Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~16 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовною заявою та просить розірвати шлюб,\~укладений 19\~листопада 2015\~року, в якому народилася дочка [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обгрунтовує тим, що на даний час відносини між ними погіршилися: відсутнє взаємопорозуміння, повага, розходження поглядів на сімейні відносини, ведення спільного господарства, виховання дитини. Відповідач мав до неї безпідставні претензії та вимоги, докоряв у невиконанні побутових обов`язків, погано ставився . В результаті таких дій шлюбні стосунки між ними припинені, протягом двох років проживають окремо, а тому не має наміру на подальше збереження сім`ї. Малолітня дитина проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Вважає, що фактично шлюб носить формальний характер, а проживати у формальному шлюбу вона не бажає, що і стало причиною для звернення до суду з вказаним позовом. 23 вересня 2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і призначено перше судове засідання. Позивач в\~судовому засіданні підтвердила про те, що немає наміру проживати з відповідачем однією сім`єю, оскільки втратила почуття любові, поваги до нього. Зазначила, що відповідач неодноразово піднімав на неї руку та наносив побої. Вважає, що примирення є неможливим і тому, що вона вже зверталася в 2019 році до суду з позовом про розірвання шлюбу і за клопотанням відповідача з метою збереження сім"ї та примирення залишила позовну заяву без розгляду та вважала, що відповідач змінить свою поведінку. Але своєї поведінки він не змінив і вже два роки вони проживають окремо. Відповідач відзив\~на позов\~не подав,\~пояснив,\~що заперечує\~проти розірвання\~шлюбу,\~оскільки в\~них є\~дочка [PERSON] ,\~любить її\~та дружину.\~Тому розлучення\~їй не\~дасть ніколи,\~пропонував іти\~жити окремо\~на квартиру\~від батьків.\~Щодо нанесення\~їй побоїв,\~то пояснив,\~що пригадує\~тільки один\~випадок,\~коли він\~підняв на\~неї руку,\~оскільки \~хотів обговорити\~з нею\~ \~подальше їхнє\~життя. \~ \~ \~ \~ Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~\~\~ Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.\~\~\~\~\~\~ Згідно вимог ст.77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу сімейних відносин щодо припинення шлюбу. \~ \~ \~ \~Встановлено, що сторони уклали шлюб 19 листопада 2015 року у Болехівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис № 67 (а.с.7). Від даного шлюбу народилася дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Згідно з ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст. 56 СК ). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пленум ВСУ у п.10 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, роз"яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановив суд, сторони перебувають в неприязних стосунках і протягом двох років стосунки між ними припинено, оскільки вони проживають окремо. Встановлено, що причинами розладу подружніх відносин є те, що із-за частих скандалів, які вчиняв відповідач, позивач втратила почуття любові, поваги до нього. І подальше проживання з відповідачем, який не змінив своєї поведінки, неодмінно викличе психологічні стреси, від яких необхідно вберегти не тільки позивача, яка потребує спокою, але й малолітню дочку. Відповідач, заперечуючи щодо розірвання шлюбу, не подав суду доказів того, що їхня сім"я не розпалася і збереження шлюбу є можливим. Його заперечення на позов суд розцінює, як відтермінування розірвання шлюбу, оскільки він не взмозі змінити ситуацію, яка склалася у стосунках з позивачем, доводи якої були переконливими про те, що сім`ю зберегти неможливо. Також суд враховує і те, що у вересні 2019 року позивач уже зверталася до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу, які залишена без розгляду в зв"язку з поданням клопотання відповідача про надання строку на примирення. Окрім того, встановлено, що справа перебуває на розгляду з 16 вересня 2020 року, а сторони не проживають разом з 2018 року, відповідач не змінив своєї поведінки та не вжив жодного кроку протягом цього періоду щодо примирення з метою збереження шлюбу. Так, згідно з ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦАК України). Із системного правового аналізу зазначених вище наведених правових норм слідує, що небажання збереження шлюбу не потребує доведенню відповідними доказами, оскільки це є правом особи припинити шлюбні відносини, а суд, розглядаючи такий спір, повинен лише встановити фактичні взаємини подружжя, причини подання позову, наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, і за умови встановлення, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, ухвалити рішення про розірвання шлюбу. Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. До того ж, здійснення процедури примирення виявляється можливим за наявності бажання до цього обох сторін, які прикладають зусилля до збереження шлюбу. Проте, як свідчать матеріали справи, позивач категорично не згодна на примирення, не бажає спілкуватися з відповідачем через побоювання застосування до неї фізичного та психологічного насилля, як основну причину розірвання шлюбу між ними, вказує, що шлюбні стосунки з відповідачем не підтримує, спільно не проживають, шлюб існує формально і суперечить її інтересам та дитини, чим висловила своє небажання зберегти цей шлюб. Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові [PERSON] оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. З`ясувавши фактичні обставини справи, причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, позивач категорично відмовляється перебувати в шлюбі з відповідачем, отже, подальше її перебування у цьому шлюбі суперечило б її інтересам та їх малолітньої дочки, сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати, а малолітню дочку [PERSON] залишити на проживанні з матір`ю. Бажання позивача залишитись на прізвищі, яке вона обрала при укладенні шлюбу, не суперечить вимогам ст. 113 СК України, де зазначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому, за бажанням позивача суд відновлює їй дошлюбне прізвище [PERSON] . Розподіл судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України: у разі задоволення позову на відповідача покладаються витрати, пов"язані з розглядом справи, що в даному спорі становлять 840 грн. 80 коп. за сплату судового збору при подачі позовної заяви. На підставі наведеного, ст.110-112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved