Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

21 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивував тим, що його батьком є [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті батька відкрилась спадщина, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 2,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Позивач поховав батька, розпорядився речами померлого та зберігав документи. [PERSON] є спадкоємцем першої черги, однак отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном він не може у зв'язку з тим, що оригінал Державного акту на право приватної власності на землю втрачений. Мати позивача - [PERSON] померла [INFO]. Крім позивача спадкоємцем майна померлого є його рідний брат [PERSON], який не вживав юридичних дій для прийняття спадщини. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за законом на земельну ділянку, площею 2,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області у порядку спадкування після батька [PERSON], який помер [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надав письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи у його відсутність (а.с. 23). Представник відповідача - Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не з'явився. Сільський голова листом просив розглянути справу без участі представника сільради, проти позову не заперечують (а.с. 31). Третя особа - [PERSON] до суду не з'явився, надав письмову заяву, якою просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує (а.с. 24 ). Представник третьої особи - Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання не з'явився. Нотаріус надала письмову заяву про розгляд справи без участі представника (а.с. 30 ). У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Зокрема, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 86 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, який діяв на час смерті спадкодавця [PERSON], часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно зі ст. 527 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Зі змісту ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР вбачається, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках: діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті. На підставі ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 560 ЦК УРСР визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Зокрема, у п. 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільні правовідносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 5 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що правила книги 6 Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною 1 статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. В силу ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що передбачено ст. 125 Земельного кодексу України. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Судом встановлено, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] (а.с. 7). Батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14 січня 1960 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 8). Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] помер [PERSON], батько позивача (а.с. 5 ). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], мати позивача [PERSON] померла [INFO] (а.с. 6 ). Згідно наявної в матеріалах справи копії Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Річківською сільською радою 31 травня 1999 року на підставі рішення VІІІ сесії 23 скликання Річківської сільської ради від 30 квітня 1999 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1231, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, загальною площею 2,72 гектарів в межах згідно з планом (а.с. 9). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,72 умовних кадастрових гектарів на території Річківської сільської ради Білопільського району станом на грудень 2015 року, складає 78 624 грн. 35 коп., що вбачається із витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с. 10). Зі змісту довідки, виданої виконкомом Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області від 11 січня 2016 року за № 15 вбачається, що [PERSON], який помер [INFO] проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. Заповіт від імені померлого [PERSON] виконкомом Річківської сільської ради не посвідчувався (а.с. 29 ). Згідно інформації Білопільської районної державної нотаріальної контори, спадкова справа після [PERSON], померлого [INFO], не заводилась (а.с. 16). Як зазначено у п. 5. 2 Інструкції «Про порядок складання, видачі реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», видача дубліката втраченого Державного акту на право власності на земельну ділянку передбачена лише його власнику. Враховуючи вищевикладене, а також заяву брата позивача [PERSON] про небажання приймати спадщину після смерті батька [PERSON], суд приходить до висновку, що позивач має право на земельну ділянку, загальною площею 2, 72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Однак, він позбавлений можливості отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у зв'язку з тим, що оригінал Державного акту на право приватної власності на землю втрачений. Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за ним право власності на вищевказану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Річківської сільської ради Білопільського району Сумської області в порядку спадкування за законом після батька [PERSON] , який помер [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: approved