Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

27\~липня 2018\~року до\~Василівського районного\~суду надійшов\~позов [PERSON] ,\~та який\~в подальшому\~був уточнений\~в редакції\~від 21.08.2018\~року (а.с.70-73),\~до [PERSON] про припинення права співвласника на частку. В обґрунтування заявлених та в подальшому уточнених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що на теперішній час вона є власницею 3/4 ідеальних часток квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Співвласником зазначеної квартири є [PERSON] , ідеальна частка якого становить ј. Квартира є неподільною, поділ її на частини є технічно неможливим, що підтверджується висновком судово-технічної експертизи, яка була проведена в рамках цивільної справи №2-1475 від 2010 pоку про розподіл майна. Учасником вказаної справи був її чоловік [PERSON] , який за життя володів 1/2 часткою спірної квартири, частку після смерті якого успадкував їх син [PERSON] , який згодом подарував їй, позивачці [PERSON] . У позові зазначено, що відповідач [PERSON] не використовує вказану квартиру за призначенням, здійснив самовільне переобладнання квартири під офісне приміщення та здійснює надання юридичних послуг. Також, відповідно до довідки Василівського РЕМ №58/891 від 12.04.2018 pоку, квартира [ADDRESS] відключена від електропостачання 18.02.2015 pоку, засіб обліку демонтовано. Досягнути домовленості щодо викупу належної відповідачу [PERSON] частки, їй не вдалось. Позивачка вказує, що на теперішній час, окрім ѕ часток зазначеної квартири, власного житла вона не має, змушена тимчасово проживати в будинку матері, разом із нею та сином, який має інвалідність. Частка відповідача [PERSON] є незначною, а саме являє собою 1/4 ідеальну частку квартири, що є спільною сумісною власністю. Частка не може бути виділена в натурі, квартира не може бути поділена в натурі, згідно висновку судово-технічної експертизи, яка була проведена в рамках цивільної справи №2-1475 від 2010 pоку, в якій ставились питання щодо технічної можливості виділу в натурі чи поділу спірної квартири. Спільне володіння та користування квартирою є неможливим, оскільки з відповідачем [PERSON] вони не родичі, не є членами однієї сім`ї, що унеможливлює спільне користування й володіння квартирою. Позивачка [PERSON] вважає, що припинення права власності відповідача на 1/4 частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача [PERSON] та членам його сім`ї, оскільки йому буде сплачено відповідну компенсацію. Як зазначає [PERSON] , оскільки мирним шляхом вирішити дане питання відповідач відмовився, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: 1) припинити право власності [PERSON] на ј частку квартири за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , право власності на ј частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 3) стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] - грошову компенсацію в розмірі 45719 гривень в рахунок сплати вартості ј частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 4) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.; 5) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів, сплачених за проведення оцінки вартості квартири, в розмірі 700 грн. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 08 серпня 2018 року поданий [PERSON] позов залишений без руху, та позивачеві надано десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, викладених в описовій частині ухвали (а.с.65). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2018 року позовну заяву [PERSON] визнано вважати неподаною та повернуто позивачеві (а.с.76). Постановою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 10 вересня 2018 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження (а.с.103-105). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.112). 25 лютого 2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с.117-123). Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 04 березня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.155). В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, про час та місце слухання справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву, в якій позивачка просить розглянути справу без її участі за участю її представника адвоката Діоби Д.Г. (а.с.158). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Діоба Д.Г. заявлений позов підтримав у повному обсязі, просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] , посилаючись на підстави та обґрунтування, викладені в уточненій позовній заяві в редакції від 21.08.2018 року. В судовому засідання відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, висловив заперечення проти заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.117-123). На обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позивачкою [PERSON] зазначено у позові прохання стягнути з неї на його користь грошову компенсацію, проте при цьому не надано суду доказ внесення нею на підтвердження сплати суми грошових коштів у розмірі 45719,00 гривень на депозитний рахунок суду, відповідно до вимог ч.2 ст.365 ЦК України. Крім того вважає, що позивачка [PERSON] зловживає своїми правами, оскільки приховала від суду свою заяву від 20.04.2018 року, яку було направлено на його адресу проживання та реєстрації по [ADDRESS] . Дана заява позивачки за змістом є тотожною із заявою, направленою нею за місцем проживанням його родичів, а саме: [ADDRESS] . Як зазначено відповідачем [PERSON] , його дружина має у власності 1/2 частину домоволодіння, де він може тимчасово перебувати, однак їх взаємовідносини не дають жодних підстав стверджувати про наявність у нього права постійного безперешкодного користування цим майном, в тому числі для власного проживання. Також зазначає у відзиві відповідач, [PERSON] , посилаючись на те, що вона змушена тимчасово проживати в будинку матері разом з сином, намагається тим самим ввести суд в оману стосовно фактичних підстав подання позову, оскільки тривалий час [PERSON] взагалі не цікавилася питанням зміни, як свого постійного місця проживання, так і свого сина. Згідно відмітки в паспорті, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 12 лютого 1994 року по час звернення до суду з даним позовом. Тобто протягом 24 років по цей час жодних змін, як міста реєстрації, так і міста фактичного проживання у позивачки не відбулося. До того, 17.10.1997 року позивачкою [PERSON] укладено шлюб з [PERSON] , про що також свідчить відмітка в паспорті, проте дана обставина позивачкою замовчується. Крім того, самою позивачкою [PERSON] було надано копію листа №58/891 від 12.04.2019 року, яким підтверджується факт відключення 18.02.2015 року від електромережи квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за її заявою. Таким чином вважає, що позивачка [PERSON] за власним бажанням, без будь-якого стороннього примусу, фактично втратила свій інтерес до даної квартири, як житла, для власного проживання, намагалася створитидля нього певні незручності у користуванні належним йому майном. Також вказує, що позивачкою [PERSON] не додано до позову правовстановлюючих документів на підтвердження підстав та часу можливого набуття нею часткових прав на вказаний об`єкт нерухомості. Відповідач також заперечує проти наданого позивачем [PERSON] звіту про оцінку 16.04.2018 року нерухомого майна: двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки вважає, що даний звіт не може бути належним доказом по даній справі з огляду на те, що до звіту не додано документів, на підставі яких було проведено оцінку. Також у звіті вказано, що інформація щодо фізичного стану об`єкту оцінки була надана оцінювачу зі слів самого замовника, як зацікавленої сторони у справі, що розглядається. Причини відсутності можливості провести огляд квартири оцінювачем не наводяться. Щодо інших фактичних обставин справи відповідачем [PERSON] зазначено, що 12.06.2008 року згідно договору купівлі-продажу № 1898, ним було придбано у власність 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . За час життя колишнього співвласника гр. [PERSON] по день його смерті (січень 2015 року) ними було умовно розділено квартиру на дві кімнати. При цьому, він сплачував [PERSON] в повному обсязі витрати за використану електроенергію та надавав кошти на його утримання, оскільки він ніде на працював й не мав постійного заробітку. Позивачка [PERSON] не вела з ним будь-яких перемовин з питань спільного використання майна та не пропонувала жодних конкретних умов, як продажу, так і купівлі майна. До того ж, позивачці [PERSON] було відомо про існування судового спору щодо розгляду претензій кредитора до спадкоємця на суму 193200,00 гривень, а саме сина померлого [PERSON] , який, буцімто, подарував їй свою частку у спільному майні. Також позивачка [PERSON] не проводить оплати жодних комунальних платежів, що в свою чергу свідчить як про відсутність у неї бажання використовувати квартиру у якості житла, відсутність грошових коштів, в тому числі для внесення на депозитний рахунок суду. Також як зазначає відповідач [PERSON] у поданому відзиві, він не має будь-якого іншого житла та взагалі яких-небудь об`єктів нерухомості. Дана квартира є його єдиною житловою площею, якою він може вільно користуватись. Крім того, дана квартира розташована на територіальному виборчому окрузі №7, який закріплений за ним, як депутатом Василівської міської ради Запорізької області і він, відповідно, виконуючи свої громадські обов`язки проводить прийом громадян з використанням належної йому власності у спосіб, не заборонений законом й для задоволення суспільних загальних інтересів та мови про переобладнання квартири у нежитлове приміщення не йдеться. Квартира була та залишається об`єктом житла та не виведена із житлового фонду, її цільове призначення не змінено. Актом обстеження умов проживання № 10/77 від 26.12.2018 року встановлено та підтверджено, що він мешкаю у квартирі за адресою: [ADDRESS] з часу придбання, тобто з 2008 року, а після смерті співвласника, - з 2015 року одноособово, по цей час. Будь-які інші особи у даному житлі не мешкають. Пропонована позивачкою [PERSON] сума компенсації за належну йому частину квартири є незначною та такою, що не надасть йому жодної можливості придбати подібне інше житло. Його родина, яка складається з чотирьох осіб: дружина, падчерка та син постійно використовує дану квартиру за для власних повсякденних потреб, діти також використовують дитячий майданчик, прилеглий до будинку. Також відповідач [PERSON] зазначає, що посилання позивачки [PERSON] на відсутність між сторонами родинних відносин та це, на її думку, начебто унеможливлює здійснення права спільної часткової власності на майно та проживання, саме по собі не є достатньою підставою для висновку про неможливість спільного користування майном. До того, він також пропонував позивачці [PERSON] викупити належну її сину частку у спільному майні, проте жодної відповіді на його пропозицію не надходило. Вказує відповідач на те, що 1/4 частина двокімнатної квартири у праві власності на нерухоме майно є значною часткою у цьому праві, а припинення його права приватної власності на значну частку в майні, що одночасно є позбавленням права власності на житлове приміщення, не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника та членам його сім`ї, оскільки така шкода є очевидною. Тому відповідач [PERSON] просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього про припинення права співвласника на частку. Вислухавши в\~судовому засіданні\~пояснення представника\~позивача [PERSON] \~ адвоката\~Діоби Д.Г.\~на обґрунтування\~заявлених та\~в подальшому\~уточнених позовних\~вимог,\~пояснення відповідача\~ [PERSON] \~на обґрунтування\~заперечень проти\~заявлених позовних\~вимог,\~дослідивши матеріали\~цивільної справи\~№ 311/2586/18,\~повно та\~всебічно з`ясувавши\~обставини справи,\~об`єктивно оцінивши\~в сукупності\~докази,\~які мають\~значення для\~розгляду справи,\~давши їм\~оцінку у\~сукупності з\~оголошеними та\~дослідженими матеріалами\~справи,\~суд вважає,\~що заявлені\~ [PERSON] \~до [PERSON] позовні вимоги про припинення права співвласника на частку, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно\~ст.10-13 ЦПК України\~ суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання, крім цього ст.16 ЦК України зазначає, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності належить: [PERSON] в розмірі 1/4\~частки (на підставі Договору дарування від 26.04.2017 року), [PERSON] (на підставі Договору дарування від 14.02.2017 року) в розмірі 1/2 частки, [PERSON] в розмірі 1/4\~частки (на підставі Договору купівлі-продажу від 12.06.2008 року) вищевказаної квартири, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №119196552, сформованого 31.03.2018 року, копія якої є в матеріалах справи (а.с.7-9). Як вбачається з Договору дарування від 14.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., зареєстрованого в реєстрі за №104, [PERSON] 14.02.2017 року передав безоплатно у власність [PERSON] Ѕ частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , копія якого є в матеріалах справи (а.с.189-190). Відповідно до Договору дарування від 26.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., зареєстрованого в реєстрі за №688, [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] Ѕ частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.191-192). [PERSON] , відповідачу у справі, належить на праві приватної власності ј частина квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу від 12.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Скориченко А.В., який зареєстрований в реєстрі за №1898, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №20837397, виданим 06.11.2008 року РКП «Василівське бюро технічної інвентаризації» Василівської міської ради, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.124). Таким чином, як встановлено судом, на теперішній час на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] належить ѕ частини квартири [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] 1/4 частини вищевказаної квартири. Як\~вбачається з\~долученого до\~позову технічного\~паспорту,\~складеного Районним\~комунальним підприємством\~«Василівське бюро\~технічної інвентаризації»\~станом на\~18.10.2010\~року,\~-\~квартира [ADDRESS] \~на праві\~спільної часткової\~власності належить:\~ [PERSON] в\~розмірі 1/2\~частки,\~ [PERSON] в\~розмірі 1/4 частки, [PERSON] в розмірі 1/4 частки, за характеристикою приміщень, вказана квартира складається з однієї житлової кімнати житловою площею 18,8 кв.м., допоміжна площа становить 24,1 кв.м., загальна площа 42,9 кв.м, та копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.11-13). 20.04.2018 року позивачка [PERSON] звернулася до відповідача [PERSON] з пропозицією продати їй належну [PERSON] на праві власності ј частку квартири [ADDRESS] , зазначивши її вартість (а.с.20,126). На вказану пропозицію [PERSON] було надано відповідь 10.05.2018 року з пропозицією [PERSON] надати йому правовстановлюючий документ на підтвердження права власності [PERSON] на вищевказаний об`єкт, оскільки, як зазначено у листі, спадкоємцем усього майна та майнових прав, належних померлому [PERSON] є інша особа відповідно до рішення Василівського районного суду Запорізької області від 31.08.2016 року (а.с.22). Згідно Довідки за №647 від 23.07.2015 року, виданої Комунальним підприємством «Добробут» Василівської міської ради Запорізької області, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , 1977 року народження, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.129), що також підтверджується відомостями, наданими 07.02.2019 року реєстратора Василівської міської ради Запорізької області про зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 09.10.2013 року по теперішній час (а.с.111), а також відміткою у паспорті на ім`я [PERSON] , копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.127). Як вбачається з Акту № 10177 обстеження умов проживання від 26.12.2018 року, складеного головою квартального комітету Василівської міської ради [PERSON] Н.Н., підпис якої засвідчено секретарем Василівської міської ради Запорізької області Мандичевим О.Г., та в присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] цим Актом встановлено, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та мешкає з часу придбання за договором купівлі-продажу з 2008\~року по цей час [PERSON] . Колишній співвласник [PERSON] помер у 2015 році. Окрім [PERSON] , у даній квартирі з 2015 року по цей час ніхто не\~проживає (а.с.153). Відповідно до Довідки про склад сім`ї за №642 від 14.02.2019 року, виданої виконавчим комітетом Василівської міської ради Запорізької області, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та до складу сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , [INFO] та копія якої є в матеріалах справи (а.с.130). Згідно довідки про склад сім`ї за №734 від 19.02.2019 року, виданої виконавчим комітетом Василівської міської ради Запорізької області вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та до складу сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.130) Предметом спору у даній цивільній справі\~є припинення права власності на частку у спільному майні. При вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності. При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених Законом, виходячи з вимог розумності та справедливості. За імперативними приписами ч.3\~ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Норма\~ст.321 ЦК України\~встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися права власності. Перелік право встановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст..19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ч.1 зазначеної статті, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно до\~ст.355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1\~ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно\~ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ч.1 ст.358\~ЦК України містить загальне правило, відповідно до якого право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники володіють та користуються майном спільно, не порушуючи взаємні права, та можуть домовитисяпро порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Вони можуть володіти майном з урахуванням часток, які належать їм у праві власності на майно або незалежно від цього. Співвласники зобов`язані коригувати свої дії стосовно утримання майна, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників зобов`язаний, відповідно до своєї частки у праві спільної власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Вказані положення визначені ст.360 ЦК України. Отже, законодавство України встановлює обов`язки власника щодо дбайливого ставлення до належного йому майна. Необхідність правового регулювання даних відносин пов`язана із необхідністю забезпечення обов`язків, встановлених законодавством для співвласника майна, зокрема, обов`язку брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Статтею 365 ЦК України\~регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі. Згідно ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Вказана норма закону регулює правовідносини щодо припинення права особи на частку у спільному майні, яке належить особам на праві спільної часткової власності. Таким чином, аналіз положень\~ст.365 ЦК України\~дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-4 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть\~істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Вказане узгоджується з правовими висновками викладеними в постановах ВС від 25 вересня 2019 року у справі № 523/3337/18; ВП ВС від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення. Згідно положень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості\~\~виділу\~\~частки\~\~будинку\~в\~\~натурі\~або встановлення порядку користування ним,\~\~власнику,\~\~що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.\~\~Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи\~\~місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів.\~\~Зокрема,\~\~це може мати місце,\~\~якщо частка у спільній\~\~власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі, чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а\~\~власник\~\~в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном». Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Відповідно до приписів ч.1\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 4 вищенаведеної статті констатовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За таких обставин тягар доказування про те, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим, несе позивач. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом позивачка [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів того, що частка відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] є незначною і не може бути виділена в натурі. Відповідно до Висновку експерта Районного комунального підприємства «Василівське бюро технічної інвентаризації» Дашковського С.М. від 18 жовтня 2010 року, поділити наявні в квартирі кухню, коридор ванну кімнату і туалет неможливо, так як ці приміщення мають в натурі розміри і площу, приближені до мінімально допустимих. Відповідно до п.2.28 ДБН В.2.2-15-2005 не допускається розміщення вбиральні та ванної над житловими кімнатами і кухнями. Тому, виходячи з планіровки квартири і розташування інженерних комунікацій поділ квартири [ADDRESS] на частини або на Ѕ, ј, ј частини технічно неможливий. Переобладнання кімнати №4 під офісне приміщення - узгодити з органами місцевого самоврядування (а.с.14-15). Разом з тим, долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Висновок судово-технічної експертизи спірної квартири, складений експертом районного комунального підприємства «Василівське бюро технічної інвентаризації» Дашковським С.М. від 18.10.2010 року (а.с.14-15), суд вважає неналежним доказом, оскільки вказане експертне дослідження було призначено за ухвалою суду від 22.08.2010 року по іншій судовій справі № 2-1475/2010 про розподіл майна за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , та ухвалою по якій позов залишений без розгляду за заявою позивача (а.с.10). Крім того, вказаний висновок складений 18 жовтня 2010 року, тобто вісім років тому та, відповідно на теперішній час містить застарілі відомості щодо можливих переобладнань, зміни цільового призначення, розміру площі приміщень у спірній квартирі тощо та, крім того, у висновку наявні істотні розбіжності у площі приміщень, зокрема: експертом визначено в наявності: одна кімната площею 18,8 кв.м., офісне приміщення площею 13,3 кв.в., коридор, кухня, кладова, санвузол, загальна площа квартири 42,9 кв.м., що також відповідає даним технічного паспорту, складеного начальником БТІ [PERSON] станом а 18.10.2010 року (а.с.11-13). Разом з тим, з наданому позивачем Звіту про оцінку нерухомого майна, складеного ФОП [PERSON] станом на 16.04.2018 року (а.с.23-58) вбачається, що об`єктом оцінки є: двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , де зазначена інша площа спірної квартири, а саме: загальна площа 42,75 кв.м., в тому числі житлова площа 30,62 кв.м., проте у висновках оцінювача про вартість майна за характеристикою об`єкта йдеться про трикімнатну квартиру, що розташована на першому поверсі двоповерхового житлового будинку (а.с.42) та, крім того, для проведення вказаної оцінки замовником [PERSON] надано технічний паспорт з іншими технічними характеристиками (а.с.55), ніж той, який долучений позивачем до позову (а.с.11-13). Вказані суттєві розбіжності та суперечності в ході судового розгляду позивачем не усунені. Оскільки сам по собі розмір належної відповідачу [PERSON] частки у квартирі [ADDRESS] не може свідчити про те, що ця частка є незначною та такою, що не підлягає виділенню в натурі, тому для вирішення цього питання необхідні спеціальні знання. На питання суду щодо наявності клопотань про призначення у справі експертизи з цього питання, представником позивача не заявлено та, відповідно під час розгляду даної цивільної справи позивачем не доведено, що реальний розподіл квартири за вищевказаною адресою між співвласниками у відповідності до їх ідеальних частин технічно неможливий. Таким чином, суд вважає, що та обставина, що частка відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні є незначною і не може бути виділена в натурі, не знайшла свого ствердження в судовому засіданні та позивачем і її представником не доведена. Доказів того, що спірна квартира не може бути розподілена між співвласниками в натурі (висновків відповідної будівельно-технічної експертизи), суду не надано, отже не доведено існування підстави, визначеної п.2 ч.1\~ст.365 ЦК України. Отже, звертаючись до суду з позовом, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі. Доводи позивача [PERSON] про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належного їй спірного домоволодіння. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц). Відповідно до положень ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У своїй позовній заяві позивачка [PERSON] зазначила, що її та відповідача [PERSON] спільне користування майном є неможливим, оскільки вони не є родичами, не є членами однієї сім`ї, що унеможливлює спільне користування й володіння квартирою. Проте, позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів неможливості спільного користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Як вбачається з копії паспорта позивача [PERSON] , виданого Приазовським РВ УМВС України в Запорізькій області04.11.1998 року, остання не є мешканкою [ADDRESS] , а зареєстрована з 12 лютого 1994 року за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON] , вона фактично не проживає у спірній квартирі та протягом тривалого часу квартирою не користується, комунальні послуги не сплачує. Та з урахуванням доводів позивачки про те, що спільне користування спірною квартирою не виявилось можливим тільки через те, що сторони не є родичами, чи членами однієї сім`ї, не можуть бути розцінені судом як те, що спільне володіння і користування майном сторонами є неможливим та відповідно, підстави до задоволення вимог позивача. Проте, судом не встановлено та позивачем належними доказами не доведено, що відповідач [PERSON] має інше житло, а посилання на те, що у родини відповідача є інше житлове приміщення є безпідставним, оскільки відповідачу це житло не належить. Будь - яких доказів того, що відповідач має інше житло, позивачем суду не надано. Отже, позивачем не надано суду доказів наявності у відповідача [PERSON] іншого житла, не зазначено кола членів сім`ї відповідача, а тому суд позбавлений можливості проаналізувати, чи, дійсно, припинення права відповідача на нерухоме майно не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника та членам його сім`ї. Водночас, при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз.3 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. В той же час, позивачем надано суду Звіт №2884642_16042018_01160418, складений ФОП [PERSON] про проведення незалежної оцінки ринкової вартості нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,75 кв.м, у тому числі житловою площею 30,62 кв.м., з якого вбачається, що вартість вказаного об`єкту нерухомого майна станом на 16.04.2018 року становить - 182874,00 грн. (а.с.23-58), тобто за іншими технічними характеристиками за площею житлових і підсобних приміщень спірної квартири, технічний паспорт на яку доданий позивачем [PERSON] до позову на обґрунтування заявлених нею позовних вимог (а.с.11-13). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з 09.10.2013 року та по теперішній час зареєстрований за місцем проживання спірної квартири (а.с.111,127,129) та фактично мешкає у ній з 2008 року, з часу придбання ј частки вищевказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12.06.2008 року (а.с.153). Вказані обставини встановлено судом та ці обставини сторонами не заперечувалися. Отже, встановивши, що відповідач [PERSON] тривалий час (понад 10 років), з 2008 року мешкає у спірній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується Актом обстеження умов проживання № 10177 від 26.12.2018 року, іншого житла не має, що позивачем в ході судового розгляду належними та допустимими доказами не спростовано, суд приходить до висновку щодо істотного порушення інтересів відповідача у разі припинення його права власності на частку у спірній квартирі, оскільки позбавлення його частки у праві спільної власності на квартиру призведене до втрати ним житла. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.2\~ст.364 ЦК України\~якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Частина друга ст.365 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, встановлює обов`язок попереднього внесення співвласником - позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду. Положення ч.2 ст.365 ЦК України насамперед спеціально запроваджені для збереження прав відповідача, як співвласника, тому позов про припинення права на частку у спільному майні (житлі) не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений права на майно без вказаної вище гарантії. Так, Європейський суд у п.36 справи "Андрій Руденко проти України" (Заява N 35041/05, Страсбург, 21 грудня 2010 року) зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (див., наприклад, рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року). Таким чином, попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15. Однак, позивачка [PERSON] , отримавши 17.08.2018 року ухвалу суду від 08.08.2018 року про залишення позову без руху з підстав, викладених в описовій часині ухвали, у тому числі і необхідності внесення грошових коштів в сумі 45719,00 грн. на депозитний рахунок суду, згідно вимог ч.2 ст.365 ЦК України (а.с.67), проте ні на усунення вищевказаних недоліків під час звернення позивачки [PERSON] з даним позовом до суду, ні під час попереднього судового засідання, ні під час судового розгляду справи по суті, позивачем [PERSON] та/або її представником не надано суду жодних документальних підтверджень внесення позивачем на депозитний рахунок суду суми вартості 1/4 частки спірної квартири в розмірі 45719,00 гривень та на час ухвалення судового рішення матеріали справи таких доказів не містять. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~вимог ст.95\~ЦПК України\~письмовими доказами\~є документи\~(крім\~електронних документів),\~які містять\~дані про\~обставини,\~що мають\~значення для\~правильного вирішення\~спору (часитна\~1). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина 2). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина 4). Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина 6). Доводи позивача про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належного їй спірного домоволодіння. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц). Встановивши, що частка [PERSON] у праві спільної часткової власності на спірну квартиру не може бути розцінена як незначна,\~доводи позивача про неможливість спільного володіння та користування цим приміщенням є недоведеними, а припинення права власності відповідача [PERSON] на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , завдасть йому істотної шкоди, порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших, тому суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Аналізуючи вищевказані правові норми та враховуючи вищенаведені підстави, суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою [PERSON] та її представником в особі адвоката Діоба Д.Г. в ході судового розгляду справи заявлених позовних вимог, а саме: стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів неможливості спільного володіння та користування співвласниками квартирою [ADDRESS] , доказів того, що спірна квартира не може бути розподілена між співвласниками в натурі (висновків відповідної будівельно-технічної експертизи), отже не доведено існування підстави, визначеної п.2 ч.1\~ст.365 ЦК України,\~також не\~надано суду\~доказів того,\~що припинення\~права відповідача\~ [PERSON] \~на часку\~у спільному\~майні не\~завдасть істотної\~шкоди інтересам\~співвласника та\~членам його\~сім`ї,\~а тому\~суд приходить\~до висновку\~про безпідставність\~заявлених [PERSON] \~позовних вимог\~до [PERSON] про припинення права співвласника на частку, а тому в задоволенні позову слід відмовити за вищенаведеними підставами. Суд наголошує на тому, що позивачка на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також відмовляє позивачу [PERSON] у відшкодуванні понесених нею судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 704,80 гривень та суми коштів, сплачених за проведення оцінки вартості квартири в розмірі 700,00 гривень, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed