Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

10 вересня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: визнати бездіяльність відповідача такою, що порушує його права та такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я; зобов`язати Департамент житлового господарства ХМР надати йому відповідно до норм житло, площею не менше ніж 58,87 кв.м., або в разі відсутності житла надати відповідну субвенцію з урахуванням середньої вартості одного кв.м. житла в м. Харкові; стягнути з Департаменту житлового господарства ХМР моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є учасником АТО, інвалідом війни 3 групи. Зазначив, що з грудня 2015 року знаходиться на квартирному обліку як учасник бойових дій, з 15.11.2017 року знаходиться на квартирному обліку як інвалід війни та стоїть на позачерговій черзі. Зазначив, що на даний момент має дуже погані житлові умови, а саме проживає з батьками в трикімнатній квартирі з підселенням загальною площею 54,2 кв.м., житлова площа-35,0 кв.м., в якій одна з кімнат належить іншій сім`ї. На його сім`ю з батьками припадає 22,8 кв.м житлової площі, тобто 1/66 частини квартири, що в свою чергу не відповідає жодним встановленим санітарно-технічним нормам. Крім цього, сусіди по квартирі ведуть дуже аморальний спосіб життя, а саме постійно зловживають алкоголем, не миються, не перуть речі, тягнуть з вулиці сміття, гучно слухають музику та лаються. Також зазначив, що його батьки знаходяться в розриві шлюбу, його батько [PERSON] , який є власником квартири займає одну з двох кімнат площею 10,8 кв.м., також веде аморальний спосіб життя та зловживає спиртними напоями. Вини з матір`ю вдвох живуть в одній кімнаті площею 12.0 кв.м., що є порушенням прав. Враховуючи його стан здоров`я та хвороби, набуті при захисті Батьківщині, його здоров`я постійно погіршується, в тому числі по причині його житлових умов. Вказав, що він має захворювання головного мозку, серцево -судинної та нервової системи. За рекомендаціями лікарів йому протипоказані значні психо-емоційні навантаження, в той час як в його житлових умовах він знаходиться в стані постійного психо-емоційного перенавантаження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху та наданий час для усунення недоліків. 16 вересня 2019 року позивачем було усунуто недоліки, про що подана відповідна заява. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 14.11.2019 року від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву [PERSON] . В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що [PERSON] один перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за загальною чергою з 23.12.2015 року та у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) з 15.11.2017 року. [PERSON] має посвідчення інваліда війни 3 групи серії [NUMBER] від 29.08.2017 року. На даний час у виконавчому комітеті ХМР у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла перебувають 19 інвалідів війни, які брали безпосередньо участь в антитерористичній операції. Перший інвалід війни перебуває в даному списку з 03.08.2016 року та житлом ще не забезпечений. Номер черговості [PERSON] в списку інвалідів війни (АТО) -5. Також, [PERSON] з 07.10.2015 року перебуває у списку осіб, які мають право на першочергове одержання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва з урахуванням пільги інваліда війни (АТО), станом на 28.05.2019 року черга №1089. На теперішній час у державному бюджеті України не передбачено коштів для забезпечення житлом інвалідів війни (АТО) 3 групи. За рахунок державного бюджету забезпечуються грошовими компенсаціями за належні для отримання жилі приміщення інваліди 1,2 груп (АТО), учасники бойових дій та інваліди 3 групи (АТО) з числа сімей загиблих ветеранів війни (АТО). Зазначили, що відповідно до положень ст. 43 ЖК Української РСР та п. 38 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року №40, громадянам, які перебувають на квартирному обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Також, за положеннями Бюджетного кодексу України, з 01 січня 2011 року, забезпечення житлом інвалідів війни є окремою програмою на рівні місцевих бюджетів, безпосередньо виконання цієї програми покладено на розпорядження бюджетних коштів. Стосовно відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., то позивачем не надано доказів підтвердження ступеню і характеру його моральних страждань., не зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, наявність такої шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Ті обставини, на які він посилається як на підставу завдання моральної шкоди, ним не підтверджені, як і не підтверджено, які це мало для нього наслідки. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2019 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у відповідача зазначені в ухвалі документи. На виконання ухвали суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення із дорученням відповідних доказів, зі змісту яких вбачається, що станом на 16.08.2019 року у виконавчому комітеті ХМР у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла з урахуванням пільги осіб з інвалідність внаслідок війни [PERSON] має номер черговості 5. Вказували на те, що жодним з діючих на теперішній час постанов Кабінету Міністрів України не визначений порядок виплати грошової компенсації та порядок надання субвенцій з державного бюджету для осіб з інвалідністю внаслідок війни (АТО/ООС) 3 групи, які не є внутрішньо переміщеними особами. Стосовно розміру житлової площі, на яку має право [PERSON] , то зазначили, що згідно зі ст.. 47 ЖК Української СРС норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Відповідно до Постанови №5 від 11.01.1985 року виконавчого комітету Харківської обласної ради та Президії обласної ради професійних рад, рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею, як мінімальний розмір наданих жилих приміщень, визнаний як 8,3 кв.м. Тобто, зазначили, що позивач має право на житлову площу від 8.3 кв.м. до 13,65 кв.м. При цьому, [PERSON] вже має у власності 7,7 кв.м. житлової площі у квартирі [ADDRESS] , а тому казана житлова площа також повинна бути врахована або передана [PERSON] органу, що буде забезпечувати його житлом. При умові передачі власної житлової площі органу, який буде поліпшувати житлові умови [PERSON] він має право на однокімнатну, ізольовану квартиру, розмір житлової площі якої буде найближчим до 13,65 кв.м.- максимальної площі при наданні житла. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Підтвердив суду, що включений до списку осіб, які мають право на позачергове одержання житлової площі з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) та вважається таким, що перебуває за загальною чергою з 23.12.2015 року, та у списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла, з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) з 15.11.2017 року, має порядковий номер у черзі - 5. На питання суду пояснив, що дійсно розуміє, що чинним законодавством не передбачено його право на отримання відповідної субвенції в разі неотримання ним житла, проте вважає, що він в перу чергу має право отримати житлову площу, а в разі її неотримання відповідну субвенцію. Посилався на норми Постанови КМУ від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування», на підставі яких передбачено надання додаткової площі на сім`ю, та на статтю 49 ЖК Української СРС, яка передбачає, що понад норму жилої площі окремим категоріям громадян надається додаткова жила площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Підстави стягнення та розмір моральної шкоди обґрунтував тим, що відповідачем була допущена повна бездіяльність через ненадання йому у строки відповідне житло, а тому йому було спричинені моральні страждання у вказаному розмірі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення слухання справи на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 16 грудня 2003 року, виданого органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський домобудівний комбінат №1» [PERSON] є співвласником 66/100 частин квартири [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту вищевказана квартира розташована на 2 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 2 кімнат житловою площею 22,8 кв.м., в тому числі 1 кімната 12,0 кв.м., 2 кімната 10,8 кв.м. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України, відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого 29.08.2017 року. Посвідчення дійсне до 01.06.2020 року. Згідно довідки №Р-8-39076/0/1-17-5865/0/232-19 від 16.08.2019 року [PERSON] один перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за загальною чергою з 23.12.2015 року та в списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла, з урахуванням пільги інваліда війни (АТО) з 15.11.2017 (рішення виконкому ХМР від 15.11.2017 року №744) у виконавчому комітеті ХМР (облікова справа №2074). У списку осіб, які мають право на позачергове одержання житла з урахуванням пільги інваліда війни, має порядковий №5. Вирішуючи вимоги позивача в частині визнання бездіяльності Департаменту житлового господарства Харківської міської ради такою, що порушує право [PERSON] на отримання житла як особи, яка має право на першочергове отримання житла з урахуванням пільги учасника бойових дій (АТО), суд приходить до наступного висновку. Право на житло належить до сфери прав будь-якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним з основних прав громадян незалежно від рівня економічного розвитку держави. Статтею 25 Загальної декларації прав людини визначено, що ножна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло. Стаття 47 Конституції України декларує право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частинами 1, 3, 4 статті 43 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень). Статтею 46 Житлового кодексу Української PCP визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою, до таких віднесено, зокрема, інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб, яким жиле приміщення надається поза чергою протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків. Відповідно до пункту 15 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позачергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Згідно