Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

28 листопада 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищеозначеним позовом та обґрунтовує його тим, що з 06 вересня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 10.02.2015 року. У період перебування у шлюбі народився син [PERSON],06 червня 2014 року. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 28.04.2015 року відповідача зобов*язано сплачувати аліменти на її користь на утримання сина у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Коштів, які сплачує відповідач не достатньо для утримання сина та не здатна у повній мірі забезпечувати його потреби для нормального харчування, одягу, медичного догляду та інших потреб. Просить збільшити розмір аліментів, які сплачує відповідач та стягнути аліменти у розмірі ј частки заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на її користь на утримання неповнолітнього сина до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка не з*явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні з позовом не згодна, пояснюючи тим, що у відповідача на утриманні є троє неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом і відповідач постійно з ним перебуває на лікуванні. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Судом встановлено, що 06 вересня 2013 року сторони по справі вступили до шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.9). Згідно свідоцтва про народження 06 .06.2014 року народився [PERSON] батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). За рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 лютого 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірваний (а.с.14). Сторони разом не проживають, дитина проживає разом з матір*ю (а.с. 13). Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 28.04.2015 року відповідача зобов*язано сплачувати аліменти на її користь на утримання сина у розмірі 1/10 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 10-11). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в судовому порядку. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд при розгляді вимог позивача про збільшення розміру аліментів враховує те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився визначений положеннями Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів, відтак розмір аліментів, присуджений згідно судового наказу Воловецького районного суду від 25.08.2016 року підлягає збільшенню з 30 на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні встановлено, що відповідач має ще трьох дітей, на користь яких також стягуються аліменти за рішенням суду. Даний факт встановлений рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 28.04.2015 року і ці обставини відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не потребують. Крім того, одна дитина є інвалідом з дитинства, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, але саме у частки від заробітку (доходу) відповідача, враховуючи вимоги частини 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Між тим, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VIII, були внесені зміни до положень ч. 2ст. 182 СК України, які набрали чинності 08.07.2017 року, та відповідно до яких ч. 2ст. 182 СК України була викладена в наступній редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». З огляду на внесення змін до законодавства України, згідно з якими змінився визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, але враховуючи перебування на утриманні відповідача непрацездатних батьків, його стан здорвов*я, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стяґнувши з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/8 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь матері [PERSON]. [PERSON]. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст.141 ЦПК України стягненню підлягає з відповідача судового збору розміром 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial