Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] , звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - Індустріальна районна у місті Дніпра рада про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить: - визнати протиправною бездіяльність Дніпровської міської ради щодо відселення [PERSON] з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати Дніпровську міську раду надати [PERSON] у встановленому законодавством порядку інше житло, яке відповідає вимогам, що ставляться до житлових приміщень згідно ст. 50 Житлового кодексу України. В обґрунтування позову зазначила, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] з 28 серпня 1948 року, будинок 1945 року забудови, знаходиться у зоні підтоплення, відсутнє газопостачання та каналізація на усій вулиці. Рішенням ВК Індустріальної районного ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 12.01.1990 року №60 домоволодіння, яке розташоване в зоні підтоплення, в якому вона проживає, визнані непридатними для проживання за санітарно-гігієнічними вимогами, системно у весняно-осінній період підтоплюється, що призводить до погіршення умов проживання по санітарно-гігієнічним вимогам та швидкому фізичному зносу. Причиною даного підтоплення є високий рівень ґрунтових вод. У зв`язку з тривалим проживанням в непридатних для проживання умовах, позивач визнана інвалідом другої групи, таким особам житло виділяється першочергово. Вважає, що відповідач допустив бездіяльність щодо відселення її з непридатного для проживання будинку по [ADDRESS] та ненаданні у встановленому порядку іншого жита, яке відповідає вимогам, у зв`язку з чим просила задовольнити позов, зобов`язати відповідача - забезпечити її впорядкованим житлом у відповідності до норм житлової площі та санітарно-технічних норм. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала у задоволенні позовних вимог, зазначила, що позивач повинна звернутися до ДМР щодо аварійного стану будинку та вправі отримати нове житло в порядку черги. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, в судове засідання не з`явився, причини не явки не повідомив. Дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд прийшов до наступних висновків. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що відповідно до паспортних даних [PERSON] зареєстрована з 11.11.1968 за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено з матеріалів справи 16.12.2002 на підставі рішення виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів від 21.02.1997 № 672, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на 63/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , яке складається з одного двоквартирного будинку, зареєстрованого Комунальним підприємством ''Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації-" Дніпропетровської обласної ради (реєстрова книга № 596, реєстровий номер № 80).Свідоцтво свідчить про придатність для проживання у 2002 році частини будинку за адресою: [ADDRESS] , адже право на житло, яке непридатне для проживання, не оформлюється за визначенням. Рішенням виконавчого комітету ради народних депутатів Індустріальної району м. Дніпропетровська від 12.01.1990 року №60 «О признании домов непригодных для проживания» домоволодіння [ADDRESS] , яке розташоване в зоні природного підтоплення, визнане непридатним для проживання за санітарно-гігієнічними вимогами.(а.с.22) Відповідно до акту обстеження домоволодінь, зокрема будинку [ADDRESS] , встановлено, що системно домоволодіння у весняно-осінній період підтоплюється, що призводить до погіршення умов проживання у відповідності до санітарно-гігієнічним вимогам та швидкому фізичному зносу. За результатами гідрогеологічних випробувань "Укрвосток ГИИПТИЗ" виявлено високий рівень ґрунтових вод (від 0,0 до 2,3), що сприяє підтопленню даного домоволодіння. (а.с.23) Повторне обстеження домоволодіння за адресою: [ADDRESS] проводилося представниками виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (акт обстеження житлового будинку по [ADDRESS] від 27.10.2009) і комісією за участю представників Дніпропетровської обласної державної адміністрації (акти обстеження від 24.11.2010 та від 11.01.2012). В актах обстеження житлового будинку [ADDRESS] було надано рекомендації щодо проведення капітального ремонту частини будинку за адресою: [ADDRESS] . За інформацією департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради зазначеної в листі №2581/0/112-21 від 14.06.2021 [PERSON] , як особа з інвалідністю (II група за висновком ЛКК), з 20.03.2015 перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у списку громадян, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень (склад сім`ї 1 особа) за №209. Умови та порядок отримання житла поза чергою визначені нормами чинного законодавства України, в т.ч. Житлового Кодексу Української РСР. Відповідно до статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Згідно з частиною першою статті 43 ЖК Української PCP громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Статтею 45 ЖК України визначено, що у першу чергу жилі приміщення надаються потребуючим поліпшення житлових умов. Згідно зі ст.36 ЖК Української РСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило за місцем проживання у виконавчому комітеті районного, міської, районної в місті, селищі, сільської Ради народних депутатів. Порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РС, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професіональнихсоюзів від 11 грудня 1984 № 470. Відповідно до п.23 зазначених Правил громадяни, взяті на квартирний облік, вносяться до книги обліку осіб, які перебувають у черзі на одержання жилих приміщень. З числа вказаних громадян складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень. Підпунктом 3 пункту 38 згаданих Правил встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік (включенням до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень). Іншого порядку, ніж дата взяття на облік у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, які користуються певним правом (мають однакові пільги) в черговості одержання таких приміщень діючим законодавством не встановлено. Виходячи з аналізу вказаних правових норм, суд вважає, що задоволення позову призведе до порушення прав інших осіб, які перебувають на квартирному обліку та мають аналогічну пільгу як і позивач та рівні з ним права на першочергове отримання житла. За таких обставин, позивач має право на забезпечення житлом лише за умови надходження його черги на отримання житла. А, враховуючи, що попереду позивача у черзі знаходяться особи, які потребують поліпшення житлових умов, порушення черговості є порушенням норм чинного законодавства та прав цих осіб. При цьому позивачем не надано суду належних та допустимих доказів наявності вільного житла, яке могло бути розподілено позивачу. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, у відповідності до вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, що вона має переважне право на отримання житла перед іншими громадянами з таким самим статусом, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, або, що надійшла його черга на отримання житла. Аналогічна правова позиція викладена у ряді постанов Верховного Суду, які відображають сталу судову практику щодо розгляду спорів за аналогічних правовідносин, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі №344/8248/17-ц, провадження № 61-40928св18. Крім того, зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 02 жовтня 2013 року № 6-87цс13, від 04 червня 2014 року № 6-50цс14, від 03 червня 2015 року № 6-390цс15,які є незмінними. До подібних висновків також дійшла Об`єднання палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №712/4259/17-ц (провадження № 61-15146сво18). Позивач повинен довести, що діями відповідача було порушено його права. При цьому суд може відновити порушене, невизнане або оспорюване право особи. Водночас жодних доказів порушення, невизнання або оспорювання права на отримання житла позивачем до суду не надано та судом не встановлено, адже позивачу роз`яснено порядок надання компетентним органом житла і вчинені дії щодо реалізації права позивача на отримання житла. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Суд зазначає, що захищаючи права та законні інтереси, суд не вправі приймати рішення з умовою, або з умовою на майбутнє. Суд захищає лише порушені, оспорювані або невизнані права та законні інтереси особи, і такі порушення мають існувати станом на час звернення до суду. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зважаючи на наведене, такий спосіб захисту цивільного права, як зобов`язання вчинити дії не передбаченийст.16 ЦК України. Також суд вважає доцільним зазначити, що задоволення пред`явлених позивачем вимог, захист його прав та інтересів у обраний спосіб, суперечить принципу розподілу влади, що заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень, котрі визначають певний ступінь свободи адміністративних органів приймати рішення самостійно й на власний розсуд. Таким чином, заявлена вимога про зобов`язання відповідача надати позивачу житло, як спосіб захисту, законом не передбачена та не може бути задоволена. Відтак, правові підстави для задоволення позову відсутні, судовий орган не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed