Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

30 вересня 2013 року ЛМКП «Теплокомуненерго» звернулося до Ленінського районного суду м. Луганська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за надання послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання. В обґрунтування позову зазначено, що позивач постачає теплову енергію в квартиру відповідачів за адресою: [ADDRESS]. Між сторонами склалися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі відкритого особового рахунку [NUMBER]. З оборотної відомості даного рахунку вбачається, що відповідачі своєчасно розрахунки за надану теплову енергію не здійснювали, у зв'язку з чим виникла заборгованість по сплаті за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період 01 червня 1997 року по 01 травня 2013 року у сумі 18 527,86 грн. Відповідачі зобов'язані сплатити за спожиті послуги, а позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг. Відповідачі за прострочення виконання повинні сплатити позивачу нараховану суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідачів перед позивачем складає: суму основної заборгованості, розмір інфляційних нарахувань та 3% річних, що становить в цілому 27 646,31 грн. Ухвалою Ленінського районного суду від 30 липня 2013 року позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу у зв'язку з тим, що спір повинен вирішуватися в судовому порядку. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання в сумі 18 527,86 грн. основного боргу, 6 434,61 грн. - втрати від інфляційних процесів; 2 683,84 грн. - 3% річних, а всього стягнути - 27 646,31 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, до початку судового засідання надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, крім того просили застосувати строк позовної давності до позовних вимог щодо стягнення заборгованості, просили розстрочити виплату визнану ними заборгованість, посилаючись на скрутне матеріальне становище та стан здоров'я. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наданих по справі доказів. Дослідивши матеріали справи, перевіривши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач здійснює свою господарську діяльність з метою теплопостачання житлового фонду, відповідачі, які проживають за адресою: [ADDRESS], є споживачами послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання (а.с. 5, 13-15). За адресою: [ADDRESS], відкрито особовий рахунок [NUMBER] на [PERSON] (а.с. 6). Правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг регулюються Конституцією України, Житловим Кодексом, Законом України „Про житлово-комунальні послуги", Законом України „Про теплопостачання", іншими нормативно-правовими актами. Згідно преамбули Закону України „Про житлово-комунальні послуги" №1875-ІV від 24.06.2004 року цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Відповідно до ст. 13 Закону від 24 червня 2004 р. N 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Статтями 20, 21 зазначеного Закону визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. При цьому, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, зокрема не пізніше 20 числа кожного місяця вносити плату за користування жилим приміщенням (квартплату) та за комунальні послуги. Обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Такі ж права та обов'язки встановлені і вищевказаними Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків. Судом встановлено, що відповідачі, будучи мешканцями квартири [ADDRESS], користувалися послугами з теплопостачання та гарячого водопостачання, проте оплату проводили нерегулярно, внаслідок чого особовому рахунку [NUMBER] утворилася заборгованість за період з 01.06.1997 року по 01.05.2013 року у розмірі 18 527,86 грн. (а.с. 6). Таким чином, відповідачі, як споживачі послуг з теплопостачання, належним чином не виконували своє зобов'язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за надані послуги, прострочивши виконання грошового зобов'язання. Правовідносини, які виникли у сфері надання комунальних послуг, регулюються спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Доказів того, що послуги не надавалися або надавалися у меншому розмірі відповідачем до суду не надано. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач, як боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за надані послуги за період з 01.06.1997 року по 01.05.2013 року. Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз вищенаведених норм, свідчить, що строки позовної давності застосовуються судом за заявою відповідача, і їх сплив є підставою для відмови у позові. Отже, судом встановлено, що позивачем нарахована заборгованість за період, який виходить за межі трирічного строку позовної давності, відповідачами подано заяву про застосування строків позовної давності, яке, враховуючи відсутність поважних причин пропуску (ч. 5 ст. 267 ЦК України), для суду є обов'язковим, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У заяві відповідачі просила застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення з них заборгованості. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] в якому просив стягнути заборгованість, що виникла, за період з 01.06.1997 року по 01.05.2013 року у сумі 18 527,86 грн. За таких обставин, з урахуванням трирічного строку звернення до суду, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання за період з 30 липня 2010 року по 01 травня 2013 року у сумі 6 335, 71 грн. У задоволенні позовних вимог за період з 01.06.1997 року по 29.07.2010 року позивачу слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Таким чином, між сторонами фактично склались відносини, які регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тобто позивач фактично надавав відповідачу послуги з газопостачання, а останній був зобов'язаний такі послуги оплатити. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 156,24 грн. та три відсотки річних в сумі 243,99 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи стан здоров'я та матеріальний стан відповідачів, а саме: відповідачці [PERSON] встановлена друга група інвалідності безстроково, відповідачка [PERSON] є пенсіонеркою, з урахуванням визнання ними заборгованості за вказаним позовом, суд вважає за можливе надати відповідачам розстрочку виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості у розмірі грн. строком на 3 роки (36 місяців) зі сплатою заборгованості по 187 грн. 10 коп. щомісячно. Враховуючи вимоги ч.1 ст. 88 ЦПК України, яка встановлює, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому суд присуджує стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, у сумі 55 грн. 00 коп. (а.с. 1,2) з відповідачів.

Outcome: partial