Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

06.05.2019 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав та стягнення з неї аліментів на утримання дітей. В позові вони вказали, що [PERSON] є матір`ю трьох неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ., що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, відомості в яких про батька зазначені відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного Кодексу України,тобто запис про батька дітей в Книзі реєстрації народжень провадилось за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дітей записувались за її вказівкою. Неповнолітні діти проживають разом із матір`ю за адресою [ADDRESS] . Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в Миколаївській загальноосвітній школі №36. Оскільки [PERSON] не забезпечує дітей належним харчуванням, не приділяє достатньої уваги їх здоров`ю, посилаючись на положення ст. ст.150,164,165,166 Сімейного Кодексу України просили позбавити її батьківських прав та стягнути з неї аліменти на утримання дітей. Відповідно до ухвали суду від 13.05.2019 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 02.09.2019року від [PERSON] надійшов відзив , в якому вона просила відмовити в задоволенні позову,не погоджуючись з висновками позивача щодо неналежного виконання своїх батьківських обов`язків. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в його задоволенні , посилаючись на його необгрунтованість та недоведеність позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача , пояснення та доводи відповідачки, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є матір`ю трьох неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ., що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, відомості в яких про батька зазначені відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного Кодексу України,тобто запис про батька дітей в Книзі реєстрації народжень провадилось за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дітей записувались за її вказівкою. Неповнолітні діти проживають разом із матір`ю за адресою [ADDRESS] . Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] навчаються в Миколаївській загальноосвітній школі №36. Відповідно до досліджених в судовому засіданні актів обстеження умов проживання, складених спеціалістами Служби у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради від 15.11.2018 року ,від 17.01.2019 року та від 09.04.2019 року житло,де мешкає відповідачка із малолітніми дітьми знаходиться в занедбаному стані та потребує капітального ремонту. Відповідно до характеристик на дітей [PERSON] та [PERSON] , виданих класним керівником МЗОШ №36 [PERSON] діти мають занедбаний зовнішній вигляд, а мати не приділяє належної уваги по їх вихованню. Відповідно до листа від 01.10.2018 року директора Миколаївського міського Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з [PERSON] проведено психолого-педагогічні бесіду щодо відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, створення та підтримки належних умов для проживання, підвищення рівня психолого-педагогічних знань матері щодо виховання, навчання та належного догляду за дітьми. Рішенням комісії з питань захисту прав дітей від 16.10.2018 року сім`ю [PERSON] взято під соціальний супровід Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді , як вказано в листі директора Центру [PERSON] від 24.01.2019 року на даний час робота з сім`єю [PERSON] продовжується. Відповідно до листа в.о.директора Комунального закладу "Миколаївський центр соціально-психолічної реабілітації дітей Миколаївської обласної ради від 02.03.2020 року малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , перебувають у Центрі з 23.08.2019 року по теперішній час. За час перебування дітей у їх закладі відповідачка [PERSON] постійно відвідувала дітей. Крім того, встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] на даний час знаходиться в Миколаївському обласному Будинку дитини. Мати [PERSON] періодично відвідує свою доньку. Звернувшись до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її трьої неповнолітніх дітей , оргнан опіки та піклування посилався на наявність підстав визначених ст.150,ст.164,165,166 СК України. Між тим, в ході судового розгляду судом не встановлено доказів ухилення відповідача від виконання обов`язків батька, та обставин,які б підтверджували те, що відповідачка не піклується про духовний розвиток дітейи, не забезпечує їх матеріально тривалий час. Відповідно до вимог п.2,3 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною. На підставі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно пливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Так, в ході судового розгляду представник позивача наголошувала на тому, що рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її трьох малолітніх дітей буде саме в найкращих інтересах дитини. Проте, належних та допустимих доказів того, що відповідачка зловживає алкогольними напоями або веде аморальний спосіб життя, не бажає піклуватися про дитину та не бажає приймати участі у його вихованні суду не надано та в судовому засіданні таких обставин не встаановлено. Суд враховує те, що відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дітей від 16.10.2018 року сім`ю [PERSON] взято під соціальний супровід Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді , і на даний час робота з сім`єю [PERSON] продовжується.А на час звернення до суду з даним позовом , а саме з 06.05.2019року пройшов невеликий проміжок часу. Крім того, відповідачкою приймаються міри щодо покращання житлових умов, проводяться роботи з ремонтних робіт в будинку, сплачено рахунок на підключення електроенергії до будинку, вона всіляко намагається працевлаштуватись, відвідує своїх дітей в дитячих закладах. А тому, на думку суду, указане не може свідчити про те, що матір повністю усунулась від виконання своїх батьківских обов`язків. Отже, представником позивачем не надано суду будь-яких переконливих доказів, які б свідчили про те, що відповідачка свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляючись від виховання малолітніх дітей, та наявність у цьому лише її вини. Враховуючи конкретні обставини справи, інтереси дітей, ставлення матері до своїх дітей, її бажання виконувати батьківські обов`язки по відношенню до них, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд не вбачає безумовних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її неповнолітніх дітей. При цьому суд роз`яснює матері , що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Також суд вважає за необхідне зауважити [PERSON] , що її пасивна поведінка щодо виховання та способів її участі у вихованні дітей призводить до того, що діти позбавлені батьківської любові, опіки та захисту з боку матері, належного виховання. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed