Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, [PERSON] про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те,що з 01.02.1999 року по даний час позивач проживає у житловому будинку за номером [ADDRESS], право власності на який оформлено 29.12.2012року. Співвласником даного будинку на праві спільної часткової власності є відповідач [PERSON], - колишній чоловік позивача. Під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі у них народилися два сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Документи про надання дозволу на будівництво вищезгаданого житлового будинку були оформлені на імена обох, проте 04.02.1999 року шлюб між колишнім подружжям було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач збудувала житловий будинок, право власності на який з невідомих їй причин було оформлено і на відповідача. На момент введення житлового будинку в експлуатацію так і на момент державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок [PERSON] є фактичним одноосібним власником житлового будинку за номером [ADDRESS]. Вона самостійно збудувала, провела оздоблення та вжила всіх інших заходів щодо реєстрації права власності на вказаний житловий будинок у відповідності до вимог законодавства. Враховуючи час побудови будинку, дату реєстрації права власності на житловий будинок та той факт, що відповідач не приймав участі у будівництві будинку не подавав заяви про реєстрацію за ним права власності на вказаний житловий будинок, останній не може перебувати у спільній частковій власності, а фактично належить позивачу вцілому. Враховуючи факт виникнення та реєстрації права власності на спірне майно після розірвання шлюбу між сторонами слід зазначити, що вона [PERSON] є фактично єдиним власником будинку за номером [ADDRESS]. Проте рішення Великобичківської селищної ради та свідоцтво про право власності не дають їй фактичної можливості реалізувати в повній мірі свої права, як єдиного власника нерухомого майна. На підставі наведеного просила рішення виконкому Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області за № 83 від 29.09.2006 року в частині реєстрації та оформлення права власності на житловий будинок та надвірні споруди в [ADDRESS] за [PERSON] визнати недійсним та скасувати. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок, розташований за адресою: в [ADDRESS], видане 29.12.2012року виконкомом Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області частині реєстрації та оформлення права власності за [PERSON] визнати недійсним та скасувати.Винести рішення, яким визнати за [PERSON], [INFO], право власності на ? частину житлового будинку А, загальною площею - 189,19 м2, житловою площею житлового - 80,96 м2. та сараю Б, загальною площею -35,7 м2, що розташовані за адресою: 90615 [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] присутня не була. Її представником [PERSON] подано заяву про розгляд справи без його участі , підтримання позовних вимог та задоволення позову. Представник відповідача - Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області в судове засідання не з"явився. Селищний голова [PERSON] надав заяву, в якій просить справу розглянути без представника ради, позовні вимоги визнають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Надіслав суду заяву про визнання позовних вимог, в якій пояснює, що з 2002 року він виїхав на постійне місце проживання до Чеської Республіки, ніяких заяв до Великобичківської селищної ради не писав, житловий будинок добудовувала та оформляла право власності [PERSON]. Він в тому будинку навіть не був зареєстрований. Він не претендує на частку у праві власності на даний житловий будинок. За таких обставин позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить справу розглядати без його участі. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши спірні правовідносини та надані докази, взяши до уваги думку відповідача, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який 6 жовтня 1998 року розірвали, про що у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №183 та відділом реєстрації актів громадянського стану Рахівського району Закарпатської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2012 року за сторонами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] в 1/2 частині за кожним. Видачі цього свідоцтва передувало рішення виконавчого комітету Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області №83 від 29 вересня 2006 року "Про оформлення права власності нп житловий будинок та будівлі", яким вирішено зареєструвати та оформити право власності на житловий будинок та надвірні споруди в [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, про що видати свідоцтво про право власності. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1)час набуття такого майна; 2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналізуючи наведені норми СК України щодо визнання майна таким, що набуто за особисті кошти одного із подружжя, під поняттям «особисті кошти» законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. В той же час ст.60 СК України презюмується віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі саме позивач, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має спростувати наведену матеріально-правову презумпцію з метою обґрунтування своїх посилань щодо визнання майна об'єктом права особистої власності. Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, на підтвердження доведеності своїх позовних вимог [PERSON] посилається на той факт, що житловий будинок [ADDRESS] збудований нею та введений в експлуатацію після розірвання шлюбу. З чим погоджується і відповідач у пояснення, викладених в заяві про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відстуності. У відповідності до положень ч. 6 ст. 57 СКУ суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Одночасно, абзацом 3 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. за №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зі змінами та доповненнями якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин. Враховуючи викладений вище правовий аналіз, докази, суд погоджується з посиланнями позивача на той факт, що житловий будинок [ADDRESS] збудований нею та введений в експлуатацію після розірвання шлюбу, а отже є її особистою приватною власністю, у зв"язку з чим органом місцевого самоврядування неправомірно зареєстровано за [PERSON] спірний житловий будинок як за співвласником,і відповідно видані оскаржувані рішення. Таким чином позовні вимоги підлягають до задоволення. Питання про стягнення судових витрат позивачкою не ставилося.

Outcome: approved