Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

27.07.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд встановити факт належності сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області 31.03.1997 року, померлому [INFO] [PERSON] та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], на земельну частку (пай) розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах із землі, що перебуває у колективній власності колишнього КСП «Україна» села Багате Ізмаїльського району Одеської області (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданий Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області 31.03.1997 року). Свої вимоги мотивує тим, що державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що у сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданому Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області 31.03.1997 року, прізвище спадкодавця вказане «[PERSON]», а у свідоцтві про смерть його прізвище зазначене як «[PERSON]», тобто існує невідповідність відомостей у документах. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], повідомила, що працювала із померлим у КСП (СК) «Україна»). Зазначила, що він як член КСП «Україна» отримав сертифікат на земельну частку (пай), що свідку достеменно відомо з огляду на те, що вона була членом комісії щодо розпаювання. Зазначила, що позивач є сином померлого [PERSON] та постійно з ним проживав до його смерті. Виниклу описку у прізвищі пояснила тим, що є складнощі у перекладі з російської на українську мову, що призвело до такої неточності. Свідок [PERSON], яка є племінницею спадкодавця, зазначила, що померлий був членом КСП «України», та отримав сертифікат на земельну частку (пай) із земель вказаного колгоспу, та здавав отриману земельну ділянку в оренду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданому Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області 31.03.1997 року, [PERSON] належить земельна частка (пай) розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах із землі, що перебуває у колективній власності колишнього КСП «Україна» села Багате Ізмаїльського району Одеської області,. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Виконавчим комітетом Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області [PERSON] помер [INFO]. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на земельну частку (пай) розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах із землі, що перебуває у колективній власності колишнього КСП «Україна» села Багате Ізмаїльського району Одеської області . За життя спадкодавець заповіту не залишав, що підтверджено Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №44302647 від 30.06.2016 року, згідно якого інформація про заповіт, складений та посвідчений від імені [PERSON], відсутня. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті [PERSON] являється його син [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.09.1961 року виданого Багатянською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області. Судом встановлено, що позивач спадщину після смерті батька прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, протягом шести місяців та по теперішній час, проживав та зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Багатянської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за № 914 від 30.06.2016 року. Інших спадкоємців немає. Письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції в Одеській області Черненко С.М. за № 1161/02-14 від 30.06.2016 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із тим, що існує невідповідність відомостей у документах, а саме у сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданому Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області 31.03.1997 року, прізвище спадкодавця вказане «[PERSON]», а у свідоцтві про смерть його прізвище зазначене як «[PERSON]». Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Враховуючи викладене, з огляду на наявні письмові докази, покази свідків, суд вважає доведеним факт належності сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Ізмаїльською районною державною адміністрацією Одеської області 31.03.1997 року, померлому [INFO] [PERSON]. Вказане підтверджує наявність підстав для визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай) розміром 2,50 в умовних кадастрових гектарах із землі, що перебуває у колективній власності колишнього КСП «Україна» села Багате Ізмаїльського району Одеської області, на яку видано зазначений вище сертифікат. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Будь-яких заперечень щодо позовних вимог, відповідач не навів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved