Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

[PERSON] 01.04.2015 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з даним позовом із вимогами про стягнення на його користь з [PERSON] 92560 грн. боргу за договором позики, вказавши, що дана сума еквівалентна 4000 доларів США, тобто 1/2 частини боргу перед позивачем, який 14.07.2012 року позичив своєму синові [PERSON] 6000 доларів США згідно із складеною та підписаною останнім розпискою, а 10.10.2012 року додатково позичив сину іще 2000 доларів США, що було зазначено у розписці із його підписом. Свої вимоги мотивував тим, що у розписці сина зазначено його зобов'язання повернути позичені кошти за першою вимогою, а також їх отримання з метою купівлі квартири для власної сім'ї. Зазначив, що [INFO] його син [PERSON] помер, проживаючи на час своєї смерті із дружиною [PERSON] Повідомив, що направляв останній письмову вимогу стосовно повернення позики рекомендованим листом 12.02.2015 року, який повернуто поштою 24.02.2015 року із відміткою про відмову адресата від повернення. Згодом аналогічну вимогу виклав у надісланому sms-повідомленні, натомість відповідач у smc-повідомленні вказала, що їй не повертає гроші ПАТ "КБ "Приватбанк". 20.03.2015 року під час особистої зустрічі на усну вимогу позивача повернути борг [PERSON] відповіла, що банк їй кошти не повертає і борг вона не поверне. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги з викладених у позовній заяві обґрунтувань та розрахунків. Уточнили, що підставою пред'явлення даних позовних вимог є письмовий правочин, укладений чоловіком відповідача в інтересах їх сім'ї щодо отримання у позику загалом 8000 доларів США, а тому дані кошти становлять спільну сумісну власність подружжя, власну частку у якій позивач отримала у розмірі 1/2 частини згідно повідомлення нотаріуса. Позивач заявив, що 14.07.2012 року його син [PERSON] написав йому розписку про отримання від нього наданих грошей в сумі 6000 доларів США, а присутня під час написання даної розписки не висловлювала заперечень, на запитання позивача вона усно надала згоду на дану позику, письмової згоди щодо цього відповідач не писала. 10.10.2012 року надаючи сину додатково позику в сумі 2000 доларів США позивач з'ясував лише у сина, що відповідач не заперечує проти даної угоди, оскільки остання не була присутня при цьому. Визнав, що передані у позику кошти у загальній сумі 8000 доларів США є цінним майном. Просили задоволити позов. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали. Відповідач зазначила, що про згадувану позивачем розписку їй стало відомо лише півтора роки тому. Заперечила власну присутність 14.07.2012 року при написанні даної розписки. Вказала, що їй невідомо про передачу її чоловікові позивачем зазначених у розписці грошових коштів. Пояснила, що накопичувані із чоловіком кошти вони вносили на банківський депозитний рахунок, проте, жодного разу суми в розмірі 6000 доларів США не вносили на депозит. Таку суму вважає цінним майном. Вказала, що почерк та підпис у розписці має схожість із почерком її чоловіка, однак вона не певна, що саме він її написав. Підтвердила свою відмову від отримання листа позивача внаслідок їх попередньої численності, а також зазначила про отримання нею smc-повідомлення із вимогою повернути 4000 доларів США. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у липні 2012 року до неї та позивача у гості приїздив син із дружиною, яка є відповідачем в даній справі. Під час цього позивач позичив синові 6000 доларів США на придбання квартири для їх сім'ї. Вказала, що вона безпосередньо бачила, як позивач надав сину вказану суму коштів, а розписку він їй показав після того, як проводив їх на потяг, повідомивши, що її написав син. Уточнила, що відповідач не була присутня в момент передачі цих грошей і вона не підписувала ніяких документів. У жовтні 2012 року син приїздив до них із чоловіком у відпустку. 10.10.2012 року у її присутності позивач надав у позику синові 2000 доларів США, після чого вона бачила, як син у розписці зробив дописку про їх отримання. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши інші докази, суд доходить висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до змісту ч.1-3 ст.65 СК України дружина,чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, зокрема, стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно ч.1 ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до положень ч.3,4 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, а також інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ч.1,5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Так, в судовому засіданні з пояснень сторін та свідка встановлено, що стосовно договору позики, на підставі якого заявлено вимогу повернення боргу відповідачем, останньою не надавалася письмова згода на укладення такого договору її чоловіком. Разом з тим, із врахуванням визнання сторонами обставини того, що обумовлена сума позики є цінним майном, письмова згода відповідача, як другого з подружжя, законом визначена обов'язковою та можливість її заміни усною формою у правовідносинах між членами родини, що було заявлено позивачем, не передбачена чинним законодавством. За таких обставин судом не приймаються до уваги доводи позивача та представлені ним на підтвердження заявлених вимог докази щодо виникнення між позивачем та чоловіком відповідача договірних зобов'язань за правочином позики, укладеного в інтересах сім'ї останніх, оскільки стороною звернення з даним позовом не було представлено суду у встановленому порядку письмового оригіналу письмової розписки позичальника та не надано доказів стосовно її написання саме чоловіком відповідача, обов'язку чого за наслідком невизнання останньою даної обставини позивач вочевидь не позбавлений. Судом не приймаються до уваги пояснення свідка [PERSON], оскільки показаннями свідків не може доводитися факт вчинення правочину та виконання зобов'язань на підставі нього, окрім прямо передбачених законом випадків, пов'язаних із договором зберігання. Про аналогічне вказано у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Окрім того, даним свідком повідомлено, що вона не бачила написання самої розписки 14.07.2012 року, коли сформовано її основний зміст стосовно позики коштів у сумі 6000 доларів США, а її твердження щодо дописування сином відомостей стосовно 2000 доларів США 10.10.2012 року не спростовують висновків представленого відповідачами рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23.06.2014 року, що набуло законної сили за наслідком залишення його без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.09.2014 року, стосовно того, що серед іншого запис під текстом даної розписки про дві тисячі доларів не є розпискою про отримання у борг коштів, обставини чого не підлягають доказуванню в межах розгляду даної справи. Таким чином, позивачем в судовому засіданні належно не доведено ані факту написання представленої у копії розписки безпосередньо чоловіком відповідача на підтвердження додержання письмової форми вказаного договору позики між ним та позивачем, ані факту надання власне відповідачем письмової згоди на укладення її чоловіком такого договору стосовно цінного майна, обов'язковість письмової форми якої за умов чого є виключною, а тому за таких обставин з підстав їх невизнання відповідачем та фактичного оспорювання нею саме внаслідок укладення другим з подружжя без її згоди договору позики, за яким заявлено оспорювану вимогу повернення боргу, даний правочин, що вочевидь виходить за межі дрібного побутового, є фактично недійсним, а отже, не створює правових наслідків для відповідача та не поширює на неї цивільну відповідальність за обсягом спільної сумісної власності подружжя, з підстав чого заявлено позовні вимоги, що у сукупності визначає відсутність підстав задоволення даного позову судом. З урахуванням постановлення рішення не на користь позивача здійснені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають, відповідачем та його представником про понесені судові витрати не повідомлено, у зв'язку з чим судом дане питання не вирішується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed