Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

В березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В заяві посилалася на те, що 10.07.2004 року між сторонами укладено шлюб, від якого [INFO] народилась донька [PERSON] та [INFO] народився син [PERSON] . Подружні відносини у сторін фактично припинились з червня 2019 року і вони почали проживати окремо. Втрачені почуття кохання та поваги один до одного, сімейних відносин не підтримують. Протягом останніх двох років дітьми опікується виключно позивач, відповідач матеріальну допомогу на утримання дітей надавав епізодично в розмірі який він вважав достатнім. З січня 2021 року відповідач взагалі припинив давати кошти на утримання дітей. З 01.01.2021 по 30.06.2021 року прожитковий мінімум в Україні для дитини віком від 6 років до 18 років складає 2395 грн. Позивач проживає разом з двома дітьми 13 та 16 років, опікується ними самостійно. Батько дітей, відповідач у справі проживає окремо та має житло, є особою працездатного віку, має можливість утримувати своїх дітей, у відповідача відсутні інші діти та утриманці. 15 квітня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, судові витрати покласти на відповідача. Відповідач в судове засідання не з`явився подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечив щодо його задоволення. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, суд вважає за можливе здійснювати розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 липня 2004 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № [NUMBER] серії № [NUMBER] , виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Від шлюбу подружжя мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження. Із позову та заяв сторін, поданих на адресу суду, встановлено, що подальше спільне проживання позивача та відповідача є неможливим. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливе, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину, до досягнення нею повноліття, а відповідно до п.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.у частці від доходу її матері, батька. Статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні встановлено, що у сторін від сумісного проживання народились діти [PERSON] та [PERSON] , які проживають з матір"ю та знаходяться на її утриманні. Так як батько дітей, відповідач по даній справі, в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, а вони цього потребують, тому суд враховуючи позицію сторін по справі, а також розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, матеріальне становище сторін, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини у віці від 6 років до 18 років на дитину, що складає 2395 грн. на кожну дитину на користь позивача. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. На підставі ст.141ЦПК України з відповідача також слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 908,00 грн. за розгляд справи про стягнення аліментів та на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved