Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 17.11.2007 р. вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 12.08.2010 р. шлюб між сторонами було розірвано і позивачка відновила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]». Фактично шлюбні стосунки між подружжям були припинені з червня 2010 р. Сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачкою. Відповідач життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у вихованні сина. Сину вже п»ять років, він батька не пам»ятає, не має ніяких почуттів до батька, оскільки за п»ять років батька не бачив. Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач позивачці не надає. Матеріально позивачці допомагають її родичі. [PERSON] просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON]. У судовому засіданні позивачка позов підтримала. Відповідач у судове засідання повторно не з»явився, хоча належним чином був сповіщений про судове засідання, про що свідчить поштове повідомлення, причину неявки суду не повідомив, з заявою, яка б перешкоджала розгляду справи, до суду не звернувся, заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, матеріалів справи, зі згоди позивачки і на підставі ст..224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи і прокурор з позовом згодні. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав: судом встановлено, що з 17.11.2007 р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 12.08.2010 р. шлюб між сторонами було розірвано і позивачка відновила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]». Фактично шлюбні стосунки між подружжям були припинені з червня 2010 р. Сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачкою. Відповідач життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у вихованні сина. Сину вже п»ять років, він батька не пам»ятає, не має ніяких почуттів до батька, оскільки за п»ять років батька не бачив. Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач позивачці не надає. Матеріально і у вихованні дитини позивачці допомагають її родичі. Свідки: [PERSON]- мати позивачки, [PERSON], [PERSON]- бабуся і дідусь позивачки пояснили, що позивачка проживає в їх сім»ї. Відповідача вони п»ять років не бачили, він не спілкується з позивачкою і з сином, місцезнаходження відповідача їм не відомо. Нічого не відомо і про батьків відповідача, які також з онуком не спілкуються. Матеріально відповідач позивачці не допомагає. Згідно довідки державної виконавчої служби, аліменти відповідач позивачці не платить. Згідно висновку районної адміністрації як органу опіки та піклування, адміністрація вважає можливим позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України „Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини… На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці… Відповідно до статтей 25, 27, 29 Конвенції про Права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини… Держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на: розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; виховання поваги до прав людини та основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй; виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови і національних цінностей країни, в якійдитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної; підготовкудитинидо свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок та дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення. Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Стаття 18 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.. 164 СК України та п. 16 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, найважливіший обов'язок матері та батька - це обов'язок виховувати, ростити дитину. Це обов'язок не лише перед дитиною, а й перед усім суспільством та державою, який відповідач ігнорує та від якого самоусунувся. За таких підстав, суд вважає, що є усі законні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO].

Outcome: approved