Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй належить житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями у [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.07.2009 року. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці, що була відведена її батьку, згідно рішення виконкому Середньоводянської сільської ради від 30.09.1953 року. Межі земельної ділянки були встановлені в натурі та виділені межовими знаками, які до сих пір розмежовують земельні ділянки між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS]. Її сусідці - [PERSON] незаконно, без її погодження було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №534388 від 10.10.2007 року, на земельну ділянку площею 0.0752 га по [ADDRESS], до складу якої включено і частину земельної ділянки, якою користується вона та її сім'я. З цього приводу вона звернулась до Рахівського районного суду з позовом до Середньоводянської сільської ради, [PERSON] про визнання недійсним вище вказаного державного акту, де третіми особами були дочка [PERSON] - [PERSON], управління Держземагенства у Рахівському районі. Рішенням Рахівського районного суду від 01.10.2013 року, було визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №534388 від 10.10.2007 року на земельну ділянку площею 0.0752 га по [ADDRESS], який виданий [PERSON] Дане рішення залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 09.07.2014 року. [INFO] [PERSON] померла. Однак, в ході розгляду справи в Апеляційному суді Закарпатської області їй стало відомо, що 30.10.2013 року [PERSON] було оформлено договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS], яка належала їй, згідно скасованого Державного акту на право власності на землю, та продано цю земельну ділянку своїй дочці - [PERSON], яка також була учасником судового процесу щодо визнання недійсним державного акту. Вважає укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу таким, що вчинений з порушенням чинного законодавства та має бути визнаний судом недійсним з огляду на наступне. Рішення суду відповідно до процесуального законодавства є обов'язковим уже з моменту його винесення і проголошення. Але з моменту набрання ним законної сили воно стає загальнообов'язковим, тобто обов'язковим не тільки для суду, не тільки для учасників цивільної справи, а й для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягає виконанню на всій території України. Державний акт на право власності на земельну ділянку визнаний недійсним рішенням Рахівського районного суду від 01.10.2013 року, а вже 30.10.2013 року, ще до апеляційного перегляду цього судового рішення, був укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу, хоча обидві його сторони знали про те, що є обов'язкове до виконання рішення суду, яким правовстановлюючий документ на землю скасований. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] незаконно, з порушення приписів цивільного та процесуального законодавства, просила визнати такий недійсним. Представники позивачки, [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. Вважають, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON] повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки, на момент укладення даного договору, було винесено рішення, яким скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка являється предметом договору купівлі продажу від 30.10.2013 року. В зв'язку з наведеним, [PERSON] не була власником земельної ділянки, яку продала відповідачці [PERSON]. Вважають, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки порушує права їхньої довірительки [PERSON] на приватизацію її земельної ділянки, що стверджується рішенням Рахівського районного суду від 01.10.2013 року, тому вона являється зацікавленою особою і має право звернутися до суду з позовом про визнання недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON] На підставі наведеного вище, просили позов задовольнити. Представник відповідачки, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених в запереченні. Так, у запереченні, поданому 13.08.2014 року, представник відповідачки [PERSON] вважає, що позовні вимоги [PERSON] являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки остання не мала право звернення до суду і є неналежним позивачем, не надала суду необхідних належних та допустимих доказів, якими мотивує обставини, викладені в позовній заяві, тому необхідно відмовити позивачці в задоволенні цього позову в повному обсязі з наступних підстав. Вважає, що [PERSON] у відповідності до п.1 ст. 15, п.3 ст. 213, п. 3 ст. 215 ЦК України та Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 року "Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не відноситься до кола осіб, які мають право на звернення до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2013 року недійсним. Крім того, [PERSON] при зверненні до суду не вказала, яке її право було порушено і на підставі чого вона має право на звернення до суду. Особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Тому, при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Що стосується твердження [PERSON] про те, що до складу земельної ділянки [PERSON] включено і частину земельної ділянки, якою користується і вона, то позивачка не подала суду жодних доказів, які б підтверджували дану обставину. [PERSON] не має права на частину оспорюваної земельної ділянки, оскільки до сьогоднішнього дня не оформила право власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. 14.07.2014 року [PERSON] звернулась у Середньоводянську сільську раду для надання дозволу на виготовлення проекту щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] у власність, однак Середньоводянська сільська рада рекомендувала надати земельній комісії сільської ради кадастровий та ситуаційний плани земельної ділянки. Таким чином, право власності [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] не порушується, у зв'язку з тим, що вона таке право не оформила і не має відповідних документів, які б це право підтвердили. Також, вважає безпідставними посилання позивачки на те, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, обидві сторони даного договору знали про існування рішення суду, що є обов'язковим для виконання, яким правовстановлюючий документ на землю скасований. Так, рішення Рахівського районного суду від 01.10.2013 року на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] не набрало законної сили, оскільки було оскаржено до Апеляційного суду Закарпатської області. Окрім того, на момент укладення оспорюваного договору у Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна не було обтяження нерухомого майна (земельної ділянки по [ADDRESS]), як виду забезпечення позову. Таким чином, при укладенні вище вказаного договору не було допущено порушень цивільного законодавства. Вважає безпідставним ствердження позивачки про те, що рішення суду відповідно для цивільного законодавства є обов'язковим уже з моменту його винесення і проголошення, оскільки воно є юридично не грамотним і суперечить ст. 223 ЦПК України. У позовній заяві, позивачка [PERSON] вказує, що зміст правочинну не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, однак не вказала яка є конкретна підстава для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки не дійсним, яким положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції не відповідає зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка норма закону порушена і в чому полягає порушення, в чому є порушення прав та обов'язків, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Загальне посилання в позовній заяві лише на порушення приписів цивільного законодавства, не вказавши яку норму Закону порушено і в чому полягає порушення норм не може бути підставою для визнання правочину недійсним. При укладенні оспорюваного договору, сторонами було дотримано всіх вимог передбачених ст. 203 ЦК України. Окрім того позивачкою до позовної заяви не надано копію оскаржуваного нею договору купівлі-продажу. На підставі наведеного просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Заслухавши учасників судового розгляду, взявши до уваги заперечення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.158 ЗК України земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян вирішуються судами. З позовної заяви судом встановлено та визнано відповідачкою, що 30.10.2013 року між громадянами [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0.0752 га у [ADDRESS], яка належала [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №534388 від 20.20.2007 року. Суд вважає безпідставними посилання відповідачки про те, що громадянка [PERSON] не відноситься до кола осіб, які мають право на звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним вище зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Безпідставними є і твердження відповідачки про те, що цивільне право позивачки [PERSON] не порушено. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що рішенням Рахівського районного суду від 01.10.2013 року по справі №709/1547/2012, було визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №534388 від 10.10.2007 року площею 0.0752 га по [ADDRESS], який виданий [PERSON] Дане рішення залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 09.07.2014 року. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З рішення Рахівського районного суду від 01.10.2013 року слідує, що внаслідок оформлення гр. [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД 534388 від 10.10.2007 року відбулося порушення прав [PERSON] на її земельну ділянку. Оскільки рішення суду набуло законної сили, дана обставина не підлягає доказуванню. На підставі наведеного, суд констатує, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки порушує права позивачки [PERSON] на приватизацію її земельної ділянки, тому остання являється заінтересованою особою і має право звернутися до суду про визнання недійсним вище зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зумовлені встановленими фактами правовідносини стосуються недійсності угод і регулюються главою 16 Цивільного кодексу України. Роз'яснення з цього приводу містяться також у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року". Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ (п.п. 4,5 указаної постанови) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Позивачка [PERSON] ставила саме вимогу про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що договір купівлі продажу земельної ділянки укладений між [PERSON] та [PERSON], вчинений з порушенням чинного законодавства, оскільки на момент укладення договору, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД 534388 від 10.10.2007 року, який посвідчував право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0.0752 га по [ADDRESS], був визнаний судом недійсним. Проте, в ході судового розгляду вказані посилання позивачки [PERSON] не знайшли свого підтвердження, спростовуються здобутими доказами та поясненнями відповідачки викладеними у запереченні 13.08.2014 року. У відповідності до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно п.1 ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Судом достовірно встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], рішення Рахівського районного суду від 01.10.2013 року по справі №709/1547/2012, яким було визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №534388 виданий 10.10.2007 року [PERSON], площею 0.0752 га по [ADDRESS], не набуло законної сили, оскільки 11.10.2014 року було оскаржено до Апеляційного суду Закарпатської області. Судом достовірно встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], не було іншої заборони на відчуження вище вказаної земельної ділянки, а саме, під час розгляду справи № 709/1547/2012, судом не було винесено ухвали про забезпечення позову, якою б накладалось арешт чи заборону на відчуження даної земельної ділянки. З вище наведеного, суд констатує, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, земельна ділянка площею 0.0752 га, яка знаходиться в [ADDRESS] належала на праві власності громадянці [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД 534388 від 10.10.2007 року, тому остання вільно, на свій розсуд, мала право розпоряджатися даною земельною ділянкою, в тому числі і шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Окрім того ст. 216 ЦК України встановлює правові наслідки недійсності правочину. Згідно ч.1 даної статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З матеріалів справи, судом встановлено, що [INFO] громадянка [PERSON], яка являлася продавцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки померла. В зв'язку з наведеним, у разі визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеним 30.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON], відсутня можливість застосувати наслідки недійсності правочину, а саме можливості повернення відповідачці [PERSON] суми коштів, які остання понесла при купівлі земельної ділянки. Інших доказів, які б підтверджували, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, чи інших норм чинного законодавства позивачкою [PERSON] та її представниками не надано, не здобуто таких доказів і в процесі судового розгляду справи. У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). В силу приписів статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Враховуючи вище наведене та зважаючи на обставини справи, ті докази, які були здобуті судом в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити, оскільки ні позивачка, ні її представники в ході судового розгляду справи не довели, жодними належними та допустимими доказами того, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України чи інших норм чинного законодавства. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачкою [PERSON]. На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

Outcome: dismissed