Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

11.03.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Маріупольської міської ради, третя особа: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] , на Ѕ частину гаража, який знаходиться за цією ж адресою, а також на Ѕ частину наступного майна: шафа тристулкова для зберігання одягу вартістю 3000 грн., шафа чотирьохстулкова для зберігання одягу вартістю 3500 грн., шафа чотирьохстулкова для зберігання одягу вартістю 3500 грн., шафа чотирьохстулкова для зберігання одягу вартістю 3200 грн., пральна машинка «LG» на 7 кг вартістю 2700 грн., холодильник двокамерний «LG» вартістю 3500 грн., бігова доріжка вартістю 7575 грн., телевізор «LG» вартістю 8000 грн., духова шафа вартістю 2500 грн., газова панель вартістю 980 грн., спальний матрац ортопедичний вартістю 2400 грн., мотивуючи тим, що вищевказане майно було придбане в період шлюбу з відповідачем. 25.03.2016 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, просив також встановити порядок користування вищевказаним будинком та виділити йому в користування спальню №1, а спальню №2 виділити відповідачці, так як ці кімнати є окремими ізольованими кімнатами, рівними за своєю площею. Веранду, прихожу, ванну, кухню, камінну кімнату, зал, гардероб та гараж залишити в загальному користуванні. Вселити позивача в зазначений будинок та зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди в користуванні будинком та гаражем відповідно до встановленого порядку користування. 05.12.2016 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій він крім вищевказаних вимог, просив також визнати недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер [NUMBER] , видане 26.02.2013 року на будинок [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] . Визнати недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ [NUMBER] від 14.09.2009 року, яка знаходиться по [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] , пояснивши, що вказані документи були оформлені без його відома та згоди, та дізнався він про ці документи лише після подання ним позовної заяви. 23.11.2017 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області позовну заяву в частині вимог щодо визнання недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія та номер [NUMBER] , видане 26.02.2013 року на будинок [ADDRESS] на ім`я відповідачки [PERSON] , за клопотанням представника позивача залишено без розгляду. 13.07.2018 року до суду від представника відповідача [PERSON] надішли заперечення на позовну заяву про поділ майна, у яких остання пояснила, що будинок вона придбала за свої особисті кошти - 27000 доларів США, які вона отримала від продажу своєї квартири 22000 доларів США, а також 5500 доларів США, що їй подарували на весілля її родичі, та кошти її матері [PERSON] , які остання погодилася надати їй для купівлі будинку, домовившись, що [PERSON] буде власником Ѕ цього будинку. За вимогою свого колишнього чоловіка [PERSON] свої кошти вона віддала йому і він поклав їх на рахунок у банку. 02.07.2007 року позивач закрив рахунок та повернув їй вказані грошові кошти, які вона витратила на придбання спірного будинку. На підставі вищевикладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2007 році вони з дружиною придбали будинок. У нього та відповідачки до укладення шлюбу були власні квартири і для купівлі будинку вони їх продали. Також грошовими коштами для купівлі будинку допомагали батьки його батько та теща. Батько надав 7000 доларів США, а теща близько 6000 доларів США. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що її мати [PERSON] на купівлю будинку надала 27000 доларів США. Усі кошти позивача йшли на його автомобілі та їх вдосконалення. Куди були витрачені грошові кошти від продажу квартири позивача вона не знає, зазначила, що позивач не вказує, що за час шлюбу були придбані автомобілі. 23.07.2010 року у них народилася дитина, вони отримували допомогу по малозабезпеченості. Вона 4,5 роки знаходилася у відпустці по догляду за дитиною. Щодо рухомого майна, на яке позивач просить визнати право власності на Ѕ його частину пояснила наступне: пральна машинка вийшла зі стою у 2016 році після розірвання шлюбу, є в наявності, однак не працює, телевізор їм купувала її мати, шафа та матрац купувалися разом зі спальним гарнітуром ще до весілля, холодильник був подарунком на весілля, бігової доріжки наразі не має, духової шафи у неї взагалі не було, а газова панель купувалася за її власні кошти. [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення у якості свідка. Пояснила, що шлюб дочки та [PERSON] її не влаштовував від початку, оскільки позивач раніше вже був одруженим, в період шлюбу мало заробляв. У дочки була своя квартира, однак її здавали в оренду, протягом року після одруження подружжя проживало у квартирі [PERSON] разом з нею. У позивача також була квартира. Коли вони вирішили купити будинок, то у липні 2007 року Олена продала свою квартиру за 22000 доларів США, а у серпні вона придбала будинок. [PERSON] була присутня при укладенні договору купівлі-продажу, а позивач знаходився у коридорі. За яку суму продав квартиру позивач їй не відомо. До продажу будинку він придбав автомобіль ВАЗ 2110. [PERSON] зняла зі свого рахунку в банку 27000 доларів США та віддала їх продавцеві будинку, який придбала її дочка за 55 тисяч доларів США. Перший ремонт у будинку робили за кошти дочки. Батько позивача допомагав привозив шлакоблок та шлак. [PERSON] фінансувала заливку фундаменту, надала дошки для даху. За свої кошти [PERSON] придбала дочці бігову доріжку за 6500 грн., а до весілля купила їй спальний гарнітур, телевізор також купувала їм сама. Коли позивач пішов з сім`ї, він забрав із собою ноутбук, роутер, 36 тисяч гривень, речі. Поїхав на автомобілі Фольцваген. [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення у якості свідка та зазначив, що його син [PERSON] одружився з відповідачкою у 2006 році, шлюб розірвали у 2016 році. Свідок до укладення шлюбу придбав своїм синам по квартирі. На ім`я [PERSON] квартиру оформив договором дарування. Під час шлюбу подружжя вирішило придбати будинок за 55000 доларів США. Ігор повідомив, що продав свою квартиру за 20000 доларів США та поклав ці гроші на рахунок у банку. У [PERSON] на рахунку в банку було 8000 доларів США, які він перерахував на рахунок сина [PERSON] Сваха надала решту коштів на придбання будинку. В будинку потрібно було робити ремонт, побудувати гараж. Свідок зазначив, що купував сину шлакоблок, пісок, постійно допомагав сину грошима кожного місяця давав йому 5-10 тисяч гривень, придбав йому у будинок газовий генератор, також ще до укладення їхнього шлюбу брав кредит на покупку автомобіля ВАЗ 210699, машина була оформлена на нього, однак він давав її у користування сину. Пізніше, у 2010 році, він придбав автомобіль [PERSON] . Крім того [PERSON] продав свасі за 3000 доларів США гараж та ці гроші передав [PERSON] На побутову техніку подружжю також давав кошти. Після розлучення спілкування перервалося, сім`я відповідачки не приймала їх. Представник відповідача Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явився, про час, місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області за наведених обставин також не з`явився в судове засідання. Неявка в судове засідання вказаних представників не є перешкодою для розгляду справи, оскільки надані сторонами докази дозволяють суду прийняти рішення стосовно спірних правових відносин. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 березня 2016 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено до розгляду на 25 березня 2016 року. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядають за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року. Вислухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 30.06.2006 року, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.01.2016 року. /а.с.6, том №1/. Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 02.08.2007 року [PERSON] придбала у власність у [PERSON] будинок [ADDRESS] за ціною 277750,00 гривень, що є еквівалентом 55000 доларів США, право власності підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2016 року. /а.с.107, 114-116, том №1/. Відповідно до заяви [PERSON] від 02.08.2007 року до нотаріальної контори м.Маріуполя та банківські установи м.Маріуполя, він надав згоду на укладання та підписання договору купівлі-продажу його дружиною [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] за ціну та умовах за її розсудом. Підтверджує, що гроші, які будуть використані на придбання об`єкта нерухомості є їхньою сумісною власністю. Придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як такий, що набувається ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. При цьому він стверджує, що договір купівлі-продажу укладається його дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Заяву зареєстровано в реєстрі за номером 3639. /а.с.105, том № 1/. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 749685, від 26.02.2013 року, житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] /а.с.118, том №1/. Відповідно до технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , будинок складається з кухні літера «А»-1-1, площею 8 кв.м., санвузла «А»-1-2, площею 6,8 кв.м., передньої кімнати -«А»-1-4, площею 9,7 кв.м., житлової кімнати «А»-1-5, площею 12,5 кв.м., житлової кімнати «А [ADDRESS] -1-6, площею 11,3 кв.м., житлової кімнати «А»-1-7, площею 8,8 кв.м., житлової кімнати «А»-1-8, площею 18,1 кв.м., коридору «А»-1-9, площею 9,9 кв.м., коридору «А»-1- I, площею 8,3 кв.м. /а.с.69-71, том №1/. Згідно з планом земельної ділянки житлового будинку на ній знаходиться житловий будинок «А-1», гараж «Е-1», паркан «N-1», «N-2». /а.с.68, том №1/. Згідно з додатком до технічного паспорта на зазначений будинок, реєстровий № 33074, вбачається, що на земельної ділянці у 2008 році була побудована прибудова літ а3-1, у 2009 році гараж літ. Е-1, у 2009 році оглядова яма гаражна літ.е/я, у 2008 році ганок літ.а4, у 2008 році вимощення літ.№!, у 2008 році - огорожа №1 та огорожа №2./а.с.71, то №1/. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.07.2007 року [PERSON] продав [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] . /а.с. 106, том №1/. Згідно з випискою операцій по депозитному рахунку від 14.02.2017 року, наданою ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», 24.07.2007 року [PERSON] І.В. відкрив рахунок [NUMBER] , долари США. 24.07.2007 року було зроблено вклад 300 доларів США, 30.07.2007 року 8000 доларів США, 31.07.2007 року - 19700 доларів США. Рахунок закрито 02.08.2007 року. /а.с.197, том №1/. Відповідно до відповіді від 07.11.2014 року №24-10/1731584, наданої ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» на запит [PERSON] , банк повідомляє, що рахунок № [NUMBER] Б10373 був закритий 02.08.2007 року, залишок коштів на рахунку, з урахуванням в тому числі нарахованих відсотків на залишок коштів, становив 27002,22 доларів США та був виданий [PERSON] 02.08.2007 року у повному обсязі./а.