Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його адвокат позовні вимоги підтримали повністю, позивач суду пояснив та позовній заяві зазначив, що з 31.05.2002 року по 16.05.2017 року він перебував у шлюбі із відповідачкою, [PERSON], в якому у них народилося четверо дітей. За час їх спільного проживання ними також було придбано нерухоме майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Пістинь, по вул. Хмельницького 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області. Домовленості щодо поділу спірного будинку між ними не було досягнуто, а тому він просить визнати житловий будинок, що в с. Пістинь, по вул. Хмельницького 28-а, Косівського району, - спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину даного будинку, а також просить стягнути на його користь сплачений ним судовий збір. Зустрічний позов [PERSON] не визнав повністю, суду пояснив, що жодних із вказаних [PERSON] автомобілів у нього в наявності вже немає, так як він їх продав. Зокрема, «VOLKSWAGEN CADDY» він продав ще до розірвання шлюбу, і отримані кошти вони з відповідачкою витратили в інтересах сім»ї, а саме, здійснили вкладення у бізнес, так як і дружина і він мають магазини. А автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» ним дійсно було продано уже в 2018 році через його поганий стан і частину отриманих коштів він витратив на сплату аліментів. Просить його позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка [PERSON] та її адвокат [PERSON] в судовому позов не визнали повністю, відповідачка суду пояснила, та у зустрічній позовній заяві і відзиві на позов зазначила, що житловий будинок ними хоч і було придбано у шлюбі, однак за кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, а саме, житлового будинку, 3/4 частин якого належала їй, і 1/4 - її родичці, яка і знайшла на нього покупців. А тому вважає, що будинок є її особистою приватною власністю. Крім цього, за час шлюбу із позивачем, вони придбали два транспортні засоби, які вона бажає поділити у співвідношенні: 2/3 їй і 1/3 позивачу. Просить у позові [PERSON] відмовити, а її зустрічний позов задоволити. Вислухавши сторони, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] про поділ майна подружжя слід задоволити частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право спільної сумісної власності подружжя регламентовано розділом 8 Сімейного Кодексу України. Зокрема, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тотожне по змісту визначення спільної сумісної власності подружжя викладено і в ч.3 ст. 368 ЦК України, згідно до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Першовизначальним принципом виникнення у особи (осіб) такого права та підставою його набуття є факт перебування осіб у шлюбі. Як було встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами, [PERSON]\~та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.2002 року, який уклали у виконкомі Брустурівської сільської Ради, актовий запис № 4. Проте, рішенням Косівського районного суду від 16.05.2017 року (а.с.14), яке набрало законної сили 29.05.2017 року, даний шлюб між сторонами було розірвано. Як передбачено пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, звернути увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України). Тобто, слід вважати, що шлюб між сторонами було припинено 29.05.2017 року. За час даного шлюбу сторонами було набуто рухоме та нерухоме майно, яке вони бажають намір поділити, а саме: позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ житлового будинку, який розташований в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, а відповідачка за первісним позовом та позивачка по зустрічному [PERSON] просить поділити між ними два автомобілі. При цьому, [PERSON] в своїх позовних вимогах не просить поділити майно в натурі, а просить поділити майно в частках, тобто без реального його поділу. В зв»язку із цим просить: визнати будинок, який розташований в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, та в якому вони сім»єю спільно проживали, - спільним майном подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку, оскільки правовстановлюючі документи на будинок, при його купівлі було оформлено лише на відповідачку [PERSON] А відповідачка [PERSON], в свою чергу, просить в позові [PERSON] відмовити повністю, оскільки вважає спірний будинок своєю особистою власністю, натомість, просить поділити між ними два автомобілі, власником яких записаний відповідач [PERSON], орієнтовна вартість яких становить 404\~000 грн., відступивши від засад рівності майна, збільшивши її частку до 2/3 вартості майна. В судовому засіданні не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації її частки від вартості даних транспортних засобів. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Дослідивши докази щодо набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, судом встановлено наступне. Згідно копії договору купівлі-продажу від 24.03.2004 року (а.с.62) продавці [PERSON] (якій належить 1/4 частка житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською ДНК 30.12.1994 року за реєстром № 2834-Д) та [PERSON] (якій належить 3/4 частки житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською ДНК 25.01.2002 року за реєстром № 98) продали покупцям [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Косів, по вул. Франка № 51 Косівського району, Івано-Франківської області, вартість якого становить 16616 грн. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що вказану у договорі купівлі-продажу суму грошей, яка на той час була еквівалентна 4500 доларів США, передала особисто [PERSON] і крім цього, ще до укладення договору, дала грошову суму еквівалентну приблизно 1000 доларів США [PERSON], яка в договір вже не була включена. В подальшому,\~як стверджується\~копією договору\~купівлі-продажу\~житлового будинку\~від 28.09.2004\~року (а.с.63),\~[PERSON] купила\~у [PERSON]\~житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 23878 грн. Як ствердила в судовому засіданні [PERSON], даний будинок було придбано за кошти отримані від продажу її спадкового будинку, а також не заперечила, що певну суму до коштів, яких не вистачало їм на покупку будинку, позичили батьки позивача [PERSON] Тобто, з'ясувавши джерело і час придбання спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що зважаючи на суму коштів, отриманих [PERSON] при продажі частки належного їй житлового будинку (16616 грн.) та короткий термін і суму коштів, за куплений подружжям саме за час шлюбу спірний будинок (23878 грн.), суд вважає, що подружжям спільно було придбано приблизно третину даного будинку, а дві третини було придбано за особисті кошти відповідачки [PERSON], що частково у мотивувальній частині своєї позовної заяви не заперечує позивач [PERSON]І, посилаючись на норми ст. 57 СК України. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Таким чином, беручи до уваги вищенаведені мотиви, а також те, що з відповідачкою після розірвання шлюбу залишилися проживати четверо неповнолітніх дітей, права яких слід врахувати при ухваленні даного рішення, так як їм у майбутньому і перейде у спадок набуте батьками дане майно, суд приходить до висновку, що 2/3 частки будинку в с.\~Пістинь,\~по вул.\~Б.Хмельницького\~№ 28-а,\~Косівського району,\~є особистою\~власністю [PERSON]\~і поділу\~не підлягає,\~а 1/3\~частки є\~спільною сумісною\~власністю подружжя і підлягає поділу, в результаті якого згідно математичних розрахунків часток, [PERSON] належить 5/6 частки будинковолодіння (4/6 частки з яких є її особистою приватною власністю), а 1/6 частки будинковолодіння належить [PERSON] як частка у майні спільної сумісної власності. Оскільки сторони не ставлять вимог про реальний поділ будинковолодіння, чи грошової компенсації частки у майні, то суд здійснює поділ будинковолодіння шляхом визначення розміру ідеальних часток співвласників, а саме: за [PERSON] визнає 5/6 частки будинковолодіння, а за [PERSON] 1/6 частки будинковолодіння. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року по справі № 61-1935св18. Що ж\~до позовної\~вимоги [PERSON]\~про поділ\~між сторонами\~транспортних засобів марки «VOLKSWAGEN CADDY» та «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~вимог ч.2\~ст.\~372\~ЦК України,\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п.24 вищенаведеної Постанови Пленуму ВСУ, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Абзацом 2 п.30 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Так як обидва ці автомобілі були придбані за час перебування сторін у шлюбі, що стверджується інформацією Територіального сервісного центру № 2343 від 20.03.2018 року (а.с.110), то суд визнає їх спільною сумісною власністю подружжя. Однак, на час розгляду справи у суді, дані автомобілі вже не перебувають у власності сторін, а відчужені позивачем [PERSON] добросовісним набувачам і, як було встановлено в судовому засіданні, без згоди другого з подружжя [PERSON] Як вказано в інформації Територіального сервісного центру № 2343 від 20.03.2018 року (а.с.110), автомобіль марки «VOLKSWAGEN CADDY», було знято з обліку 28.03.2017 року і його вартість на день продажу становила 105785,55 грн. При цьому, судом встановлено, що хоч даний автомобіль і було відчужено в період перебування сторін у шлюбі, однак позивачем [PERSON] не було представлено суду будь-яких доказів того, що дані кошти ним було витрачено в інтересах сім"ї. Транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» було знято з обліку 07.03.2018 року і його вартість на день продажу становила 61019 грн. І щодо даного транспортного засобу позивач [PERSON] в судовому засіданні дав пояснення, що дійсно продав його вже після розірвання шлюбу, а кошти частково витратив на сплату аліментів. А тому, що ж до поділу транспортних засобів, то суд приходить до висновку, що цю позовну вимогу слід задоволити частково, без відступлення від засад рівності у співвідношенні 2/3 їй і 1/3 позивачу, як того просить [PERSON] А саме, зважаючи на те, що відповідачка-позивачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації за транспортні засоби відповідно до її частки, то суд вважає за доцільне визнати за нею право на 1/2 частину загальної вартості транспортних засобів від ціни їх продажу, і в рахунок вартості її частки стягнути з [PERSON] на її користь 83402,28 грн. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 61-5530св18. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~повязаних з\~розглядом справи. До\~витрат,\~пов'язаних\~з розглядом\~судової справи,\~належать,\~зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частиною першою ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до вимог ч.1 тч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як видно із матеріалів справи, для надання правничої допомоги, як позивач [PERSON], так і відповідачка [PERSON] уклали договори із адвокатами. Позивач [PERSON] із адвокатом [PERSON], що стверджується копією Договору від 24.04.2018 року та ордером (а.с.107, 108), а відповідачка-позивачка [PERSON] із адвокатом [PERSON], що стверджується копією свідоцтва та ордера (а.с.60). Згідно представленої [PERSON] квитанції від 12.09.2018 року вартість послуг адвоката [PERSON] становить 10000 грн. (а.с.142), а згідно квитанції та акта виконаних робіт № 1 від 24.09.2018 року, представленого [PERSON] вартість послуг адвоката [PERSON] становить 8750 грн. (а.с.154-155). Таким чином, зважаючи на невелику різницю у сумі вартості послуг адвокатів, а також вимоги ч.1 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокатів, не підлягають стягненню, а покладаються на сторони. Що ж до судового збору, то позивачем [PERSON] було заявлено позовну вимогу без зазначення ціни позову і мінімальна ставка судового збору на час подачі позову становить саме ту суму, яку він сплатив, то зважаючи, що його позов задоволено частково, а не повністю, суд не вбачає необхідності у стягненні на його користь оплаченого ним даного судового збору. Крім того, оскільки відповідачкою [PERSON] при подачі зустрічної позовної заяви не було сплачено судовий збір у розмірі 2700 грн. (1% ціни заявленого нею позову) і суд не знайшов підстав для звільнення її від такої оплати, то дану суму з неї слід стягнути. Але, так як в цій частині її позовні вимоги були задоволені частково, то судовий збір, який їй повинен бути відшкодований іншою стороною, становить 834,02 грн. На підставі наведеного, ст.ст. 57, 60-74 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 355, 368, 372 Цивільного Кодексу України та

Outcome: partial