Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

[PERSON] 25 квітня 2017 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та поділ спільного майна подружжя. В подальшому, 02 квітня 2019 року, уточнила свої вимоги та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 18.01.2017 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., та зареєстровано у реєстрі за № 7-31, визнати земельну ділянку кадастровий номер 5123755800:01:003:4360 за адресою: [ADDRESS] , розміром 0,07 га, земельну ділянку кадастровий номер 5123755800:01:003:4361 за адресою: [ADDRESS] , розміром 0,055 га, автомобіль SSANG, модель YONGKYRON, 2008 року випуску, номер кузову (шассі, рами) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , та BMW, модель 520і, 1998 року випуску, номер кузову (шасі, рами) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя, поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку кадастровий номер 5123755800:01:003:4360 за адресою: [ADDRESS] , розміром 0,07 га, на автомобіль SSANG, модель YONGKYRON, 2008 року випуску, номер кузову (шасі, рами) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Свої вимоги мотивувала тим, що майно було придбано у шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя. Однак, її колишній чоловік, відповідач [PERSON] розпорядився їх власністю без її згоди, шляхом продажу земельної ділянки розміром 0,125 га відповідачу [PERSON] , який в подальшому розділив земельну ділянку на дві окремі розмірами 0,055 га та 0,07 га з присвоєнням окремих адресів. Позивач вважає, що відповідачі, таким чином намагалися приховати спільне сумісне майно, яке підлягає розподілу між подружжям. Представник позивача позов підтримав, надав до суду заяву від 27 листопада 2019 року, та просив розглянути позов за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не з"явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Правовідносини, що склались між сторонами по справі стосовно поділу майна подружжя та визнання майна об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя врегульовані Сімейним кодексом України(СК України) та Цивільним кодексом України(ЦК України). Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України,встановлено, що чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до п. «а» ч.2 ст. 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки подружжя. Судом встановлено, що 28 лютого 1993 р. у Палаці урочистих подій м.Одеса був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис №304. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 1519/12885/2012 від 31.10.2012 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано у власність земельну ділянку № [ADDRESS] , площею 0,125 [ADDRESS] кадастровий номер 5123755800:01:003:0592, на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою А.А., та зареєстровано у реєстрі за № 828, на [PERSON] Частки в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку визначені не були, в натурі не виділені, як і не був визначений порядок користування цим майном. Тобто спірна земельна ділянка перебувала у спільній сумісній власності колишнього подружжя. Також під час перебування у шлюбі ними було придбано два автомобіля: «SSANG YONG KYRON», 2008 р.в., номер кузову (шассі, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , та «BMW 520і», 1998 р.в., номер кузову (шасі, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя між Позивачем та [PERSON] не було. Жодно доказу існування домовленості при поділі спільного сумісного майна між колишнім подружжям не надано. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободтаЗакону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу до протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ПайнВеліДевелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користування своєю власністю. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України,співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно зі ст.65 СК України, дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 28 лютого 2007 р. будо укладенодоговір купівлі-продажу земельної ділянки № [ADDRESS] , площею 0,125 га [ADDRESS] кадастровий №5123755800:01:003:0592, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою А.А., та зареєстровано у реєстрі за № 828. У ч.2 п.10 зазначеного договору, позивачем було надано згоду на придбання земельної ділянки на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджує факт придбання її у спільну сумісну власність. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 18 січня 2017 року розпорядився спільним сумісним майном подружжя шляхом відчуження на користь відповідача [PERSON] земельної ділянки площею 0,125 га за договором купівлі-продажу від 18.01.2017 року, посвідчений державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., та зареєстровано у реєстрі за № 7-31. У п. 3.2 спірного договору купівлі-продажу від 18.01.2017 року [PERSON] засвідчив, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його приватною власністю, набута ним поза шлюбом за власні кошти, про що ним подано заяву. Таким чином, [PERSON] , в порушення вимог діючого законодавства, на свій власний розсуд, без письмової нотаріально засвідченої згоди позивача розпорядилася предметом спільної сумісної власності подружжя - земельною ділянкою площею 0,125 га, розташованої по [ADDRESS] , кадастровий №5123755800:01:003:0592. 27 квітня 2017 року Виконкомом Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області було прийнять рішення № 128, згідно якого, у результаті поділу земельної ділянки площею 0,125 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка перебувала у власності [PERSON] , розташованої в [ADDRESS] , у результаті поділу утворюються дві нові ділянки з новими адресами: земельна ділянка, площею 0,055 га, за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка, площею 0,07 га , за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, новий власник, [PERSON] , після подання позивачем позову до суду, та після забезпечення позову Ухвалою суду від 16 травня 2017 року шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку, 21.07.2017 року зареєстрував право власності на земельні ділянки № 4-А та № 4-Б, площею 0,055 га та 0,07 га відповідно, що підтверджується Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.03.2019 року за №159853049 та № 159852534, що містяться у матеріалах справи. Згідно з Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.03.2019 року за №159858797, відомості про земельну ділянку кадастровий номер 5123755800:01:003:0592 відсутні. На підставі встановлених фактів, підтверджених належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами, суд дійшов таких висновків, що доводи позивача, стосовно приховання відповідачами [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя знайшли своє підтвердження матеріалами справи. За таких обставин, відповідно до ч.ч. 1-5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. При відчуженні спірної земельної ділянки на користь [PERSON] поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] міг лише за згодою позивача. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно із ч.1 ст. 219 ЦК України, в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-435цс18, згідно якого розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Тому, ч.4 та ч.5 ст. 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Також, п.п. «е» п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № 7, передбачено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду, а при перебуванні ділянки в спільній сумісній власності (у подружжя, членів фермерського господарства, якщо інше не передбачалось угодою між ними, співвласників жилого будинку) - за договором або законом. Частинами 1, 2 ст.71 Сімейного Кодексу Українипередбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна. Так як судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0,125 га кадастровий номер 5123755800:01:003:0592 вже не існує, а замість неї зареєстровані дві окремі ділянки, суд вважає доцільним визнати земельні ділянки № 4-б площею 0,07 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4361) та №4-а площею 0,055 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4360 ) по [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , та поділити спільне майно подружжя, шляхом виділу позивачу однієї окремої земельної ділянки№ [ADDRESS] , площею 0,07 га (кадастровий номер 5123755800:01:003:4361) по [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Так як, у шлюбі подружжя придбало два автомобілі: «SSANG YONG KYRON», 2008 р.в., , та «BMW 520і», 1998 р.в., то суд вважає доцільним поділити між колишнім подружжям рухоме майно, шляхом визнання за позивачем право власності на автомобіль «SSANG YONG KYRON», 2008 р.в., номер кузову (шассі, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Суд вважає, що позивачем не був пропущений строк позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В даному випадку строк позовної давності для звернення до суду розпочинається з моменту укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, тобто з 18 січня 2017 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладають у разі задоволення позовуна відповідачів.

Outcome: approved