с.55, том №1/. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.07.2007 року, [PERSON] продала [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 27.07.2007 року. /а.с.52-53, том №1/. Згідно з відповіддю, наданою Територіальним сервісним центром №1441 на запит суду 15.07.2017 року №31/5-1441-9817, у період з 30.06.2006 року по 08.09.2016 року за [PERSON] , 1980 року народження, був зареєстрований автомобіль марки «ВАЗ 21101», д/н [NUMBER] , 2006 року випуску, кузов [NUMBER] з 19.08.2006 року по 28.10.2008 року. /а.с.235, том №1/. Відповідно до заяв на адресу Центрального ВП ГУНП у Донецькій області, [PERSON] , [PERSON] , вони звернулися до органів поліції з приводу заволодіння [PERSON] їхніми транспортними засобами ВАЗ 21043, д/н [NUMBER] та VOLKSWAGEN PASSAT В6, д/н [NUMBER] , та іншим майном, яке знаходилося у гаражі за адресою: [ADDRESS] . Добровільно майно, що їм належить віддавати відмовляються./а.с.96-104, том №1/. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] , який є батьком позивача, його дохід в ПАТ «ММК ім.Ілліча» за період з 01.01.2001 року по 31.12.2010 року склав 1\~041\~856,68 грн./а.с.198, том №1/. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного Кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11(далі Постанова), встановлено,що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України,\~кожен із співвласників має право на надання\~йому у\~володіння та\~користування тієї\~частини спільного\~майна в\~натурі,\~яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно зі ст.365\~ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту судової практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. \~ \~ \~ \~Пунктом 25\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~р.\~№ 11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» роз`яснено,\~що,\~вирішуючи питання\~про поділ\~майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~зокрема,\~неподільні речі,\~суди мають\~застосовувати положення\~ч.\~ч.\~4,\~5 ст.\~71\~СК України щодо обов`язкової\~згоди одного\~з подружжя\~на отримання\~грошової компенсації\~та попереднього\~внесення другим\~із подружжя\~відповідної грошової\~суми на\~депозитний рахунок\~суду.\~За відсутності\~такої згоди\~присудження грошової\~компенсації може\~мати місце\~з підстав,\~передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України)\~та попереднього\~внесення на\~депозитний рахунок\~суду відповідної\~грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з частиною 2 ст.\~365\~ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до положень ст.ст. 76,77,78, 80,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст.150 ЖК України, ст.383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру (будинок) користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. У задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на Ѕ частину шафи тристулкової для зберігання одягу, трьох шаф чотирьохстулкових для зберігання одягу, пральної машинки «LG» на 7 кг, холодильника двокамерного «LG», бігової доріжки, телевізора «LG», духової шафи, газової панелі, спального матрацу ортопедичного слід відмовити, оскільки під час судового розгляду не було доведено, коли, за якою вартістю та ким було придбано це майно та чи існує воно взагалі. Щодо пояснень\~відповідача та\~свідка [PERSON] \~про придбання\~будинку виключно\~за їхні\~кошти та\~їхню домовленість\~про спільну\~власність на\~будинок,\~суд зазначає,\~що як\~у самому договорі, так і у заяві [PERSON] немає жодного посилання на те, що грошові кошти отримані саме від [PERSON] Отже, будь-які попередні домовленості між [PERSON] та [PERSON] не мають жодного правого значення для обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на Ѕ частину спірного будинку за [PERSON] Не підтверджується належними доказами і та обставина, що знятті [PERSON] з рахунку у банку грошові кошти витрачені нею саме на придбання спірного будинку, а також відповідачем не представлено належних, допустимих, достовірних доказів про те, що [PERSON] виступає стороною у будь-якому договорі, який має відношення до спірного будинку. Таким чином, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності на Ѕ частку будинку [ADDRESS] та Ѕ частку гаража, який знаходиться за цією ж адресою задовольнити. Отже вказаний будинок, гараж, у відповідності з вимогами ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Зміст права власності, за ст.317 ЦК України, складають три правомочності володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згоди між [PERSON] та [PERSON] щодо спільного володіння, користування будинком не досягнуто, тому суд вважає за можливе встановити порядок користування приміщеннями будинку про що заявлено позов. Обговорювати питання порядку користування приміщенням будинку відповідач [PERSON] не забажала, посилаючись на те, що будинок належить їй в цілому, тому суд погоджується із запропонованим позивачем порядком користування будинком, який не порушує прав позивача щодо володіння користування спільною сумісною власністю. Отже суд, вважає за можливе визначити наступний порядок користування будинком, виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату площею 12,5 кв.м., літ., а [PERSON] в користування житлові кімнати: кімнату площею 11,6 кв.м., літ.1-6; кімнату площею 8.8 кв.м., літ.1-7, решту приміщень залишивши в їх спільному користуванні. Також, на підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо вселити позивача у вищевказаний будинок та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні будинком та гаражем. Щодо вимоги позивача визнати недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ [NUMBER] від 14.09.2009 року, яка знаходиться по [ADDRESS] , виданий на ім`я відповідачки, з мотивів того, що він має право на частку даної земельної ділянки, як набуту у шлюбі, суд зазначає наступне. Згідно з державним актом серія АЖ [NUMBER] 290658 від 14.09.2009 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.09.196.00006, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 03.03.2009 року № 5/29-5064, належить земельна ділянка площею 0,1000 га по [ADDRESS] . У списку співвласників земельної ділянки такі відсутні./а.с.64, том №1/. Згідно із заявою [PERSON] від 27.12.2007 року на ім`я міського голови м.Маріуполя, відповідач просить передати у власність безоплатно земельну ділянку площею 0,1000 га, виділену для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] . Земельну ділянку надано на підставі договору купівлі-продажу. /а.с.168, том №1/. З технічного паспорту земельної ділянки, заповненого 27.12.2007 року реєстр №2918, вбачається, що особою, в землекористуванні якої є вищевказана земельна ділянка, є [PERSON] /а.с.177, том №1/. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до Закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, вирішувати питання їхнього відчуження тощо. Відповідно до ст. 144 Конституції України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування можуть бути визнані незаконними з мотивів їх невідповідності Конституції та законам України. Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 24 вказаного закону органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання чи оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав судом. На підставі ст. 152 ЗК України встановлено, що власник землі або землекористувач може вимагати усунень будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, частиною 3 зазначеної статті визначені способи захисту прав на земельні ділянки. Таким чином, у судовому порядку підлягають захисту порушені права особи на землю у випадку видання органом місцевого самоврядування акту, який не відповідає вимогам законодавства України і яким порушуються права позивача у справі. Відповідно до положень ст. 81, 116 ЗК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення виконкомом, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділ конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Проте, позивач не заявляє вимог про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки по [ADDRESS] , або користування нею, як такого, що є власником або користувачем частини домоволодіння за вказаною адресою, а просить суд визнати недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 14.09.2009 року виданий на ім`я [PERSON] , як такі, що є незаконними та прийнятими без урахування його інтересів як власника домоволодіння. Відповідно до\~ст.\~60\~ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав жодного доказу щодо повноважень виконкому Маріупольської міської ради з встановлення факту сімейних відносин, витребування документів щодо їх підтвердження, визначення кола співвласників або користувачів під час ухвалення рішення щодо надання земельної ділянки у власність, а також доказів порушення повноважень або норм законодавства під час ухвалення рішення виконкомом. Тож суд не вбачає підстав для визнання недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 14.09.2009 року. Державний акт видано на підставі рішення Маріупольської міської ради від 03.03.2009 року №5/29-5064. Оскільки рішення виконкому Маріупольської міської ради від 03.03.2009 року №5/29-5064 є правомірним, не оскарженим та чинним, підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] щодо визнання недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 14.09.2009 року, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку, надану у власність даним рішенням, не має. Враховуючи викладене,\~суд вважає\~за необхідне\~відмовити у\~задоволенні позовних\~вимог в\~частині визнання недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 14.09.2009 року. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір за подання майнового спору у сумі 5001,06 грн. Ціна майнового позову складала 500105 грн., з яких 387000 грн. ціна спірного будинку, 75750 грн. ціна спірного гаража, 37355 грн. ціна іншого майна. Таким чином, оскільки позовні вимоги майнового позову задоволено частково: (387000+75750)х100%:500105= 92,5 %, тобто на 92,5 % заявлених вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору у сумі (92,5%х5001,06:100%=4625,98), що складає 4625,98 грн. Також позивачем сплачено судовий збір за подання немайнового спору у розмірі 2204,81 грн., однак одну вимогу немайнового характеру щодо визнання недійсним та таким, що не підлягає державній реєстрації свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер [NUMBER] , видане 26.02.2013 року на будинок [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] , позивач залишив без розгляду. Позов в частині немайнових вимог також було задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1102,40 грн. Всього слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору у сумі 5728,38 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial