Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому вказав, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному житловому будинку з 26.11.2014 року зареєстрований його племінник [PERSON] , який не є членом його сім`ї, з моменту реєстрації за зареєстрованим місцем проживання не проживає, не має в будинку особистих речей, житлом не користується, комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію за вказаною адресою не отримує. В добровільному порядку вирішити спір не має можливості, оскільки йому не відоме місце перебування відповідача. З цих підстав, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належно повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, відзив на позов не подавав. За таких обставин, суд розглядає справу на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє повністю із наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , позивач по справі, є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.13). З 26.11.2014 року у житловому будинку [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , відповідач по справі, який з моменту реєстрації в житловому будинку не проживає, житлом не користується, участі в утриманні житлового будинку та оплаті комунальних послуг не приймає, та не є членом сім`ї власника житла. Вказані обставини відповідачем не спростовано та підтверджуються матеріалами справи. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317, 388 ЦК України та Житловий кодекс Української РСР; ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч.2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою ... про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, відповідач залишаючись зареєстрованим у належному позивачу житловому будинку в порушення ч.1 ст. 319 ЦК України, згідно якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, - чинить перешкоди дійсному власнику, оскільки останній не може вільно розпоряджатися своїм майном, що створює для нього ряд незручностей. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, за змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, хоча і зареєстрований в належному позивачу будинку, однак без поважної причини з 26.11.2014 року, тобто з моменту реєстрації, за зареєстрованим місцем проживання не проживає, житлом не користується, не здійснює оплату комунальних послуг, не є членом сім`ї позивача, та те, що у позивача виникли перешкоди у користуванні своїм майном, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved