Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просить в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 5/100 частин нежитлових приміщень загальною площею 28,8 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS], а також право власності на 29/100 ідеальних частин нежитлової будівлі ритуального цеху загальною площею 244,7 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS]. За [PERSON] визнати право власності на 71/100 ідеальну частину нежитлової будівлі ритуального цеху загальною площею 244, 7 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS]. Просить стягнути із [PERSON] ? кредитних зобов'язань в сумі 141 836, 47 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14 серпня 1974 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Копія свідоцтва про шлюб додається. За період перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано ритуальний цех по [ADDRESS] та 5/100 частин нежитлових приміщень загальною площею 28,8 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS]. Станом на момент пред'явлення цього позову ринкова вартість придбаного ними майна в сукупності становить 312 000, 00 грн. Крім того, нею було отримано кредит в сумі 180 000, 00 грн., за який було викуплено спірний магазин. Вважає, що кредит нею отримано в інтересах сім»ї, тому обов'язок по його оплаті також має нести відповідач. Крім цього, відповідач подав зустрічний позов в якому просить визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на будинковолодіння [ADDRESS], визнати, що вартість спільно нажитого майна, що знаходиться у будинку, становить 71 700, 00 грн., зобов'язати [PERSON] компенсувати [PERSON] 35850, 00 грн., що становить половину вартості усього майна в будинку, визнати за [PERSON] право власності на ? будинку [ADDRESS], визнати, що [PERSON] є зобов'язаною одноосібно сплатити взятий нею кредит в сумі 180 000, 00 грн. Позовні вимоги відповідач обґрунтовує тим, що будинок [ADDRESS] ним повністю облаштований та заново відремонтований в період з 1974 по 2011 рік, тому вважає, що набув законне право спільної сумісної власності на будинковолодіння відповідача. Зазначає, що приміщення ритуального цеху, а також магазин в м. Жовкві придбані ним як підприємцем, тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що про отриманий [PERSON] кредит нічого не знав та причетності до цього кредиту немає. За період перебування у шлюбі було придбано меблі, побутову техніку та інші речі домашнього вжитку, які він оцінює в сумі 71700, 00 грн., вважає, що має право на компенсацію їх вартості. Ухвалою суду від 13.12.2013 р. вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне з первісним позовом. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять задовольнити їхні позовні вимоги, щодо зустрічного позову, то в такому просять відмовити, вважають такий безпідставним. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засідання, зустрічний позов підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові, просять такий задовольнити в повному обсязі, а в позові [PERSON] просять відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків допитаних в судовому засіданні, дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення в повному обсязі, а в зустрічному позові слід відмовити з огляду на наступне. Основним завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав і суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб визначений законами України на засадах їх рівності перед Законом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Щодо позову [PERSON]. Отже, як встановлено судом, шлюб між позивачем та відповідачем зареєстровано 14.08.1974 р. Нестерівським райвідділом ЗАГС Львівської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за номером 67, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т.1, а.с.10). Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 04.11.2013 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За період перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано ритуальний цех по [ADDRESS]. Рішенням Жовківської міської ради народних депутатів № 1 від 24.01.1995 р. право власності на вказане приміщення оформлено за [PERSON] (т.1., а.с.5). 18.02.1995 р. право власності на ритуальний цех було зареєстровано в Червоноградському БТІ, що підтверджується реєстраційним посвідченням (а.с.8). Як вбачається з матеріалів справи (т.1, а.с.-152-153) вказане приміщення набуто у власність шляхом його викупу у МП «Ремесло». З технічного паспорту на ритуальний цех вбачається, що загальна площа приміщення становить 244,7 м.кв. (т.1, а.