Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину будинку у порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що його мати [PERSON] багато років працювала на фабриці індпошиву та ремонту одягу №1 м. Запоріжжя і перебувала там на черзі на отримання житла тому, що його родина, яка на той час складалася з 4-х осіб, знімала квартиру у приватному будинку. У 1965 році керівництво фабрики індпошиву та ремонту одягу №1 отримало у державному фонді однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначену квартиру запропонувало для поліпшення житлових умов [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]), яка також працювала на цьому підприємстві, але дуже сильно хворіла та потребувала негайного поліпшення житлових умов, про що свідчать її неодноразові скарги до різних інстанцій: Києва та Москви (її матері [PERSON] на той час на праві власності належало 9/100 частин у будинку по [ADDRESS], у якому не було ніяких побутових зручностей). [PERSON] на протязі 1965-1966рр. оформила договір відчуження своїх 9/100 частин будинку на його матір [PERSON], які складалися з двох кімнат по [ADDRESS] та належали на той час на праві власності [PERSON] Зазначений договір його мати віддала до Жовтневого райвиконкому і міліції, коли її з сім'єю прописували за адресою: [ADDRESS], про що було зроблено відповідний запис до будинкової книги по [ADDRESS] та він там і загубився. Позивачу на той час було шість років і він не бачив жодного документа на цю частку будинку, який став належати його матері [PERSON], але вона йому неодноразово повідомляла, що [PERSON] повинна була зробити договір з нею. Крім [PERSON] співвласниками цього домоволодіння є відповідач [PERSON], та треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] З 1965 року його родина була зареєстрована і проживала в будинку [ADDRESS], де займала двокімнатну квартиру житловою площею 20,0м2. З цього часу вони усі відверто, відкрито та безперервно понад 47 років користувалися вказаною квартирою, сплачували за усі комунальні послуги: воду, електроенергію таке інше, боргів не мають, підтримували належний технічний стан, тобто вважали її своєю власністю. З 1978 року його мати постійно до 2001 року страхувала спірну будівлю у ВАТ „Оранта -Січ", як своє нерухоме майно. У 1993 році помер його батько [PERSON], а у 2004 році померли його мати [PERSON] та рідний брат [PERSON] На цей час він один залишився проживати у квартирі, яку вважав на протязі 46 років власністю своїх батьків. Зазначена частина домоволодіння є його постійним місцем проживання, він користується земельною ділянкою, комунальними послугами: водою та електроенергією та іншим, незважаючи на те, що він періодично та тимчасово мешкає ще і у своєї співмешканки. Але, звернувшись після смерті матері тільки у 2008 році до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою оформити на себе спадок у вигляді 9/100 частки будинку [ADDRESS], йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою тому, що на цей час вказана квартира у вигляді 9/100 частин вказаної будівлі зареєстрована за [PERSON], яка померла у січні 1993 року та була знята з реєстрації в м.Запоріжжя 23.03.1993р. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати за ним право власності у порядку набувальної давності на 9/100 частини будинку [ADDRESS], буд. [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечують, просять суд відмовити в задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини неприбуття не повідомили. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в ній матеріалів достатньо для розгляду справи по суті. В судовому засіданні від 15.09.2014 року треті особи [PERSON], [PERSON], в суді вважали позов необґрунтованим з тих підстав, що позивач з моменту смерті його матері та брата у спірному приміщенні не мешкає, будівля, на яку він просить визнати за ним право власності знаходиться практично у нежитловому стані, тощо. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], перевіривши їх матеріалами справи, вважає позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспорюваного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивач на підставу своїх вимог посилається на статті 316, 328, 391 та 392 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Судом встановлено, що, як вбачається з пояснень позивача, під час життя його позивача - [PERSON] вважала, що 9/100 частин будинку по [ADDRESS] вона отримала від [PERSON], яка була зобов'язана, згідно діючого на той час законодавства провести відчуження належної їй частки будинку. Згідно до ст.33 ЖК України у разі одержання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, громадянин, який має житловий будинок (частину будинку) на праві особистої власності, повинен провести його відчуження протягом року з дня одержання жилого приміщення. У 1965 році дочка [PERSON] - [PERSON] отримала ордер №3385 ( т.1 а.с.185) на державну квартиру [ADDRESS] на 3-х осіб: себе, [PERSON] - свою мати та [PERSON] - свого батька, які знялись з реєстрації за адресою: [ADDRESS] та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. У 1966 році, після смерті [PERSON], зазначений ордер був переоформлений на [PERSON] (т. 1 а.с. 244) Таким чином, встановлено та доведено матеріалами справи, що [PERSON] отримала від держави у 60-х роках минулого століття державну квартиру, внаслідок чого була повинна провести на протязі року відчуження належної їй 9/100 частини будинку по [ADDRESS] на [PERSON], яка зі своєю родиною з 4-х осіб була зареєстрована за вказаною адресою на підставі належного документу, який був втрачений за часом. З 1965 року [PERSON], а після її смерті у 2004 році [PERSON] вважала і вважає, що володіють спірною частиною будинку на законних підставах і тільки після звернення [PERSON] у 2008 році до 4-ї Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ( т.1, а.с.200), яка померла [INFO] ( т.1 а.с.201), він дізнався, що у 1996 році невстановлена особа здійснила державну реєстрацію 9/100 частин будинку по [ADDRESS], де він прожив понад 46 років, знову на [PERSON], яка померла за три роки до того - [INFO] (т. 1 а.с. 246). Згідно з довідкою квартального комітету № 33 від 27.07.2013 року [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], з 25.03.1965 року по час надання довідки - 27.07.2013 року. Підтвердженням добросовісного володіння спірним майном є квитанції, наданих до суду [PERSON] про сплату за комунальні послуги ( т.1 а.с.230- 234). На протязі 46 років позивач [PERSON] зі своїми рідними, відкрито та безперервно володів спірною частиною будинку по [ADDRESS], що у судових засіданнях було підтверджено документами про страхування вказаної частини будинку з 1966 року ( т.1 а.с. 235-238). На час звернення позивача до суду спадщина після померлої [INFO] [PERSON] не може вважатися відкритою, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] зверталася до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, але рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24.10.2012 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON], з підстав, що ЦК 1963 року не передбачає визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (т.1 а.с. 9), а будь-які інші спадкоємці після померлої відсутні. Стосовно доводів відповідача та її представника про те, що [PERSON] не є належним відповідачем, а відповідачем по справі повинна бути Запорізька міська рада, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 33 ЖК України у разі одержання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду член ЖБК втрачає право на квартиру в будинку кооперативу, а громадянин, який має житловий будинок (частину будинку) на праві особистої власності, повинен провести його відчуження протягом року з дня одержання жилого приміщення. У разі невиконання власником будинку (частини будинку) цієї вимоги застосовуються правила, передбаченими частинами 3 і 4 ст.103 ЦК України 1963 р. Частина 3 ст. 103 ЦК України 1963р. передбачає, якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-який формі, цей будинок за рішенням виконкому районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому ЦПК Української РСР для виконання судових рішень. Частина 4 ст. 103 ЦК України передбачає, що у разі, коли продаж будинку у примусовому порядку не відбудеться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконкому безоплатно переходить у власність держави. Згідно з нормами чинного законодавства, держава має право спадкування. У разі відсутності спадкоємців за заповітом: за законом, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від прийняття спадщини майно померлого (спадщина) переходить до держави. Але ЦК України передбачено процедуру переходу спадщини до держави тільки за умови визнання її відумерлою судом за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В матеріалах справи відсутні будь-які дані, що спадщина після померлої [INFO] [PERSON] визнана відумерлою. Відповідно до п. 13 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник нерухомого майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Оскільки, [PERSON] вважає себе спадкоємцем [PERSON], намагалась оформити право на спадщину, вона є правонаступником попереднього власника спірного майна, а тому, є належним відповідачем по справі. Згідно ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно. Умовами набуття права власності за набувальною давністю є: добросовісне заволодіння чужим майном, володіння чужим майном протягом певного строку: 10 років для нерухомості, відкритість володіння чужим майном, безперервність володіння чужим майном. Добросовісне заволодіння майном на законних підставах означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужим житлом. Згідно до ч.2 ст.344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа,чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Позивачем доведено, а свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтверджено, що з 1965 року його родина почала проживати у спірній частині будинку, яка раніше належала на праві власності [PERSON] та були там зареєстровані. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з 2003 року проживає по [ADDRESS], неодноразово бачив [PERSON] за вказаною адресою, вважає, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає, оскільки бачить його рідко. Після смерті своїх рідних [PERSON] продовжує використовувати спірну частину будинку як своє постійне місце проживання і цей факт відомий відповідачам - співвласникам домоволодіння, оскільки домова книга, в якій зазначена реєстрація позивача одна на все домоволодіння і нею вільно користуються всі співвласники. Тобто, понад 46 років він та його рідні користуються спірним будинком. Питання про визнання позивача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, чи його виселення з нього ніким з відповідачів не ставилося. Іншого житла у власності позивача не має. З наданих до суду квитанцій про сплату за комунальні послуги вбачається, що протягом з 2005-2012 рр. позивач розраховувався за спожиту електричну енергію та інші комунальні послуги за адресою: [ADDRESS], ( т.1 а.с.168-179, 191-194). Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.14 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце з 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У відповідності до ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладене, що позивач добросовісно, відкрито володіє більше 10 років, спірним будинком, суд вважає доведеними позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним права власності у порядку набувальної давності на 9/100 частин будинку по [ADDRESS].

Outcome: approved