Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

17 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання втратившим право користування жилою площею в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з відповідачем вони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2001 року до 14 листопада 2012 року. До реєстрації шлюбу, 27 грудня 2000 року вони придбали квартиру [ADDRESS], по ? частини кожний. Вона зареєструвалася в спірній квартирі 19 січня 2001 року, а відповідач в якості чоловіка зареєструвався 01 лютого 2002 року, як власник ?? частини квартири, та як член сім'ї квартиронаймача. 15 жовтня 2002 року [PERSON] подарував їй належну йому ? частину спірної квартири. Отже з 17 жовтня 2002 року право власності на квартиру повністю належить їй. У квартирі відповідач не проживає з вересня 2011 року, забравши свої особисті речі, він пішов до іншої жінки. Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилої площі квартири [ADDRESS] у зв'язку з втратою ним право власності на ? частину квартири 15 жовтня 2002 року, зобов'язати відповідача надати Орджонікідзевському районному відділу Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області паспорт для зняття з реєстраційного обліку та повідомити Орджонікідзевський районний відділ Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області про необхідність зняти [PERSON] з реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Крім того, просила стягнути з відповідача витрати, пов'язані із сплатою судового збору у розмірі 114 гривень 70 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 1500 гривень. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Представник позивачки [PERSON], діюча на підставі угоди про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримала та надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, зазначила, що підставою втратившим право користування відповідача є його непроживання в квартирі [ADDRESS] одного року, а саме з вересня 2011 року, у зв'язку з чим просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилою площею в спірній квартирі на підставі ст.. 405 ЦК України. Пояснила, що нею, як адвокатом, була надана юридична допомога позивачці згідно угоди про надання правової допомоги, витрачено нею 9 годин робочого часу та визначений розмір оплати юридичних послуг у розмірі 1500 гривень, що є значно меншим, ніж 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину роботи. Просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Відповідач позовні вимоги визнав та пояснив, що дійсно з вересня 2011 року він не проживає в спірній квартирі, та не має наміру в неї повертатися. Після сварки з позивачкою він пішов проживати до друга за адресою: [ADDRESS], де і проживає до цього часу. Разом з тим, визначаючи позовні вимоги по суті, зазначив, що не визнає стягнення з нього судових витрат, тому як в нього зараз тяжке матеріальне становище та бракує грошів, вважає розмір судових витрат завеликим. Представник Орджонікідзевського районного відділу Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 грудня 2000 року Універсальною товарною біржею «Співдружність», та договору дарування, посвідченого 15 жовтня 2002 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] (а.с. 5-6). Як вбачається із копії особового рахунку [NUMBER], виданого ЖКП «Азовжитлокомплекс», у квартирі [ADDRESS] квартиронаймач [PERSON] та її чоловік [PERSON] (а.с. 9). На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 листопада 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Згідно акту ЖКП «Азовжитлокомплекс», складеному 02 грудня 2013 року працівниками ЖКП за участю сусідів, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з вересня 2011 року (а.с. 8). Крім того, факт не проживання [PERSON] в спірній квартирі з вересня 2011 року визнано ним у судовому засіданні, а тому відповідно до ч.1 ст..61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК України та ч.1 ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Представник позивачки, як на правову підставу позовних вимог посилалася у судовому засіданні на те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою у зв'язку з втратою ним права власності на ? частину квартири 15 жовтня 2002 року, та у зв'язку з непроживанням в спірній квартирі понад рік, тобто на підставі ст.. 405 ЦК України. Суд, встановивши, що відповідач був зареєстрований в спірній квартирі як чоловік позивачки, на теперішній час шлюб між сторонами розірвано, відповідач не проживає в спірній квартирі понад рік без поважних причин, вважає, що до спірних правовідносин необхідне застосувати ст.. 405 ЦК України, як правову підставу для задоволення позовних вимог позивачки. Разом з тим, визначаючи [PERSON], таким, що втратив право користування жилою площею в квартирі [ADDRESS], суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог позивачки в частині зобов'язання відповідача надати Орджонікідзевському районному відділу Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області паспорт для зняття з реєстраційного обліку та повідомлення Орджонікідзевського районного відділу Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області про необхідність зняти [PERSON] з реєстрації в квартирі [ADDRESS], тому як згідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, складовою частиною зняття з реєстраційного обліку є визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що і є допустимим способом захисту порушеного права. В зв'язку з викладеним, суд вважає, що задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є достатнім для повного захисту порушених прав позивачки, а позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача надати Орджонікідзевському районному відділу Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області паспорт для зняття з реєстраційного обліку та повідомлення Орджонікідзевського районного відділу Маріупольського МУ Державної Міграційної служби України в Донецькій області про необхідність зняти [PERSON] з реєстрації в квартирі [ADDRESS], є юридично неспроможними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, слід зазначити наступне. Згідно з п.2. ч.3.ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Доводи відповідача щодо занадто великої суми витрат на правову допомогу, спростовуються матеріалами справи, а саме угодою про надання правової допомоги від 01 грудня 2013 року (а.с.11), квитанцією до прибуткового касового ордеру про сплату послуг відповідно до угоди (ознайомлення з документами, юридичні консультації, підготовка процесуальних документів) від 13 грудня 2013 року (а.с.10) та розрахунком робочого часу від 01 грудня 2013 року (а.с. 41). Відповідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах,в яких така компенсація виплачується стороні ,на користь якої ухвалено судове рішення,іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" встановлено у 2013 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 грудня на рівні 1218 гривень, відповідно розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати, 487,20 гривень за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Як вбачається з розрахунку робочого часу, адвокатом витрачено 9 годин. Отже, загальна сума за надані послуги не повинна перевищувати 4384,80 гривень, виходячи з розрахунку 487,20х9=4384,80 гривень. Враховуючи, що сторонами узгоджений розмір оплати правової допомоги у сумі 1500 гривень, який є значно менший від вищевказаної суми, витрати на правову допомогу, понесені позивачкою у розмірі 1500 гривень, підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. Таким чином, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов'язані із наданням правової допомоги у розмірі 1500 гривень та витрати пов'язані із сплатою судового збору у розмірі 114 гривень 70 копійок, а всього 1614 гривень 70 копійок.

Outcome: partial