с. 6-7). З пояснень сторін слідує, що вказане приміщення використовується відповідачем [PERSON] для здійснення ним підприємницької діяльності з виготовлення пам'ятників та бруківки та інших подібних виробів. У відповідності до ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За таких обставин, суд приходить до висновку що приміщення ритуального цеху в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що вказане приміщення придбано ним як фізичною-особою підприємцем, оскільки, як вбачається з наявного в матеріалах справи свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, [PERSON] був зареєстрований як підприємець тільки з 21.12.2000 р. (т.1, а.с.168), крім того, придбання майна фізичною-особою підприємцем, згідно чинного на той час законодавства, не поширювало на нього статус роздільного майна подружжя. Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано 5/100 частин нежитлових приміщень загальною площею 28,8 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS]., що підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори від 24.02.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 490 (Т.1, а.с. 9). Як вбачається зі змісту вказаного договору, покупцем приміщень виступає [PERSON] як фізична особа - підприємець, вартість об'єкта становить 139 442, 00 грн., в тому числі, ПДВ. Право власності на вказане нежитлове приміщення зареєстроване за [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 22.03.2012 р. (Т.1а.с. 179). Суд не бере до уваги доводи відповідача за первісним позовом про те, що спірний магазин є його особистою приватною власністю як підприємця з огляду на наступне. Підстави набуття та перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя визначені ст. 57 СК України. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виключення визначені ст.. ст.. 57, 58 СК України. Верховний суд України в своїй постанові від 02.10.2013 р. у справі № 6-79цс13, предметом якої було застосування касаційним судом ст. ст. 57, 60, 61, 65 СК України при визначенні правового режиму майна набутого під час шлюбу одним із подружжя фізичною-особою підприємцем вказав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В матеріалах справи є квитанція від 24.02.2012 р., з якої слідує, що позивачкою [PERSON] за викуп майна згідно договору оплачено суму в розмірі 139 442, 40 грн.. Показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] позивача [PERSON] та нотаріально засвідченою заявою [PERSON] (Т.2, а.с.29) підтверджується, що вказане приміщення використовується як магазин, діяльність в якому від завозу товару до його продажу здійснювала протягом усього його часу існування та здійснює [PERSON], магазин був орендований на ім'я відповідача [PERSON] як підприємця, а згодом викуплений за кошти, отримані [PERSON] в кредит на підставі кредитного договору, укладеного із Камянко-Бузькою філією - відділенням ВАТ «Ощадбанк» під заставу її батьківського будинку. Із заяви [PERSON], сина сторін слідує, що коли виникло питання необхідності викупу приміщення, батько заявив, що в нього немає коштів, тому іншого виходу в сім»ї як взяти кредит не було, батько знав про отримання кредиту, адже це питання неодноразово обговорювалося в сім»ї, та погоджував його отримання, а також всіма діями сприяв в його отриманні, звертався до Жовківської райдержадміністрації за дозволом на передачу будинку в іпотеку по цьому кредиту, а також виписав доньку з неповнолітньою внучкою і приписав їх в квартирі, що належить йому особисто в [ADDRESS]. Всі дії, пов'язані із оформленням викупу магазину, починаючи із проведення його оцінки, технічної інвентаризації і до підготовки договору були організовані та оплачені [PERSON] за рахунок кредитних коштів. Зазначене підтверджується також показаннями свідків - позивача [PERSON], та [PERSON]. Крім того [PERSON] пояснила, що за кредитні кошти вона оплатила викуп магазину згідно договору, решту коштів нею було витрачено на оплату проведення робіт із технічної інвентаризації будівлі, двох експертних оцінок, нотаріальне оформлення договору та косметичний ремонт магазину. Хоча кредитний договір нею було укладено у 2010 році, проте, кошти такі отримала на руки безпосередньо перед купівлею магазину. Та обставина, що [PERSON] знав та погоджував отримання кредиту підтверджується також наявним в матеріалах справи договором поруки від 27.01.2010 р., з якого слідує, що [PERSON] виступив поручителем позичальника [PERSON] по вказаному кредитному договору (Т.1, а.с. 231), а також розпорядженням голови Жовківської районної адміністрації від 25.11.2009 р. № 878 «Про надання дозволу громадянці [PERSON] на передачу під заставу власного житлового будинку в [ADDRESS]», з якого вбачається, що [PERSON] погоджувався на проживання неповнолітньої внучки в його особистій квартирі в [ADDRESS] у зв'язку із передачею будинку [ADDRESS] в іпотеку (т.2, а.