Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

10 лютого 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками трикімнатної квартири [ADDRESS] в рівних частинах. [PERSON] належить 1/3 частини зазначеної квартири, а [PERSON] та [PERSON] - 2/3 квартири на підставі договору дарування від 23.11.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі № 4265. [PERSON] з відповідачкою [PERSON] перебував в шлюбі з 14.09.2002 року, від шлюбу мають дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] після укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] мешкали у вищезазначеній квартирі, [PERSON] та [PERSON] проживали в іншій квартирі. 07.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Авдіївського міського суду Донецької області. Після розірвання шлюбу відповідачка та діти мешкали в зазначеній квартирі ще приблизно два тижні, після чого виїхали з квартири в інше місце мешкання, в квартиру [ADDRESS]. Виїхавши з квартири відповідачка забрала свої особисті речі та частину спільно нажитого майна. На теперішній час відповідачка мешкає в м. Авдіївка. У вищезазначеній квартирі відповідачка не проживає більш ніж 3 роки, знятися добровільно з реєстрації відмовляється, мотивуючи тим, що їй нікуди зареєструватися, при цьому відповідачка не виконувала і не виконує обов'язки з утримання квартири і сплати комунальних платежів. Позивачі згодні, щоб діти [PERSON] та [PERSON] залишились зареєстрованими за місцем проживання батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та просять визнати [PERSON], особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS]. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явилися, проте надали заяви про розгляд справи без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечували Представник третьої особи Органу опіки та піклування Авдіївської міської ради в судове засідання не з'явився, проте до канцелярії суду надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки інтереси неповнолітніх дітей не порушуються. Відповідач [PERSON] до суду не з"явилася.Як зазначено в позовній заяві, останнім відомим місцем проживання відповідачки є адреса: [ADDRESS]. судом неодноразово направлялися судові повістки за місцем проживання відповідачки, але в судове засідання вона так і не з'явилася, про причини своєї неявки в судове засідання суду не повідомляла. Таким чином, суд встановивши, що відповідача повідомлено належним чином, ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справи матеріалів. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] набув право власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору міни квартир, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори Лукянець Л.В. від 12.09.2001 року (а.с. 9-10). На підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори Лукянець Л.В. 23.11.2001 року [PERSON] подарував частину належної йому квартири і в зв"язку із цим [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 12-13). Відповідно до матеріалів справи [PERSON] та позивач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ав діївського міського суду Донецької області від 07.11.2012 року(а.с. 32).Від шлюбу мається двоє неповнолітніх дітей : [PERSON],[INFO](а.с.31) та [PERSON] , [INFO](а.с.30). Судом встановлено, що в зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], 1976 р.н., [PERSON], 1980 р.н., [PERSON], 2004 р.н. та [PERSON], 2008 р.н., що підтверджується довідкою № 195 від 27.11.2015 року, виданою Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради (а.с. 7,59). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO] не проживає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] з листопада 2012 року, що підтверджується актом, який було складено 27.11.2015 р. паспортистами комунального підприємства «Служба єдиного замовника» [PERSON] та [PERSON] на підставі пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.8, 58). Відповідачка неодноразово викликалася до суду судовими повістками, але до суду так і не з"явилася. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. За змістом ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім'ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні судом було встановлено, що відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON] та починаючи з листопада 2012 року не проживає в вищезазначеній квартирі, залишаючись зареєстрованою в ній, в зв"язку із чим втратила право користування зазначеною квартирою.На цій підставі позивачі просять визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, при цьому зазначаючи, що погоджуються на те, щоб неповнолітні діти відповідача та позивача [PERSON] залишалися зареєстрованими в даній квартирі. Відповідно до п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, завтердженого Наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за № 2109/22421, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки. Відповідно до листа служби в справах дітей Авдіївської міської ради від 04.05.2016р. № 14-32/62 Служба в справах дітей Авдіїської міської ради вважає, що права дітей не порушуються і в зв"язку із цим позовні вимоги підлягають задоволенню(а.с.75). На підставі вищевикладеного суд вважає, що в разі задоволення позовних вимог позивачів інтереси та права неповнолітніх дітей [PERSON],[INFO](а.с.31) та [PERSON] , [INFO], порушені не будуть, оскільки вони залишаються зареєстрованими за місцем реєстрації свого батька [PERSON]. в вищевказаній квартирі. На підставі вищевикладеного, суд вважає можливим [PERSON], [INFO], визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням., розташованим за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи судовий збір в розмірі 551,20 грн. було сплачено позивачем [PERSON](а.с.2,41) Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути на користь позивача [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved