Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

30.01.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Полтавське державне лісогосподарське підприємство "Полтаваоблагроліс" про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свій позов мотивує тим, що він був звільнений з посади лісничого Гадяцького агролісництва Полтавського державного лісогосподарського підприємства "Полтаваоблагроліс" наказом №96-к від 29.09.2017 року за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх посадових обов'язків. Про це позивач дізнався 26.12.2017 року при ознайомленні з наказом про звільнення. Бухгалтер відмовлявся прийняти у нього лікарняний. В період з 27.09.2017 року по 06.10.2017 року він перебував у лікарні. Оскільки, лікарняний лист у позивача не прийняли, він вважає своє звільнення незаконним і просить поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. 26.02.2018 року було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2018 року вищевказана цивільна справа передана у провадження судді Киричка С.А. 20.06.2018 року суддя Киричок С.А. прийняв дану справу до свого провадження та призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ході судового розгляду справи були розглянуті клопотання щодо витребування доказів. Позивач в судових засіданнях в ході розгляду справи підтримував позовні вимоги в повному обсязі та надавав докази на підтвердження своїх позовних вимог. Представник відповідача беручи участь в судовому засіданні позовні вимоги не визнавала, підтримувала надані раніше заперечення на позовну заяву та просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників справи, які з'явились до судового засідання, та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, наказом від 29.09.2017 року №96-к лісничого Гадяцького агролісництва [PERSON] звільнено з 29.09.2017 року за систематичне невиконання ним без поважних причин посадових обов'язків, та договором про повну матеріальну відповідальність та порушенням правил внутрішнього трудового розпорядку п.3 ст.40 КЗпП України. Згідно вимог підпункту «а» параграфа 2 Конвенції МОП № 158 від 22.06.1982 року про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника (постанова Верховного Суду України по справі № 6-33цс14 від 21.05.2014 р.). Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України випадків. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. КЗпП України не містить вичерпного переліку поважних причин пропуску строків звернення до суду, а тому вони визначаються у кожному конкретному випадку виходячи із об'єктивних та суб'єктивних підстав. 01 листопада 2014 року позивачем було отримано рекомендований лист з копіями наказів про звільнення та із супровідним листом, в якому було зазначено, що позивач може отримати трудову книжку в будь-який робочий час. Позивач звернувся до суду із даним позовом в особі свого представника 4 грудня 2014 року, тобто із пропуском місячного строку. Причиною пропуску зазначено строку звернення до суду є безперервність хвороби та її ускладнення, що припало якраз на той час, коли встановлений законом місячний строк спливав, що підтверджується листками непрацездатності. Приймаючи до уваги те, що пропущений строк становить всього лише три дні, тому суд вважає за потрібне поновити позивачу пропущений ним строк звернення до суду для захисту своїх трудових прав. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Outcome: approved