Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

В липні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, в якому просять визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку з будівлями та спорудами № 29 по вул. Верхня (Матвіївка) в м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер 15 березня 2003 року; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на житловий будинок № 29 по вул. Верхня (Матвіївка) в м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка та батька - [PERSON], який помер 26 лютого 2013 року. У судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Позивач до суду надала заяву, в якій просила про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відомості про поважність причин неявки у судове засідання відповідача матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] також є батьком [PERSON] та [PERSON] На підставі рішення виконкому Матвіївської сільської ради від 15 червня 1972 року [PERSON] була надана земельна ділянка площею 0,15 га з присадибною ділянкою по вул. Верхня, 29 в м. Миколаєві під будівництво. Рішенням № 245 виконкому Новоодеської районної ради депутатів трудящих від 30.06.1972 року [PERSON] надано дозвіл на індивідуальне будівництво за вищевказаною адресою, строк діє якого з 1972 по 1973 рр. Як зазначає в позові, у 1973 року будівництво житлового будинку було завершено, будинок було прийнято в експлуатацію відповідним рішенням Матвіївської селищної ради, однак вказане рішення в КП ММБТІ зареєстровано не було. Після введення будинку в експлуатацію у вказаному будинку були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 15 березня 2003 року [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищевказаного будинку. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам було відмовлено, оскільки право власності на житловий будинок № 29 по вул. Верхня в м. Миколаєві за спадкодавцем не зареєстроване. 26 лютого 2013 року [PERSON] помер. Спадкоємцями після його смерті є його дружина - [PERSON] та малолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Згідно довідки Виконкому Матвіївської поселкової [PERSON] народних депутатів за [PERSON] значиться домоволодіння та прилегла земельна ділянка площею 1500 кв.м. по вул. Верхня, 29 в м. Миколаєві Як вбачається із відповіді КП ММБТІ, право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами по вул. Верхня, 29 в м. Миколаєві не зареєстровано. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2015 року визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою нежитлових будівель та споруд по вул. Верхня, 29 (Матвіївка) в м. Миколаєві. Відповідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Суд враховує, що на момент введення будинку в експлуатацію питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної [PERSON] СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою [PERSON] Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1973 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. За такого суд вважає, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Таким чином, вимоги позивачів обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved