Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

26.03.2014 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] « Про визначення порядку користування жилим приміщенням в якому вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 24.09.1983 року, який рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 24.04.2014 року розірвано. У 1988 році йому була виділена трикімнатна квартира на сім'ю із трьох осіб за адресою : [ADDRESS]. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 16010 від 15 серпня 1994 року виданого Фондом державного майна України спірна квартира належить на праві загальної сумісної власності йому та відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] На теперішній час всі власники зареєстровані за вказаною адресою. У зв'язку з тим, що шлюб між ним та відповідачем [PERSON] розірвано він змушений ставити питання про визначення порядку користування квартирою. Розміщення жилих кімнат та підсобних приміщень, а також їх відповідність санітарно-технічним вимогам свідчить, що квартира може використовуватися для проживання двох сімей. Вважає можливим визначити порядок користування квартирою таким чином: надати у користування відповідачам [PERSON], [PERSON] кімнату площею - 17,2 м2 , відповідачу [PERSON] кімнату площею - 7,9 м2, а йому кімнату площею - 12,0 м2. Оскільки йому не вдалося досягнути угоди з відповідачами у вирішенні питання про визначення порядку користування квартирою він змушений звернутися до суду з вказаним позовом з метою захисту своїх прав. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги і просив визначити порядок користування жилим приміщенням наступним чином: виділити йому кімнату площею - 7,9 м2, відповідачам [PERSON], [PERSON] кімнату площею - 17,2 м2 , а відповідачу [PERSON] кімнату площею - 12,0 м2, підсобні приміщення залишити у загальному користуванні. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги свого довірителя та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що вона перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 1983 року, але з 2008 року фактично шлюбні відносини між ними були припинені, сумісне господарство не велося, бюджет був окремий. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 24.04.2014 року шлюб між ними розірвано. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 16010 від 15 серпня 1994 року виданого Фондом державного майна України спірна квартира належить на праві загальної сумісної власності їй, позивачу та їх дітям відповідачам [PERSON] і [PERSON] Позивач займає кімнату площею - 17,2 м2, проти чого вона не заперечує. Сама вона займає кімнату площею - 12,0 м2, а дочка займає кімнату площею - 7,9 м2. У всі кімнати є вільний доступ, перешкод у користуванні квартирою позивачу ніхто не чинить. З березня по листопад кожного року позивач їздить на батьківщину до Житомиру. Комунальні послуги та квартирну плату сплачує вона і діти, позивач гроші на квартиру не дає, мотивує це тим, що має пільги як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС. Її син - [PERSON] у січні 2012 року купив житловий будинок в якому і проживає, однак періодично відвідує спірну квартиру, в ній знаходяться його особисті речі. У відсутність позивача син проживає у кімнаті, яку займає позивач. Позов не визнає оскільки запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою утискає наші житлові права, якщо запропонувати інший варіант визначення порядку користування будуть утискатися права позивача, тому вона наполягає на тому, щоб квартира залишилася у спільному користуванні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що її батьками є позивач та відповідач [PERSON], які перебували у зареєстрованому шлюбі з 1983 року, але з 2008 року фактично шлюбні відносини між батьками були припинені, сумісне господарство вони не вели, бюджет був окремий. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 24.04.2014 року шлюб між батьками розірвано. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 16010 від 15 серпня 1994 року виданого Фондом державного майна України спірна квартира належить на праві загальної сумісної власності їй, позивачу та відповідачам [PERSON] і [PERSON] Позивач займає кімнату площею - 17,2 м2, проти чого вона не заперечує. Сама вона займає кімнату площею - 7,9 м2, а мати займає кімнату площею - 12,0 м2. У всі кімнати є вільний доступ, перешкод у користуванні квартирою батьку ніхто не чинить. З березня по листопад кожного року батько їздить на батьківщину до Житомиру. Комунальні послуги та квартирну плату сплачує вона, мати і брат, батько гроші на квартиру не дає, мотивує це тим, що має пільги як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС. Її брат - [PERSON] у січні 2012 року купив житловий будинок в якому і проживає, однак періодично відвідує спірну квартиру, в ній знаходяться його особисті речі. У відсутність батька брат проживає у кімнаті, яку займає позивач. Позов не визнає оскільки запропонований батьком варіант визначення порядку користування квартирою утискає наші житлові права, якщо запропонувати інший варіант визначення порядку користування будуть утискатися права позивача, тому вона наполягає на тому, щоб квартира залишилася у спільному користуванні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що його мати перебували у зареєстрованому шлюбі з позивачем з 1983 року, але з 2008 року фактично шлюбні відносини між батьками були припинені, сумісне господарство вони не вели, бюджет був окремий. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 24.04.2014 року шлюб між батьками розірвано. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру № 16010 від 15 серпня 1994 року виданого Фондом державного майна України спірна квартира належить на праві загальної сумісної власності йому, позивачу та відповідачам [PERSON] і [PERSON] Позивач займає кімнату площею - 17,2 м2, проти чого він не заперечує. Кімнату площею - 7,9 м2 займає сестра, мати займає кімнату площею - 12,0 м2. У всі кімнати є вільний доступ, перешкод у користуванні квартирою позивачу ніхто не чинить. З березня по листопад кожного року позивач їздить на батьківщину до Житомиру. Комунальні послуги та квартирну плату сплачує мати і ми з сестрою, батько гроші на квартиру не дає, мотивує це тим, що має пільги як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС. У січні 2012 року він купив житловий будинок в якому і проживає, однак періодично відвідує спірну квартиру, в ній знаходяться його особисті речі. У відсутність позивача він проживає у кімнаті, яку займає позивач. В спірній квартирі він не проживає приблизно три роки до покупки будинку у 2012 році, тобто з 2009 року. Позов не визнає оскільки запропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою утискає наші житлові права, якщо запропонувати інший варіант визначення порядку користування будуть утискатися права позивача, тому він також наполягає на тому, щоб квартира залишилася у спільному користуванні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Статтею 47 Конституції України передбачено те, що ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник квартири не може бути позбавлений права власності що до жилого приміщення, крім випадків, установленим законодавством України. Згідно ст.ст. 355, 368-371 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники вказаного майна, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 379, 382, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім*ї. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 зі змінами та доповненнями « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності », квартира, яка є спільною сумісною чи частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 зі змінами та доповненнями « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України », суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якої не менш встановленого для надання однієї особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім»ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршання житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. В судовому засіданні встановлено, що шлюб зареєстрований 24.09.1983 року між [PERSON] та [PERSON] рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 25.04.2014 року - розірвано (а.с.51). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 16010 від 15 серпня 1994 року виданого Фондом державного майна України квартира [ADDRESS] в м. Донецьку належить на праві загальної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.5). Як вбачається з довідки КП « Керуюча компанія Пролетарського району м. Донецька » № 1/6735 від 25.03.2014 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.19). Однак, згідно акту обстеження місця проживання від 20.03.2014 року, відповідач [PERSON] за містом реєстрації не мешкає з 2012 року (а.с.18). Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.01.2012 року відповідач [PERSON] купив одноповерховий жилий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.32), право власності на вказаний будинок зареєстровано в державному реєстрі прав районного КП « Мар"їнське бюро технічної інвентаризації » 30.01.2012 року (а.с.33). Згідно копії технічного паспорту (а.с.6-7), квартира [ADDRESS], розташована на 2 поверсі 9 поверхового будинку, має один вихід, складається : з трьох ізольованих кімнат, загальна житлова площа становить - 37,1 м2, а саме : 1-ша кімната - 7,9 м2, 2-га кімната - 12,0 м2, 3-тя кімната - 17,2 м2; підсобних приміщень : кухня площею - 7,7 м2, вбиральня - 1,4 м2, ванна кімната площею - 2,7 м2, коридору 8,4 м2, вбудована шафа - 0,5 м2. Квартира обладнана балконом - 3,0 (0,9) м2, лоджією - 2,2 (1,1) м2. Загальна площа квартири - 59,8 м2. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, ідеальна доля кожного із сторін у спільній сумісній власності - спірному жилому приміщенні складає 9,275 м2 (37,1 м2: 4 співвласника = 9,275 м2). В судовому засіданні позивач та його представник, наполягали на встановлення порядку користування спірною квартирою, з виділенням в користування позивачу ізольованої кімнати жилою площею 7,9 м-2. При цьому, позивач наголошував на тому, що вказаний порядок користування квартирою відповідає його інтересам та ніяким чином не ущемляє його житлових прав і інтересів. У разі надання в користування [PERSON] ізольованої кімнати жилою площею 7,9 м-2, відхилення від рівності часткою на користь відповідачів складає 1,375 м-2. При таких обставинах, з урахуванням позовних вимог позивача та обставин справи, судом вказане відхилення від рівності часток на користь відповідачів визнається не суттєвим и таким яке не ущемляє житлові умови та права позивача, тому позов у вказаній частині - надання в користування ізольованої кімнати жилою площею 7,9 м-2, є обґрунтованим та таким, що відлягає задоволенню, так як вимоги позивача [PERSON] в повній мірі грунтуються на вимогах діючого законодавства, відповідають його інтересам, а також не порушують законні права та інтереси інших співвласників житла. Між тим, позивач [PERSON] в своєї позовної заяві вийшов за межі наданих йому ЦПК України, як позивачу, процесуальних прав, в частині вимог про надання у користування співвідповідачам конкретних жилих приміщень в спірному жилому приміщенні, що унеможливлює визначення порядку користування двома ізольованими кімнатами спірної квартири на розсуд самих співвідповідачів та суттєво обмежує їх житлові права та інтереси, які охороняються законом. Таким чином суд вважає за необхідне в частині позовних вимог про надання в користування співпозивачам жилих приміщень в спірної квартирі, а саме : [PERSON], [PERSON] ізольовану кімнату жилою площею - 17,2 м2 , [PERSON] ізольовану кімнату жилою площею - 12,0 м-2, в задоволенні позову позивачу відмовити, так як його вимоги не відповідають вимогам відповідного законодавства. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З матеріалів справи вбачається те, що позивач є інвалідом з групи внаслідок участі в ЛНА на ЧАЕС. ( а.с. 25 ), тому при зверненні до суду з вказаним позовом, позивач на підставі положень Закону України « Про судовий збір », був звільнений від сплати судового збору, розмір якого становить 243 гривні 60 копійок. При таких обставинах суд вважає за необхідне стягнути вказаний судовий збір, в розмірі 243 гривні 60 копійок, солідарно з співвідповідачів на користь держави. На підставі викладеного, ст. ст. 150, 155 ЖК України, ст.ст. 356-358, 367, 379, 382, 383 ЦК України,

Outcome: partial