Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

02 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Явір-2005» (далі ПП «Явір-2005») про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4000 грн. та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку посилаючись на те, що відповідач звільнив його з роботи із власної ініціативи по надуманих підставах та на даний час не виплатив йому заборгованість по зарплаті за відпрацьований час. 28 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «Явір-2005» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовна заява мотивована тим, що його звільнено з роботи без додержання процедури, передбаченої трудовим законодавством, оскільки із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням він до відповідача не звертався, із наказом про звільнення не був ознайомлений, трудову книжку не отримав. Крім того, відповідач не виплатив йому заборгованість по зарплаті. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області 29 жовтня 2019 року цивільні справи об`єднано в одне провадження. З врахуванням уточнень позивач просив: визнати незаконним та скасувати наказ ПП «Явір-2005» № 39-к від 06.04.2017; поновити його на посаді водія автотранспортних засобів в ПП «Явір-2005»; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за лютий 2017 року в розмірі 797.89 гривень; середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 07.04.2014 року і по день ухвалення рішення; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.04.2017 по день ухвалення рішення; середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу (затримки видачі належним чином оформленої трудової книжки при звільненні з вини роботодавця), з 07.04.2017 по день ухвалення судового рішення, всього 471 428.79 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 33 500 гривень.Крім того, просив зобов`язати відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку. Рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку та в частині поновлення на роботі звернути до негайного виконання. Заперечуючи проти позову 29 жовтня 2019 року, 25 листопада 2019 року представник відповідача Єфіменко В.В. (директор ПП «Явір-2005») подав відзив на позов у якому зазначив, що твердження позивача щодо незаконного звільнення та наявної заборгованості по зарплаті є надуманими, не підтверджені жодними доказами та спростовуються доказами, наданими відповідачем. 06 квітня 2017 року [PERSON] особисто подав заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 07.04.2017 та надав письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою, про що вказав у заяві про звільнення від 06.04.2017. Трудова книжка [PERSON] була направлена поштою цінним листом з рекомендованим повідомленням та вручена йому 13 квітня 2017 року. [PERSON] на протязі двох з половиною років після звільнення жодного разу не звертався з претензіями щодо незаконного звільнення, пропустив встановлений законом місячний строк для звернення до суду, клопотань про поновлення пропущеного строку не заявляв, поважних причин пропуску не навів. Крім того, відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести - 6500 грн. 29 листопада 2019 року представник відповідача Єфіменко В.В. подав заперечення на заяву позивача від 18.11.2019 про уточнення позовних вимог та заперечення на клопотання про надання доказів в оригіналах. 11 грудня 2019 року представник відповідача Єфіменко В.В. подав заперечення на клопотання позивача від 26.11.2019 про призначення судової почеркознавчої експертизи та про виклик свідків. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2019 року визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року відмовлено позивачу та його представникам у клопотаннях про витребування доказів в оригіналах, про призначення судової почеркознавчої експертизи, про виклик свідків та про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2019 року передано заяву [PERSON] про відвід судді до канцелярії суду для автоматичного розподілу іншому судді та провадження у справі зупинено. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2019 року відмовлено [PERSON] у клопотанні про відвід судді. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2019 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 21 січня 2020 року залишено клопотання [PERSON] про відвід судді без розгляду. 11 лютого 2020 року представник відповідача Єфіменко В.В. подав заяву про доручення додаткових доказів. 07 липня 2020 року [PERSON] подав клопотання про надання доказів в оригіналах та заяву про недостовірність доказів. У судовому засіданні позивач, його представники - адвокат Бернацький П.В. та Бернацський О.В. позов [PERSON] підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача Фуголь С.А. (адвокат, діє відповідно до договору про надання правової допомоги від 16 березня 2016 року) заявленого позову не визнала, вказавши, що позов є безпідставним та позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду для вирішення вказаного трудового спору, оскільки про своє звільнення він дізнався ще в квітні 2017 року. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до такого висновку. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються нормами КЗпПУ. Відповідно до наказу директора ПП «Явір-2005» від 17 лютого 2017 року № 19-К [PERSON] прийнятий водієм автотранспортних засобів з 20 лютого 2017 року з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу за встановленою погодинною ставкою з випробувальним терміном один місяць. Наказом директора ПП «Явір-2005» від 06 квітня 2017 року № 39-К [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Підстава: заява [PERSON] від 06.04.2017. Відповідно до довідки про доходи №1322 від 23.10.2019, виданої ПП «Явір-2005» , [PERSON] за березень-квітень 2017 року була нарахована заробітна плата в розмірі 4386,30 гривень. Відповідно до платіжного доручення №296 від 22 березня 2017 року, відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» [PERSON] виплачено зарплату в розмірі 1000 грн. Відповідно до платіжного доручення №423 від 07 квітня 2017 року, відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» та довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 15.10.2019 [PERSON] виплачено зарплату в розмірі 1615.54 грн. Відповідно до платіжного доручення №425 від 07 квітня 2017 року, відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» та довідки АТ КБ «Приват банк» від 15.10.2019 [PERSON] виплачено зарплату в розмірі 1059.43 грн. Відповідно до копії фіскального чеку, опису вкладення у цінний лист та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 3600903989392 трудова книжка [PERSON] була вручена 13 квітня 2017 року. Відповідно до декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2017 рік, поданої до НАЗК, позивач задекларував як дохід заробітну плату, отриману у ПП «Явір-2005» у розмірі 5198.00 грн. Крім того, у рядку «Місце роботи або проходження служби (або місце майбутньої роботи чи проходження служби для кандидатів) позивач вказав про те, що він безробітний. Відповідно до довідки слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області Атаманчука А. від 03.12.2019 [PERSON] у зв`язку із проведенням слідчих дій 06.04.2017 в період часу з 09:00 год. по 11:00 год. знаходився в СВ Кременецького ВП за адресою м.Кременець вул. Драгоманова,5. 30.09.2019 [PERSON] звернувся з заявою до відповідача про проведення з ним повного розрахунку на час звільнення, видачі наказу про звільнення та довідки про середньомісячну зарплату. Відповідно до вироку Кременецького районного суду Тернопільської області від 13.11.2018 позивач 05.04.2017 біля 20 год.50 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем«ВАЗ 212140», реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є ПП «Явір-2005» та скоїв ДТП. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину за частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на три роки з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на два роки. Відповідно до заяви [PERSON] від 06.04.2017 директору ПП «Явір-2005» позивач просить звільнити його з роботи за угодою сторін з 07.04.2017. Претензій до підприємства немає. В зв`язку з неможливістю прибути до м.Полтави просить трудову книжку вислати за адресою с. Хотівка Кременецький район Тернопільська область. Відповідно до витягу з табелю обліку використання робочого часу за лютий-квітень 2017 року, відомості про виплату зарплати №252 за лютий 2017 року, довідки №175 від 06.02.2020 ПП «Явір-2005» вбачається, що [PERSON] , працював у ПП «Явір-2005» з 20.02.2017 по 07.04.2017 на посаді водія автотранспортних засобів з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу за встановленою погодинною ставкою у розмірі 19,34 грн.. Загальна сума доходу за період з 20.02.2017 по 07.04.2017 - 5 198,58 грн. Заборгованості з виплати заробітної плати не було. До суду із позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] звернувся 28 жовтня 2019 року. Із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі [PERSON] звернувся 02 жовтня 2019 року. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в період з 17 лютого 2017 року по 06 квітня 2017 року працював на посаді водія автотранспортних засобів в ПП «Явір-2005». Наказом № 39-К від 06 квітня 2017 року позивача було звільнено з роботи з 07 квітня 2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Підстави припинення трудового договору передбачені КЗпП України. Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є підставою для припинення трудового договору. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Отже, передумовою для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк за ініціативи працівника є його заява про розірвання договору чи за згодою сторін чи за власним бажанням та погодженням її підприємством. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що заяви про звільнення з роботи позивач у передбаченому законом порядку не подавав, а тому його звільнення на підставі ст.36 КЗпП України за угодою сторін не може вважатись законним. Так, в якості доказу надання позивачем заяви про звільнення, до суду надано заяву, яка містить дату її підписання [PERSON] - 06 квітня 2017 року. Однак, вказана заява не може бути доказом подання позивачем заяви про звільнення з роботи за угодою сторін, оскільки написання цієї заяви та її підпис саме позивачем не підтверджено жодними доказами. Вказана заява датована 06 квітня 2017 року, однак відповідно до довідки слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області Атаманчука А. від 03.12.2019 [PERSON] у зв`язку із проведенням слідчих дій 06.04.2017 в період часу з 09:00 год. по 11:00 год. знаходився в СВ Кременецького ВП за адресою м.Кременець вул. Драгоманова,5. Суд погоджується з доводами позивача та його представників про те, що позивач фізично не міг особисто подати заяву про звільнення 06.04.2017 директору ПП «Явір - 2005» у м.Полтава та критично відноситься до показів представника відповідача Фуголь С.А. про те, що позивач особисто написав та подав заяву про звільнення за угодою сторін 06.04.2017. З огляду на викладене, на думку суду, звільнення позивача [PERSON] було проведено із порушенням вимог закону. Відповідно до частини 2 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом по трудову діяльність працівника, порядок ведення якої визначено «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року (далі Інструкція). В пункті 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» зазначено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника - видаються йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (пункт 4 постанови). В абзаці п`ятому пункту 4.1 Глави 4 Інструкції вказано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі працівникові трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника (пункт 4.2 Глави 4 Інструкції). Судом встановлено, що 07 квітня 2017 року в день звільнення [PERSON] був відсутній на роботі. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про направлення позивачеві поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання ним трудової книжки. Натомість трудова книжка буда направлена позивачеві поштою, однак письмову згоду на отримання трудової книжки таким способом позивач не надавав. Відповідно до пункту 6.2 Глави 6 Інструкції трудові книжки, які не були отримані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку незатребувані трудові книжки зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а після закінчення зазначеного терміну підлягають знищенню в установленому порядку. Отже, відсутність позивача на роботі в день звільнення зобов`язувало відповідача направити позивачеві поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, вручення якого працівникові вважається належним виконанням працедавцем визначеного ст.47 КЗпП України обов`язку. Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ст. 179 ЦПК України). [PERSON] вважає, що він не пропустив строк для звернення до суду, оскільки не отримав трудову книжку. Однак в судовому засіданні достовірно встановлено, що трудову книжку [PERSON] отримав 13 квітня 2017 року, що підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №3600903989392 з якого вбачається, що [PERSON] особисто 13.04.2017 вручена трудова книжка № [NUMBER] та довідка про несудимість. Відправник ПП «Явір». Крім того, відповідно до декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2017 рік, поданої до НАЗК, позивач задекларував як дохід заробітну плату, отриману у ПП «Явір-2005» у розмірі 5198.00 грн. Крім того, у рядку «Місце роботи або проходження служби (або місце майбутньої роботи чи проходження служби для кандидатів) позивач вказав про те, що він безробітний. Посилання представників позивача про те, що цінний лист та рекомендоване повідомленням про вручення поштового відправлення №3600903989392 позивачу не вручене, оскільки згідно трекінгу дані про відправлення не зареєстровані в системі не заслуговують на увагу, оскільки дана довідка виготовлена 16.12.2019, а інформація щодо відправлень зберігається на протязі шести місяців. За таких підстав, суд прийшов до висновку про те, що дійсно звільнення [PERSON] проведено незаконно, трудова книжка вручена позивачу з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», однак підстав для його поновлення на роботі не має з підстав пропуску строку на звернення до суду, а тому у позові про поновлення на роботі слід відмовити. Згідно частини першої статті 235 КЗпП робітникові або службовцеві, незаконно звільненому з роботи і поновленому на попередній роботі, виплачується за рішенням або постановою органу, що розглядає трудовий спір, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення, але не більш як за три місяці. Заявлені в позові вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому суд вважає про залишення позову без задоволення і в частині цих вимог. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 797,89 грн, стягнення середнього заробітку з 07.04.2017 необхідно зазначити наступне. Як вбачається із довідки про доходи № 1322 від 23.10.2019 за період березень-квітень 2017 року [PERSON] було нараховано заробітну плату на загальну суму 4 386.30 грн, у тому числі за березень 2017 року у сумі 3 249.12 грн. та за квітень 2017 року у розмірі 1 137,18 грн. Відповідно до платіжного доручення № 296 від 22.03.2017 та відомостей розподілу виплат ПП «Явір-2005» від 22.03.2017 № 170322СТ990786 та № 170322СТ993938 відповідач перерахував заробітну плату за першу половину березня 2017 року у сумі 278 100.00 грн. на рахунки працівників підприємства, що відкриті в АТ КБ «ПриватБанк». Серед працівників, які отримали відповідні виплати, значиться [PERSON] під №3 у відповідній відомості № 170322СТ993938 від 20.03.2017. Згідно з платіжним дорученням № 423 від 07.04.2017 та відомістю розподілу виплат ПП «Явір-2005» від 07.04.2017 № 170407СТ237803 відповідач перерахував заробітну плату за другу половину березня 2017 року у сумі 498 304,80 грн. на рахунки працівників підприємства, що відкриті в АТ КБ «ПриватБанк». Серед працівників, які отримали відповідні виплати значиться [PERSON] під №92 у відповідній відомості від 07.04.2017 № 170407СТ237803. Відповідно до платіжного доручення № 425 від 07.04.2017 та відомості розподілу виплат ПП «Явір-2005» від 07.04.2017 № 170407СТ237936 відповідач перерахував розрахункові за квітень 2017 року у сумі 5 270,99 грн. на рахунки працівників підприємства, що відкриті в АТ КБ «ПриватБанк». Серед працівників, які отримали відповідні виплати, значиться [PERSON] під №1 у відповідній відомості від 07.04.2017 № 170407СТ237936. Відповідно до довідки №175 від 06.02.2020 ПП «Явір-2005» [PERSON] працював в ПП «Явір-2005» з 20.02.2017 по 07.04.2017 на посаді водія автотранспортних засобів з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу за встановленою погодинною ставкою у розмірі 19,34 грн. Загальна сума доходу за період з 20.02.2017 по 07.04.2017 становить 5 198.58 грн. За лютий 2017 року виплачено 797,89 грн., за березень 2017 - 2 615,54, за квітень 2017 -1 059,43 грн. Крім того, відповідно до декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру за 2017 рік, поданої до НАЗК, позивач особисто задекларував як дохід заробітну плату, отриману у ПП «Явір-2005» у розмірі 5198.00 грн., що повністю узгоджується з довідкою №175 від 06.02.2020 ПП «Явір-2005». З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що позивач отримував заробітну плату за виконання трудових обов`язків за період з 20.02.2017 по 07.04.2017, а обставини на які посилається позивач та його представники про заборгованість заробітної плати в розмірі 797,89 грн. в суді не доведені, а тому позов в цій частині до задоволення не підлягає. Доводи позивача та його представників про те, що [PERSON] не отримав зарплату за лютий 2017 року у розмірі 797,89 грн. та його підпис у відомості на виплату зарплати №252 з 07 березня по 09 березня 2017 підроблений є голослівними та спростовуються вищенаведеними письмовими доказами. Доводи позивача та його представників про те, що [PERSON] 07 березня 2017 не був у м. Полтава і не міг поставити свій підпис у відомості не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.18 постанови Нацбанку України № 148 від 29.12.17 установи/підприємства мають право зберігати в касі готівку для виплат, які належать до фонду оплати праці та здійснюються за рахунок готівкової виручки, понад установлений ліміт каси протягом трьох робочих днів з дня настання строків цих виплат. Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем підтверджено належними доказами (договором про надання правової допомоги №6 від 27 лютого 2019 року з додатками, копією акту прийому-передачі наданих послуг за договором №6 від 27.02.2019 до договору про надання правової та копіями квитанцій №19 від 07.10.2019 та №20 від 09.01.2020 на суму 15 500 грн. Враховуючи вищевикладене, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом Фуголь С.А. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, підготовку відзиву та заперечення на відзив, значення справи для сторони, суд, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат, приходить до висновку про обґрунтованість вимог відповідача в частині стягнення витрат на правову допомогу. З огляду на те, що позов позивача до задоволення не підлягає, а тому і не підлягають до задоволення вимоги про стягнення 33 500 грн. витрат на правову допомогу. На підставі наведеного та

Outcome: approved