Положення про Департамент житлового господарства Харківської міської ради до повноважень відповідача по справі відноситься в тому числі організація забезпечення своєчасного розподілу житлової площі районним в місті радам і підприємствам міста, відповідно до рішень виконавчого комітету міської ради, контроль за дотриманням житлового законодавства районними в місті радами. Отже, відповідні органи, уповноважені державою на виконання функцій з розподілу житла, протягом двох років з дня взяття на квартирний облік зобов`язані надати особі, на яку поширюється дія цієї норми, житло. Бездіяльність відповідача стосовно позивача як інваліда війни (АТО), яка полягає у відсутності організації забезпечення своєчасного розподілу житлової площі у строк, передбачений законодавством, є грубим порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів. Суд критично поставився до посилань відповідача на щорічну відсутність бюджетних асигнувань, призначених для придбання пільгового житла та його виділення окремим категоріям громадян, оскільки такі доводи суперечать практиці Європейського суду з прав людини, рішення якого для національних судів України є джерелом права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) дійшов висновку про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку, що відповідачем дійсно допущена бездіяльність, яка порушує право [PERSON] на отримання житла як особи, яка має право на першочергове отримання житла з урахуванням пільги учасника бойових дій (АТО). Разом з тим, суд не знаходить підстав для визнання бездіяльності відповідача такою, що призвела до значного погіршення стану здоров`я позивача, оскільки належних доказів цього останній до суду не надав. Наявні в матеріалах справи виписки із медичної картки позивача грудня 2018 року та січня 2019 року не містять у собі причинно-наслідкового зв`язку між встановленим діагнозом та бездіяльністю відповідача. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про зобов`язання Департаменту житлового господарства Харківської міської ради надати [PERSON] відповідне житло, площею не менше ніж 58,87 кв.м., то суд зазначає наступне. Так, основні засади, які регулюють суспільні відносини щодо розподілу та надання житлових приміщень зазначені в положеннях Житлового кодексу Української РСР та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470 у новій редакції від 23 листопада 2016 року (далі - Правила обліку громадян). Згідно з нормами статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження щодо обліку громадян, які згідно з чинним законодавством потребують поліпшення житлових умов, розподілу та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності покладено на виконавчі органи селищних, сільських та міських рад. Також облік можуть вести і по місцю праці, але у випадку якщо підприємство, установа, організація мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або приймають дольову участь в житловому будівництві. Водночас при бажанні такі особи можуть ставати на квартирний облік і по місцю проживання. Відповідно до положень статті 47 ЖК України та пункту 53 Правил житлове приміщення надається громадянам у межах 13,65 квадратного метра житлової площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян житловою площею в даному населеному пункті. Водночас, житло має надаватися не менше рівня середньої забезпеченості громадян у відповідному населеному пункті. Так, відповідно до Постанови №5 від 11.01.1985 року виконавчого комітету Харківської обласної ради та Президії обласної ради професійних рад, рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею, як мінімальний розмір наданих жилих приміщень, визнаний як 8,3 кв.м. При цьому враховується житлова площа у житловому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Також слід зазначити, що у відповідності до статті 48 ЖК України передбачено, що житлове приміщення може бути надано з перевищенням норми житлової площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі. Понад норму житлової площі окремим категоріям громадян надається додаткова житлова площа у вигляді кімнати або в розмірі десяти квадратних метрів. Громадянам, що хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, а також громадянам, яким ця площа необхідна за умовами і характером виконуваної роботи, розмір додаткової житлової площі може бути збільшено. Вимоги позивача про зобов`язання надати йому житлову площу в розмірі не менше 58,87 кв.м. не ґрунтується на нормах закону. Посилання позивача на норми Постанови КМУ від 06.08.2014 року №409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» є хибним, оскільки ця постанова прийнята з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії. Так, у цій постанові визначено соціальну норму житла, в межах якої держава надає громадянам субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний (житловий) кооператив, для: 1) оплати житлової послуги - послуги з управління багатоквартирним будинком; витрат на управління багатоквартирним будинком - 13,65 кв. метра загальної площі на одну особу та додатково 35,22 кв. метра на домогосподарство; 2) оплати комунальних послуг - послуг з постачання теплової енергії для потреб централізованого або автономного опалення; з постачання та розподілу природного газу або постачання та розподілу електричної енергії для індивідуального опалення незалежно від джерела та виду енергії - 13,65 кв. метра опалюваної площі на одну особу та додатково 35,22 кв. метра на домогосподарство. Тобто, вказані норми не регулюють розмір житлової площі, яка має бути надана відповідно до законодавства житла. Крім того, системний аналіз положень ЖК УРСР, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає підстави зробити висновок, що обов`язок забезпечити позивача та інших осіб, які перебувають на квартирному обліку в списку осіб та мають право на позачергове забезпечення житлом покладено на виконавчий комітет Харківської міської ради. Зокрема із положень пункту 15 статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 2 частини 1 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» слідує, що особи, які відповідно до вимог цього закону мають право на покращення житлових умов, забезпечуються житлом як за рахунок за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, так і за рахунок житла, що належить до комунальної власності. Жодних вимог до виконавчого комітету Харківської міської ради позивач не заявляв, своє право на залучення їх в якості співвідповідачів по справі не реалізував. Крім того, вимога позивача щодо того, що в разі відсутності відповідного житла зобов`язати відповідача надати йому відповідну субвенцію з урахуванням середньої вартості одного квадратного метра житла у м. Харкові, також є такою, що задоволенню не підлягає, оскільки у позивача немає право на отримання такої грошової компенсації або субвенції. Так, відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого КМУ від 19 жовтня 2016 року мають члени сімей осіб, які загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції або забезпеченні її проведення чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, статус яким надано відповідно до абзаців п`ятого - восьмого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - особи, які загинули (пропали безвісти), померли) і які перебувають на квартирному облік та особи з інвалідністю I-II груп, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які перебувають на квартирному обліку. Крім того, відповідно до Порядку та умов надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво (придбання) житла для сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також для інвалідів I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою КМУ від 20.05.2015 року №348 визначено порядок та умови визначають механізм надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на будівництво (придбання) житла для сімей загиблих військовослужбовців, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції, а також для інвалідів I-II групи з числа військовослужбовців, які брали участь у зазначеній операції, та потребують поліпшення житлових умов. До переліку осіб, які мають право на отримання цієї субвенції, позивач не відноситься. З огляду на викладене, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн., то суд приходить до наступного висновку. Як на підставу цієї вимоги [PERSON] посилався на те, що отримав моральні страждання через те, що відповідач у строки, передбачені законом, виконав свої обов`язки щодо організації забезпечення його житлом у відповідному розмірі. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3). Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Так, статтею 46 Житлового кодексу Української РСР не встановлено строк та переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків для членів сім`ї загиблих ветеранів війни, тому [PERSON] повинен бути забезпечений житлом в порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням статті 43 Житлового кодексу Української РСР. Виходячи з наведеного, суд зазначає про те, що забезпечення позивача житлом можливе лише згідно з чергою з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством. Позивачем не надано суду доказів про переважне право на отримання житла, відмінного від інших осіб, які за часом взяття на облік у цьому списку передують позивачу. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 3 червня 2015 року у справі № 6/390цс15 та Верховним Судом в постановах від 07 лютого 2018 року у справі № 438/1500/15-ц, від 07 лютого 2018 року у справі № 438/1500/15-ц. Тобто, судом встановлено, що відсутні усі елементи настання цивільно-правової відповідальності відповідача. За таких обставин необґрунтованими є доводи позивача про спричинення йому моральних страждань через бездіяльність відповідача, оскільки він не має переважного права на одержання житлового приміщення перед всіма іншими категоріями поза черговиків, які знаходяться з ним у черзі. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи при цьому, що позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а останній був звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial