ЖК України. Зазначив, що докази, які б свідчили про непроживання [PERSON] у спірному будинку відсутні, позивач перешкоджає відповідачу у доступі до будинку, а тому [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з поважних причин. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Спірним є питання про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Судом встановлено, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2013 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.10.2013 року, розірвано договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений 04.02.2004 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під номером 99. ( а.с. 7-9) В ході розгляду вказаної справи встановлено, що [PERSON] дійсно одна мешкає за адресою: [ADDRESS]. Зареєстрований [PERSON], за вказаною адресою не проживає і не проживав, що було підтверджено актом обстеження умов проживання, складеного 23 березня 2013 року депутатом Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області Петровим О. І. 28 листопада 2005 року [PERSON] звернулася до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про прийняття її на обслуговування. З 28 листопада 2005 року по 14 лютого 2011 року перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської РДА Харківської області та отримувала соціальні послуги, що надаються непрацездатному громадянинові з ІІІ групою рухомої активності. Отже, в ході розгляду справи № 621/919/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно встановлено, що [PERSON] з моменту своєї реєстрації в будинку [ADDRESS], не проживав. Відповідно до ч. 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, як вбачається з акту обстеження від 13.07.2016 року, складеного депутатом Скрипаївської сільської ради виборчого округу № 14 [PERSON], будинок за адресою : [ADDRESS], в цілому належить [PERSON] В даному домоволодінні зареєстрований [PERSON], але фактично не проживає понад 16 років. (а.с. 13) Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] пояснив, що мешкає по сусідству зі [PERSON] [PERSON] у будинку [PERSON] не проживав, приїздив лише на вихідні дні. Бачив, як будували сарай, ставили паркан. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала про те, що нею було складено акт обстеження житлових умов [PERSON], де зазначила про те, що [PERSON] у будинку не проживає з моменту реєстрації, понад 16 років. Він приїздив інколи надавав допомогу [PERSON], але як на її думку, не на виконання умов договору довічного утримання, а задля власних потреб. Останній раз бачила [PERSON] місяць тому, коли забирав свої речі. У судовому засіданні допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його тіткою. З 2005 року він один - два рази на тиждень приїздить до неї. На протязі всього часу [PERSON] мешкає одна. Сторонні речі у будинку тітки він бачив. [PERSON] мешкав у м. Харків, інколи приїздив до [PERSON] у вихідні дні. У 2016 році він бачив [PERSON] лише один раз, восени, коли останній забирав свої речі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що допомагала [PERSON] здійснювати догляд за [PERSON] відповідач мав намір проживати у [PERSON], у зв'язку з чим збудував сарай та баню. Чи проживав на протязі 2016 року [PERSON] в домоволодінні [PERSON], їй невідомо, оскільки у цей період [PERSON] нікого до будинку не пускала. [PERSON] мешкає в м. Харків. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що дев'ять місяців на рік мешкає в с. Мохнач, у 2016 році проживав у період з квітня до 21 листопада 2016 року. У цей період [PERSON] неодноразово приїздив в с. Мохнач, однак [PERSON] до будинку його не пускала. Скарг від [PERSON] у відношенні [PERSON] він не чув. Після того як з'явився племінник [PERSON], остання змінила своє ставлення до відповідача. [PERSON] мав намір проживати в домоволодінні [PERSON] у зв'язку з чим облаштовував подвір'я, збудував сарай, баню. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач у справі її чоловік. З 1980 року чоловік зареєстрований у будинку [PERSON] До 2016 року здійснювали за нею догляд, облаштовували подвір'я. На протязі 2016 року декілька разів приїздили до [PERSON], однак остання до будинку не пускала. Весною 2016 року вона змогла потрапити до [PERSON], прибрала в будинку. Влітку [PERSON] також мав змогу потрапити до будинку, звідки забирав свої речі. Постійно [PERSON] проживав в с. Мохнач перші тижні 2013 року. Аналізуючи показання свідків, суд дійшов до висновку про те, що [PERSON] не проживав за місцем реєстрації, в тому числі у строки, визначені ст. 405 ЦК України. Посилання відповідача щодо вчинення дії по благоустрою будинку, будівництво надвірних споруд, суд розцінює, як дії, що вчинялись на виконання умов договору довічного утримання та як такі, що не стосуються предмету спору. Доводи про намір проживання у будинку, перешкоди з боку [PERSON], не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідачем не наведено об'єктивних фактів щодо порушення його прав у користуванні спірним жилим приміщенням та даних які б свідчили про реалізацію наміру на вселення у будинок, зокрема шляхом звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Суд, окрім того, критично ставиться до посилань представника відповідача, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ст. 107 ЖК України, оскільки застосування цих правових норм можливо лише тоді, коли мова іде про громадян, які набули право користування житловим приміщенням у державному та комунальному житловому фонді, однак втратили до нього інтерес з різних підстав. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, фактично мешкає за іншою адресою в м. Харків, що не спростовував сам відповідач у судовому засіданні, тобто має інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Outcome: approved