с.28). Погодження [PERSON] отримання дружиною кредиту на викуп магазину підтверджується також показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON]. З урахуванням наведеного суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що він взагалі не знав про отримання кредиту, не підписував жодних документів, щодо отримання такого кредиту. Жодних доказів, які б підтвердили купівлю спірного приміщення за особисті кошти відповідача [PERSON] таким суду не представлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі, гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. А тому, суд приходить до висновку, що 5/100 частин нежитлових приміщень загальною площею 28,8 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS]., яке використовується як магазин продуктових товарів, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке придбані за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти [PERSON]. У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно наявного у справі Звіту про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, виконаного ПП «Експерт-А» 22.08.2013 р., ринкова вартість нежитлових вбудованих приміщень загальною площею 244, 7 м. кв., які знаходяться в будівлі ритуального цеху, що розташований за адресою: [ADDRESS] становить 220 000, 00 грн. без ПДВ (а.с. 69-125). Ринкова вартість вказаного нежитлового приміщення становить 92 000, 00 грн. без ПДВ, що підтверджується наявним в матеріалах справи Звітом про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, виконаного ПП «Експерт-А» 22.08.2013 р. (а.с.20-68). Відтак, вартість спільно нажитого подружжям майна станом на час вирішення спору становить 312 000, 00 грн. Виходячи з рівності часток подружжя та зваживши на ту обставину, що [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні магазину на [ADDRESS], а [PERSON] здійснює підприємницьку діяльність в нежитловому приміщенні ритуального цеху, суд приходить до висновку, що в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] слід визнати право власності на нежитлове приміщення магазину на [ADDRESS] та 29/100 ідеальних частин нежитлової будівлі ритуального цеху по [ADDRESS], а за [PERSON] право власності на 71/100 ідеальну частину нежитлової будівлі ритуального цеху по [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що 22 січня 2010 року між [PERSON] та Камянко-Бузькою філією - відділенням ВАТ «Ощадбанк» укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2203-2885, за умовами якого банк зобов'язувався надавати позичальнику кредит в сумі 180 000, 00 грн. окремими траншами за відновлюваною кредитною лінією у період з 27.01.2010 р. по 27.01.2012 р. з остаточним терміном повернення 27.01.2012 р. (т.1, а.с.12). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань по цьому договору в іпотеку було передано житловий будинок в [ADDRESS], що підтверджується наявним у справі іпотечним договором від 27.01.2010 р. (т.1, а.с.14-17). Згідно довідки ТВБВ №1 10013/0226 філії Львівське обласне управління від 22.08.2013 р., вих. № 508, станом на 28.08.2013 р. кредитна заборгованість [PERSON] 147 971,45 грн., з моменту видачі кредиту позичальницею було сплачено на суму в розмірі 103 672,93 грн. на погашення відсотків та суму в розмірі 32 028, 55 грн. на погашення основного боргу кредиту (т.1,.18). Станом на час розгляду справи сума сплачених [PERSON] кредитних зобов'язань зросла у зв'язку із систематичною їх сплатою згідно графіку, що підтверджується наявними у справі квитанціями (Т.2., а.с. 32-34). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном, відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, розуміється окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого із подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано для задоволення потреб сім»ї. Судом встановлено, що за кошти, отримані [PERSON] за укладеним в період перебування у шлюбі кредитним договором з ВАТ «Ощадбанк» на ім'я [PERSON] було куплено нежитлове приміщення магазину на [ADDRESS], яке є об'єктом права спільної сумісної власності, відтак, обов'язок по кредитному договору повинен бути покладений на [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Судом також встановлено, що [PERSON] майнової участі у погашенні кредиту не брав, відтак, половина кредитних зобов'язань підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON], а саме 59 967, 12 грн. погашених відсотків за користування кредитом та 19 841,01 грн. - погашення тіла кредиту, а також 62 028, 34 грн. кредитних зобов'язань, що підлягають до сплати, разом 141 836, 47 грн.. Відповідно до ст.. 368 ч. 3 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено законом. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. За системним аналізом зазначених вище норм права правовий режим майна, придбаного за час шлюбу визнається не за його цільовим призначенням, а за джерелами його придбання, крім речей особистого користування, та відповідно до часу його набуття. Крім цього, Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина) засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Щодо зустрічного позову [PERSON]. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], то суд прийшов до висновку, що такі до задоволення не підлягають з огляду на наступне. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належав матері [PERSON] - [PERSON] та був подарований [PERSON] згідно договору дарування від 24.10.1987 р., посвідченого державним нотаріусом Нестерівської державної нотаріальної контори Галань Г.О. (Т.1, а.с. 210-212). Договір зареєстрований Червоноградським МБТІ 07.12.1987 р., що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням (Т.1, а.с.213). У відповідності до ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. З огляду на те, що житловий будинок був подарований [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі, такий є її особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 25 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічне положення передбачено ч. 1 ст. 63 СК України. Так, доводи позивача за зустрічним позовом про розбирання ним старої веранди і облаштування нової веранди з ванною кімнатою спростовуються показаннями свідка [PERSON], яка пояснила, що дозвіл на добудову веранди надавався ще її матері, добудовував веранду її брат [PERSON], який проживав з ними, реконструкція веранди з перекриттям всього будинку і влаштуванням ванної кімнати була зроблена ще в період до 1985 року, коли будинок ще був власністю її мами. Капітальний ремонт будинку робила організація, де працював батько, вже після його смерті 1976 року. Металева сітка, якою огороджене подвір'я належала батьку [PERSON], а саме огородження робив брат [PERSON]. Сходи в будинку були цементовані, за час спільного проживання були тільки облицьовані плиткою. Індивідуальне опалення на твердопаливному котлі було в будинку ще в період, коли він належав матері, а за час шлюбу твердопаливний котел був поміняний на газовий. Ще до його дарування біля будинку був висаджений сад, та було підведене водовідведення. Телефон в будинку був встановлений матері як інваліду на пільгових умовах, траншею для підведення копав брат [PERSON]. Металеві вхідні двері, а також міжкімнатні двері були придбані в кредит донькою, що також проживає в будинку по [ADDRESS]. За час спільного проживання у вказаному будинку проводилися санітарні побілки та оновлювався зовнішній набриск перед весіллям дітей. Зазначене підтверджується також допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Показаннями свідка [PERSON] встановлено, що за час спільного проживання подружжя подвір'я будинку було викладено плиткою, матеріал брався з майстерні, де працює [PERSON], було встановлено ковану браму та ковані підставки під квіти на вікна, а також підмуровано літню кухню. В самому будинку здійснювалися тільки текучі ремонти. Інших доказів, які б підтверджували здійснення поліпшень, описаних в зустрічній позовній заяві, [PERSON] не представлено. На основі здобутих у справі доказів, суд приходить до висновку, що зроблені за час перебування у шлюбі поліпшення житлового будинку були такими, що є об'єктивно необхідні для підтримання будинку та господарських будівель у стані, придатному для проживання сім'ї, а позивач, як такий, що з 1974 року постійно проживав в цьому будинку і проживає на даний час зобов'язаний брати в них участь. Позивачем не надано суду належних доказів того, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилася вартість спірного будинку. Зустрічні позовні вимоги про визнання вартості спільно нажитого майна, що знаходиться в будинку, в сумі 71 700 грн., а також визнання, що [PERSON] є зобов'язана одноосібно сплати взятий нею кредит, не підлягають до задоволення, оскільки, зазначені обставини, є такими, що підлягають доказуванню під час судового розгляду справи, та не є і не можуть бути належними способами захисту цивільних прав позивача відповідно до ст. 16 ЦК України. Більше того, жодного доказу на підтвердження вартості вказаного майна позивачем за зустрічним позовом не надано. Що стосується позовних вимог про зобов'язання [PERSON] компенсувати [PERSON] половину вартості всього майна, що знаходиться в будинку в сумі 35 850, 00 грн., то такі не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. У відповідності до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, присудженням одному із подружжя грошової компенсації допускається у випадку у випадку, якщо річ, яка підлягає до поділу, є неподільною і така присуджується одному із подружжя. З огляду на те, що речі домашнього вжитку, які зазначає позивач, можуть бути поділені між сторонами в натурі, проти чого відповідачка не заперечує, позовні вимоги про присудження позивачу грошової компенсації до задоволення не підлягають. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення первинного позову та відсутні підстав для задоволення зустрічних позовних вимог. Таким чином, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] слід задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: approved