Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

[PERSON] звернуся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа- Харківська міська рада, в якому просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] 1937р.н. з громадянкою [PERSON] за адресою [ADDRESS] з січня 1980 року по день смерті [PERSON] , тобто [INFO] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обгрунтування позову зазначив, що власником будинку [ADDRESS] були моя мати [PERSON] ,батько [PERSON] . Зазначена квартира була придбана згідно обмінного ордеру №505 11.06.1976року та належить житлово-будівельному кооперативу «Тепловозник». 02.12.1980 року шлюб між батьком позивача - [PERSON] та матір`ю [PERSON] був розірваний, про що зроблено запис за № 729. Від спільного шлюбу народилися діти: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] [PERSON] , 1937р.н. та [PERSON] 1941р.н. постійно мешкали за адресою [ADDRESS] ,є власниками вказаної квартири. . 02.12.1980року шлюб між батьками позивача був розірваний, про що зроблено запис за № 729. Від спільного шлюбу народилися діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації актів про смерть складено відповідний актовий запис за № 13582. Після смерті матері відкрилася спадщина, батько позивача є спадкоємцем четвертої черги за законом, оскільки постійно продовжував мешкати разом с колишньою дружиною [PERSON] , були спільні витрати, вели спільне господарство, проживали однією сім`єю, тому, на думку позивача, [PERSON] відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. З 1976 року по день смерті матері( [INFO] ) батько позивача, як законний чоловік, так і після розірвання шлюбу разом з [PERSON] мешкали за адресою: [ADDRESS] .,тому, як зазначає позивач, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається прийняв спадщину. [INFO] помер [PERSON] про що в книзі реєстрації актів про смерть складено відповідний актовий запис за № 8947. Після смерті матері та батька відповідно до ст.1261 ЦК України відкрилася спадщина, де [PERSON] 1969р.н, та відповідач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батьків. Нерухоме майно - кв. [ADDRESS] знаходиться в Немишлянському районі м.Харкова. 21.06.2019року відповідачем [PERSON] в органи нотаріату була подана заява, де відповідач заявляє, що протягом строку, встановленого ст.1272 ЦК України спадщину не приймав і не буде звертатися до суду з приводу продовження строку для прийняття позивачем спадщини. Встановлення факту спільного проживання необхідно для вступу в спадщину. У ході судового розгляду позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справи у його відсутність, оскільки мешкає у м. Одеса, позовні вимоги визнав у повному обсязі, зазначив, що підтверджує факт сумісного проживання батьків, просить визнати за позивачем право власності на квартиру . [ADDRESS] . Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надали суду пояснення на позовну заяву, в яких просили відмовити повністю у задоволені позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проте позивач зазначає, що з 1976 року по день смерті матері, до [INFO] , батько і після розірвання шлюбу продовжував мешкати з [PERSON] , у них були спільні витрати, вони вели спільне господарство, проживали однією сім`єю і як зазначається позивачем, [PERSON] відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом як особа, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позивач документально не підтверджує факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зокрема не було надано до суду доказів ведення спільного побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав і обов`язків, не було надано доказів щодо витрат на утримання та обслуговування квартири, ведення ними спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування тощо, не було надано документів, що підтверджують місце реєстрації [PERSON] та [PERSON] . У матеріалах справи міститься копія паспорта [PERSON] , де у графі місце проживання вказана адреса [ADDRESS] . Щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , то позивачем було надано лише довідку ЖК «Тепловозник» від 24.06.2019 видана [PERSON] про те, що він зареєстрований і проживає по [ADDRESS] . Проте [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть від 18 червня 2019 серія [NUMBER] ), тобто за 10 днів до складення вищезазначеної довідки. Також довідкою ЖК «Тепловозник» від 25.01.2016 видана [PERSON] про те, що він постійно проживає за адресою: [ADDRESS] і є власником даної квартири. Проте в цій довідці про місце реєстрації [PERSON] не вказується. Також представник третьої особи зазначає, що в матеріалах справи немає достатніх та належних доказів, що [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою протягом п`яти" років на момент смерті спадкодавця, то не вбачається можливим- взагалі стверджувати, що позивач входить до числа спадкоємців четвертої черги. Адже в період з 10.09.2010 року-до моменту смерті [PERSON] , що померла [INFO] , [PERSON] міг перебувати у зареєстрованому шлюбі із іншою особою. Стосовно визнання права власності, то, на думку представника третьої особи, то воно не було підтверджено, яке саме майно спадкодавця належало йому на праві приватної власності. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у спадкодавця - [PERSON] права власності на спадкове майно на моменті його смерті, зокрема, не надано інформації з КП «Харківське міськБТІ» станом на 31.12.2012 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на теперішній час. Також не було надано свідоцтва про права власності на квартиру. Так як у позивача відсутні усі докази на підтвердження права власності на нерухоме майно у спадкодавця, то зазначена обставина не дає можливості стверджувати, що на теперішній час існує в наявності об`єкт спадкування що має увійти до спадкової маси. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено та не оспорюється сторонами у справі , що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними дітьми [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 19 квітня 2000 року, 02 грудня 1980 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено запис №729. [INFO] померла [PERSON] , про що 11 вересня 2015 року зроблений відповідний актовий запис № 1358 14 червня 2019 року помер [PERSON] , про що 18 червня 2019 року зроблено відповідний актовий запис Згідно довідки Житлового кооперативу «Тепловозник» від 24.06.2019 року №12, виданої [PERSON] , 1937 року народження, в тому, що він постійно мешкав та зареєстрований адресою: [ADDRESS] , дружина - [PERSON] , померла [INFO] , знята з реєстрації 24.09.2015 року, основним квартиронаймачем є [PERSON] . Як вбачається з копії паспорту серія [NUMBER] [PERSON] , [INFO] з 28 липня 1976 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо пояснили, що вони протягом тривалого часу товаришують з позивачем [PERSON] , добре знали його батьків, які постійно мешкали однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство мали спільний побут. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. На переконання суду факт проживання батьків позивача - [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу - з січня 1980 року по день смерті [PERSON] , повністю доведено у судовому засіданні, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , після смерті батька - [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1264-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За вимогами ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема гараж. Згідно з абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, що чинний на момент звернення позивача якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулюються відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Відповідно до ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Стаття 4 зазначеного Закону визначає права та обтяження, що підлягають державній реєстрації. Зокрема, обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність у спадкодавця - [PERSON] права власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] на моменті його смерті, Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] після смерті батька - [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial