Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

[PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], звернулася до Люботинського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], третьої особи Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вона перебувала у фактичних спільних відносин з відповідачем та у них [INFO] народився син [PERSON]. Батько життям дитини від народження не цікавився її життям, не приймав участі в вихованні і утриманні дитини. В зв'язку з вищевикладеним позивач просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сторони були повідомлені про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Представник позивача направила заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення та публікації оголошення про виклик у суд на веб-порталі судової влади України, але відзив на позов до суду він не подавав. А тому суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні. Від третьої особи Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Зі згоди представника позивача та за наявності підстав, передбачених ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд постановляє заочне рішення. Із врахуванням неявки сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, з'ясувавши позицію позивача, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню повністю. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами, підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідач перебували в фактичних шлюбних відносинах з 2006 року. Від спільного проживання [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції на підставі актового запису № 452 від 10 липня 2007 року (а.с.4) Батьком дитини зазначено відповідача [PERSON], який мешкає окремо з серпня 2007 року і не приділяє належної уваги вихованню та утриманню сина. Відповідач за весь час окремого проживання жодного разу не поцікавився життям сина та не виявляє бажання з ним спілкуватися. На даний час [PERSON] проживає окремо від дитини та не приймає жодної участі у її вихованні, моральному,духовному, фізичному розвитку малолітнього сина. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконує свій обов'язок щодо сплати аліментів, що підтверджується довідками про наявність заборгованості (а.с.11, 14-15). Тобто, з наданих позивачем матеріалів вбачається, що батько взагалі не виконує своїх батьківських обов'язків та самоусунувся від виховання, утримання сина. [PERSON] надав нотаріусу заяву, в якій зазначив, що він добровільно відмовляється від своїх батьківських прав відносно сина [PERSON], 2007 року народження та не заперечує проти встановлення над ним опіки (а.с.9). Таким чином, заява батька - відповідача у справі, свідчить про його байдуже ставлення до сина, небажання приймати участь у житті сина, добровільну відмову від батьківських прав відносно сина. Частина 2 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На підставі п.2) ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Дитина мешкає разом з матір'ю, яка займається вихованням, утриманням сина, опікується його фізичним та духовним розвитком, станом здоров'я. Поряд з тим, батько не займається вихованням та утриманням сина мешкає окремо та не виявляє уваги до дитини, не цікавиться її життям (а.с. 5). Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаного пленуму ВСУ ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У відповідності до положень ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно висновку Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, в інтересах дитини, доцільно позбавити гр. [PERSON], батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.35-36). Суд погоджується з наданим висновком, так як він є достатньо обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини. Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно до змісту ст. 12 ЗУ „Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток,навчання,створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. У відповідності зі ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів. У відповідності зі ст.8 Конвенції про права дитини спілкування з дітьми може залежати від віку, стану здоров'я дитини, поводження батьків і інших істотних обставин. У випадку перешкоди в такім спілкуванні батьки можуть звернутися в органи опіки й піклування або суд. Відповідач не скористався своїм правом надати суду заперечення проти заявлених позовних вимог. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Тобто, приймаючи відповідне рішення суд повинен враховувати інтереси усіх учасників сімейних відносин, діяти на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Як встановлено під час судового розгляду відповідач не забезпечує сина батьківським піклуванням, захистом та не сприяє його гармонійному розвитку, добровільно відмовившись від своїх батьківських прав.. Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, що об'єктивно підтверджено наданими суду доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Судовий збір позивачкою сплачено в повному обсязі при звернені з позовом до суду.

Outcome: approved