Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Виноградівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Пилип М.А. про визнання права власності в порядку спадкування. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] і після її смерті залишилася спадщина, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, яким все своє майно заповіла позивачам в рівних частках. Позивачі вказують, що після смерті матері вони прийняли спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, звернулися до нотаріуса з відповідною заявою. Однак позивачі не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі із-за відсутності правовстановлюючих документів на будинок, які були загублені чи знищені, знайти такі позивачі не можуть та подали оголошення через пресу про втрату правовстановлюючих документів. Спадкове майно, будинок з надвірними спорудами та спорудженнями за адресою: [ADDRESS], належав матері позивачів згідно договору купівлі-продажу та свідоцтва про право власності на житло, окрім того мати прийняла спадщину за померлим батьком, якому належала 2/6 частини будинку на підставі свідоцтва про право власності на житло. У зв'язку з цим позивачі змушені звернутися до суду про визнання за ними права власності на спадкове майно. Позивачка [PERSON] про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не з"явилися, однак представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність позивача та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить суд такі задовольнити. Представник відповідача Виноградівської міської ради про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленим належним чином своєчасно, в судове засідання також не з'явився, надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Пилип М.А. про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленою належним чином своєчасно, в судове засідання також не з'явилася. Дослідивши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилаються позивачі в своїй позовній заяві. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON], яка залишила заповіт від 19.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Пилип М.А. за реєстровим № 1073, яким все своє майно заповіла позивачам в рівних частках. Після смерті матері позивачів [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після смерті матері позивачі прийняли спадщину, в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, звернулися до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу з відповідною заявою. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У зв'язку з необхідністю оформити спадщини, що залишилася після смерті матері позивачі звернулися до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу Пилип М.А. Разом з тим, приватним нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок, що стверджується довідкою приватного нотаріуса від 22.12.2016 року № 288/02-14. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до виготовленого КП Виноградівським РБТІ Технічного паспорту від 07.11.2016 року та Довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за № 925 від 15.11.2016 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS], будівництвом завершений (рік побудови будинку 1935) та рахується за спадкодавцем - [PERSON] 1/3 чистина на підставі договору купівлі-продажу, виданого Виноградівською державною нотаріальною конторою від 20.06.1956 року за реєстром № 2237, [PERSON] (батьком позивачів, який помер [INFO]) 2/6 частини та [PERSON] 2/6 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло видане Виноградівською міською радою на підставі рішення від 19.10.2004 року за № 380. Правовстановлюючі документи на житловий будинок були загублені чи знищені, оскільки позивачі знайти такі не змогли, подали оголошення в пресу про втрату правовстановлюючих документів. Разом з цим померла мати позивачів [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO], в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину на належні йому на підставі свідоцтва про право власності на житло 2/6 частини спадкового будинку, розташованого в [ADDRESS], однак правовстановлюючі документи на цю частину спадкового майна не оформила. У відповідності до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно визначення поняття спадкування у ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), таким є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (копія заповіту додається). За правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності, зокрема, на споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як інструкцією Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року "Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", інструкцією «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у по господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Разом з тим, згідно п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно. Відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а згідно статті 1 Першого протоколу до Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст. 328, ст. 392 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвецїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved