Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] . Спадкоємцями після її смерті були [PERSON] та [PERSON] 20 квітня 2001 року державним нотаріусом Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Ткачовою Л.П. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєстровано в реєстрі за № 2-847. В 2010 році відповідач по справі [PERSON] , який позивачу доводиться братом, звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2010 року його позовні вимоги були задоволені, оскільки [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк для прийняття спадщини після смерті своєї матері звернулися до нотаріуса і їм було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. При цьому, на час прийняття спадщини не вказали, що вони мають брата [PERSON] , який на момент смерті своєї матері перебував в місцях позбавлення волі, а після звільнення до дня своєї смерті, тобто до [INFO] , мешкав в будинку [ADDRESS] , а тому вважався таким, що прийняв спадщину. Тому, з урахуванням вищевикладених обставин, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2010 року [PERSON] , який доводиться сином померлого [PERSON] було встановлено факт прийняття спадщини, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 квітня 2001 року, серії АВР № 637902, видане Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] та [PERSON] . А також визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спадкового майна у вигляді 21/32 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . Після визнання вищевказаного свідоцтва недійсним мати позивача та його тітка дій щодо отримання нового свідоцтва не вчиняли, оскільки для вирішення даного питання потрібна значна сума коштів. 23 травня 2019 року [PERSON] у державного нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апалькова Є.В. склав договір дарування, яким безоплатно передав позивачу у власність 7/32 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] . [PERSON] в житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований з 29 листопада 2007 року. Однак, з часу своєї реєстрації та на даний час відповідач жодного дня в спірному будинку не проживав, фактично реєстрація для нього була формальною для офіційного працевлаштування. В момент укладання договору дарування відповідач [PERSON] стверджував, що з реєстраційного обліку зніметься в добровільному порядку, оскільки має намір покинути місто Нікополь та поїхати на заробітку в м.Київ. На момент укладання договору дарування та по даний час місце його перебування невідоме, будь-які зв`язки відсутні. В 2020 році позивач намагався його розшукати серед знайомих та друзів, однак, всі пошуки не дали позитивного результату. Реєстрація відповідача в належному позивачеві житловому будинку суперечить інтересам, оскільки він як співвласник майна має право користуватися ним для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї і має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.28-29). Відповідач про розгляд справи був повідомленим належним чином, однак, своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду від нього не надходило, конверт, який був направлений за адресою його місця проживання, повернувся з відміткою «адресат відмовився» (а.с.36). Крім цього, відповідача про розгляд справи було повідомлено на офіційному сайті «Судова влада» (а.с.30). Третя особа - [PERSON] - про розгляд справи була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.33). Своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, скористалася та 18 жовтня 2021 року надала до суду заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала (а.с.34). Третя особа - [PERSON] - про розгляд справи була повідомлена належним чином, конверт, який був направлений за адресою її місця проживання та перебування повернувся з відміткою «за строками зберігання» (а.с.35), будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надходили. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ст.71 ЦК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі договору дарування від 23 травня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В. та зареєстрованого за № 2-507, є власником 7/32 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Крім цього, факт належності [PERSON] вищевказаного будинку підтверджується витягом № 167771769 від 23 травня 2019 року з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9). Як вбачається з довідки, виданої квартальним комітетом № 17 від 22 червня 2021 року, в житловому будинку [ADDRESS] , крім позивача та членів його сім`ї, зареєстрований відповідач по справі (а.с.20). Однак, відповідач за адресою реєстрації не проживає з травня 2019 року. Факт його непроживання підтверджується актом, виданим головою квартального комітету № 17 від 22 червня 2021 року (а.с.16-17). Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що[PERSON] за адресою своєї реєстрації не проживає з травня 2019 року без поважних причин, не сплачує кошти за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку та добровільно не усуває ці порушення. А тому, виходячи з вимог ст.71 ЖК України, позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved