Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів у якому просила суд поділити в натурі житловий будинок розташований по [ADDRESS] відповідно до розміру часток, що належать сторонами, а також виділити в натурі земельну ділянку, відповідно до частки, що належить їй та відповідачам по справі. В обґрунтування своїх вимог вказує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері, виданого приватним нотаріусом Чаплинського нотаріального округу 22.04.2015 року вона є власником 5/9 частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та власником 2/3 частини земельної ділянки, загальною площею 0.09 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Вказане право власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, 22 квітня 2015 року було зареєстрованому у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідними витягами з державного реєстру речових прав. Власником іншої частини житлового будинку та земельної ділянки є відповідачі по справі, які у встановленому порядку свого права власності на спадкове нерухоме майно не оформили та відповідно не зареєстрували. Оскільки у добровільному порядку питання, щодо користування майном, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, останні вирішити не можуть, через відмову відповідачів від визначення порядку користування спільним майном, тому [PERSON] звернулася до суду з позовом про виділ в натурі належної їй частини житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на норми ст.ст. 355, 358, 367 УК України та ст. 86, ст. 87 ЗК України. З метою визначення можливих варіантів поділу просила призначити по справі відповідні експертизи. В судовому засіданні [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Додатково суду пояснила, що відповідачі, які є племінниками, не бажають вирішувати питання розподілу домоволодіння і встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує її права як співвласника. Відмова відповідачів від поділу нерухомого майна, що належить сторонам на праві спільної часткової власності порушує права позивача, оскільки відповідачі створили їй перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою, оскільки не дозволяють їй вселитися до будинку, не стежать за його утриманням, тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи повідомленими про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися жодного разу, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні питання про призначення судової земельно-технічної експертизи та судової будівельно-технічної експертизи не заперечувала проти клопотання позивача. Однак в наступні судові засідання [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до наявної в матеріалах справи довіреності, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси строк дії такої сплив у грудні 2019 року. При цьому в судове засідання 27 травня 2020 року сторони будучи повідомленими про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями, не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник [PERSON] подала до суду за засобами електронного зв`язку від імені відповідача [PERSON] письмові заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання, однак вказані заяви не містять підпису відправника та враховуючи, що вказані заяви відправленні з поштової скриньки [PERSON] , повноваження якої на участь у справі відсутні, суд не приймає дані заяви до уваги, оскільки крім іншого до них не надано доказів, щодо неможливості відповідачів прибути у судове засідання. Враховуючи те, що суд неодноразово відкладав розгляд справи, в тому числі і за клопотанням представника відповідача, відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, однак в судові засіданні не з`явилися з невідомих для суду причин; нез`явлення представника відповідачів та відповідно відсутність доказів, що підтверджували б повноваження представника, не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов за відсутності відповідачів, за наявними у справі матеріалами. Вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши надані і отримані докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповідала належну їй частину житлового будинку та присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] . Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої ввійшла належна померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2008 року 1/3 частина житлового будинку по [ADDRESS] та 2/9 частини цього ж будинку, що належали її сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.03.2008 року, який помер [INFO] та спадкоємцем якого серед інших була його мати [PERSON] та яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. Також до складу спадщини ввійшла належна померлій 1\\2 частина земельної ділянки, площею 0.09 га по [ADDRESS] , яку померла отримала у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2008 року та 1/6 частина цієї земельної ділянки, що належала її сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.03.2008 року, який помер [INFO] та спадкоємцем якого серед інших була його мати [PERSON] та яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. Відповідно до матеріалів спадкової справи, витребуваної судом №28/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] , остання на день своєї смерті постійно проживала в [ADDRESS] разом з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з довідки Чаплинської селищної ради №2399. Відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . У свою чергу з довідки Чаплинської селищної ради №4146 вбачається, що син померлої [PERSON] - [PERSON] на день смерті проживав по [ADDRESS] . Разом з ним постійно та на день смерті були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З матеріалів спадкової справи №92/2008 після померлого [INFO] [PERSON] , встановлено, що після його смерті, [PERSON] , будучи дружиною померлого та [PERSON] , будучи сином померлого, які на день смерті проживали разом зі спадкодавцем та фактично вступили в управління спадковим майном, 03 березня 2008 року звернулися до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 03 березня 2008 року державним нотаріусом Чаплинської ДНК на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона отримала у спадщину 1/3 частину спірного житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] отримала у спадщину Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Крім того 03.03.2008 року державним нотаріусом Чаплинської ДНК видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого він отримав у спадщину 2/3 частини спірного житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки для обслуговування цього будинку. Таким чином після смерті [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] було успадковано [PERSON] (частка 1/3) та [PERSON] (частка 2/3). У свою чергу земельна ділянка для обслуговування цього будинку, була успадкована спадкоємцями в рівних частинах та частка кожного становила Ѕ частина. Як зазначено вище [INFO] помер [PERSON] . Внаслідок його смерті відкрилася спадщина, до якої серед іншого ввійшла належна йому частина житлового будинку по [ADDRESS] (2/3 будинку) та Ѕ частина земельної ділянки для обслуговування цього будинку. Як вбачається з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №40209838 померлий [PERSON] за життя заповітів не посвідчував. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №40209850 від 22.04.2015 року вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Відповідно до довідки Чаплинської селищної ради №4146 на момент смерті [PERSON] разом з ним на день його смерті була зареєстрована його мати [PERSON] та діти - [PERSON] та [PERSON] , які відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України є такими спадкоємцями, що спадщину прийняли. Тому відповідно кожен з трьох спадкоємців успадкував 1/3 частину майна, що залишилося після смерті [PERSON] . Тобто з викладеного вбачається, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] отримали у спадок, але не оформили належним чином спадкові права, по 2/9 частини житлового будинку по [ADDRESS] та по 1/6 частині земельної ділянки для обслуговування цього житлового будинку. Як зазначено вище та встановлено з матеріалів спадкової справи №28/2014, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом після смерті матері звернулася 22 серпня 2014 року до приватного нотаріуса Чаплинського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, яка складається з належної померлій частки домоволодіння по [ADDRESS] та частини земельної ділянки для обслуговування цього будинку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.04.2015 року №НАМ 995310, виданого приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А., [PERSON] отримала у спадщину після смерті матері 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВКЕ№ 034252, виданого Чаплинською державною нотаріальною конторою Херсонської області 03.03.2008 року за реєстром №1-606 та 2/9 часток цього ж будинку, що належали сину спадкодавця [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВКЕ №034251 , виданого Чаплинською державною нотаріальною конторою Херсонської області 03.03.2008 року за реєстром №1-604, який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його мати [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Таким чином на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину позивач [PERSON] набула право на 5/9 частин житлового будинку [ADDRESS] . Власниками інших 4/9 часток є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Крім того 22.04.2015 року приватним нотаріусом Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. на ім`я [PERSON] також було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом №НАМ 995311, відповідно до якого остання також успадкувала Ѕ частину земельної ділянки, площею 0.09 га у межах згідно з планом, розташовану по [ADDRESS] , яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВКЕ № 034253, виданого Чаплинською державною нотаріальною контрою 03.03.2008 року за реєстром №1-608 та 1/6 частини цієї ж земельної ділянки, яка належала сину спадкодавця [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВКЕ № 034254, виданого Чаплинською державною нотаріальною конторою 03.03.2008 року за реєстром №1-609, який помер [INFO] , спадкоємцем якого була мати [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. З викладеного вбачається, що на підставі виданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] отримала у спадщину 4/6 частини земельної ділянки, площею 0.09 га у межах згідно з планом, яка розташована по [ADDRESS] , яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Власниками іншої частини земельної ділянки є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які на момент смерті [PERSON] проживали разом з ним та фактично спадщину прийняли, але не оформили своїх спадкових прав. Таким чином судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка для обслуговування даного будинку належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. І ст. 356 ЦК України та ч. І ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак в ч. 1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, що також знайшло своє відображення і в ч. 1 ст. 88 ЗК України, відповідно до якої володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачами права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна, що є у їх спільній частковій власності, зокрема. Як встановлено судом, на даний час сторони не досягли домовленостей з приводу використання житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування, тому позивач звернулася до суду з позовом про поділ житлового будинку та виділу земельної ділянки із спільної часткової власності відповідно до належних сторонам часток. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. На відміну від вказаного вище положення акту цивільного законодавства, яке надає право співвласнику майна здійснювати його поділ у натурі, ст. 88 ЗК України, як спеціальною нормою, яка регулює земельні правовідносини, передбачено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Проте, наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Як випливає з положення ч. 1 та ч. 3 ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Такі висновки позивача ґрунтуються на положенні ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу (виділу) в натурі майна, що є у спільній частковій власності. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір з приводу користування будинком та відповідною частиною земельної ділянки. У добровільному порядку сторони здійснити поділ в натурі не можуть, через відмову відповідачів від такого поділу. За таких обставин, оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу житлового будинку в натурі, відповідно до частки кожної із сторін у спільній власності з метою припинення права спільної часткової власності на це майно. Також суд зазначає, що відповідно до практики розгляду справ про поділ житлового будинку та земельної ділянки Верховним судом України, з метою забезпечення правильного і однозначного застосування судом норм матеріального права, які регулюють даний спір, зокрема: відповідно до абз. 1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Як випливає з технічного паспорту житлового будинку, його конструктивні елементи збудовані таким чином, що кожній із сторін може бути виділено відокремлені частини будинку з самостійним входом, оскільки має місце технічна можливість, з урахуванням порядку користування майном що склалося, та фактичну відсутність спільних будівель. Верховний суд України в п. 7 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Отже, житловий будинок по [ADDRESS] необхідно поділити таким чином, щоб позивачу та відповідачам було виділено у власність частину житлового будинку, яка б відповідала розміру їх частки у праві спільної часткової власності, з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, що склався між сторонами. Крім того, в абз. 4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Щодо порядку користування земельною ділянкою: такий виділ землі базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натрі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Про можливість об`єднання в одному позові вимог про поділ житлового будинку та виділ частки земельної ділянки в натурі зазначив Верховний суд України, який п. 11 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не бажають вирішувати питання розподілу домоволодіння і встановлення порядку користування земельною ділянкою, що обмежує і порушує права позивача як співвласника, оскільки відповідачі фактично створили перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, тому позивач просила про поділ житлового будинку в натурі з виокремленням їх часток і встановлення порядку користування їх земельною ділянкою відповідно до висновку експертизи по часткам власності, задовольнивши її позов в повному обсязі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Судом встановлено, що позивач у встановленому законом порядку набула право власності на 5/9 часток житлового будинку по [ADDRESS] та на 2/3 частини земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку, шляхом отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У свою чергу відповідачі по справі користуються іншою частиною будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , яку вони отримали у спадщину, але своїх спадкових прав не оформили. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ та виділ майна. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Наведене гарантує кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Проте, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. За клопотанням позивача, судом ухвалою від 05 лютого 2018 року по справі призначено судову земельно-технічну та судову будівельну-технічну експертизи. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. Відповідно до висновку експерта №18-707/708/18-217/218 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експертом запропоновано три варіанту поділу житлового будинку та три варіанти порядку користування земельною ділянкою. При цьому в судовому засіданні позивач просила суд здійснити поділ будинку за другим варіантом запропонованим експертом, оскільки у сторін склався порядок користування цим будинком відповідно до даного варіанту поділу та здійснити поділ земельної ділянки відповідно до першого варіанту запропонованого експертом. При цьому оскільки відповідачі в судове засідання не з`явилися та своїм правом, щодо заперечення вимог позивача не скористалися, враховуючи що висновок експерта їм було надіслано разом з викликом до суду, та останні не надали суду пропозиції щодо варіантів поділу будинку, з урахуванням того, що сторони фактично користуються частками житлового будинку по [ADDRESS] відповідно до варіанту поділу будинку №2 запропонованого експертом, суд вважає можливим здійснити розподіл будинку за другим варіантом додатку № 3 - згідно сталого порядку користування житловим будинком. Відповідно до запропонованого варіанту поділу [PERSON] та [PERSON] виділяється приміщення № 1-3 - житлова кімната житлового будинку А, площею 20.4 кв. м.; приміщення 1-2 - комора, площею 4.9 кв.м., (літ. по плану а); Ѕ частина приміщення 1-1, площею 4.8 кв.м. (літ. по плану а); гараж (літ. по плану В); підвал (літ. по плану п.В); сарай (літ. по плану Г); Ѕ частина паркану (по плану №1); ворота металеві (по плану №2); Ѕ частина водопроводу (по плану №4); мощення (по плану №5); Ѕ частина паркану (по плану №6). Іншому співвласнику виділяється приміщення №1-4, площею 12.7 кв.м., 1-5, площею 8.1 кв.м., 1-6, площею 10.3 кв.м. житлового будинку (по плану літ. А); Ѕ частина приміщення 1-1, площею 4.8 кв.м. (літ. по плану а); ганок (по плану літ. а1); літня кухня (по плану літ. Б); сарай (по плану літ. Д); Ѕ частина паркану (по плану №1); хвіртка металева (по плану №3); Ѕ частина водопроводу (по плану №4); Ѕ частина паркану (по плану №6). За вказаним варіантом поділу відхилення від ідеальної частки в ринковій вартості становить 1368 грн., які співвласник який має 5/9 часток має сплатити співвласнику який має 4/9 часток. Що стосується варіантів поділу земельної ділянки, то в даному випадку суд вважає зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди. В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. При цьому поділ земельної ділянки обов`язково повинен враховувати поділ будівель та споруд, які розташовані на даній земельній ділянці та перебувають у власності співвласників. Тобто якщо визначена в натурі частина житлового будинку, або господарська будівля перебуває у власності першого співвласника, то земельна ділянка під цією частиною будинку та господарською будівлею надається в користування саме першому співвласнику із забезпеченням при цьому належних умов користування та експлуатації даних будівель відповідно до вимог нормативних документів. З огляду на викладене, оскільки позивачем обрано порядок поділу будинку відповідно до 2 варіанту запропонованого експертом, то варіант поділу земельної ділянки № 1 , обраний позивачем (додаток 5 до висновку експерта) буде суперечити принципу цілісності будинку та земельної ділянки на якій він знаходиться, а отже варіант №1 поділу земельної ділянки не може бути прийнятним в даному випадку. При цьому найбільш доцільним варіантом поділу земельної ділянки запропонованого експертом є саме 2 варіант поділу, за якого частина житлового будинку та дворових споруд, що виділяється [PERSON] розташовуватиметься на земельній ділянці, що їй виділяється. При цьому вказаний варіант розподілу земельної ділянки для зручного використання цієї ділянки, а також споруд та будівель потребує встановлення сервітуту з правом проходу у місця, що вказані на плані. Згідно ч.1 ст. 401 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] не заперечує проти встановлення сервітуту в разі обрання варіанту поділу земельної ділянки, який потребує такого сервітуту, однак враховуючи, що встановлення сервітуту породжує для сторін права та обов`язки, щодо користування земельною ділянкою, а відповідачі в судове засідання не з`явилися та вимог щодо встановлення сервітуту не заявляли, тому суд вважає за недоцільне встановлювати земельний сервітут при розподілі земельної ділянки по варіанту № 2 висновку експерта для відповідачів. При цьому в разі необхідності встановлення земельного сервітуту в майбутньому, [PERSON] та [PERSON] не позбавлені права звернутись з позовом до суду для встановлення земельного сервітуту. На плані поділ земельної ділянки визначений лінією червоного кольору та вказані червоним кольором розміри довжини сторін ділянок, які виділяються в користування кожного з співвласників. При цьому земельна ділянка синього кольору виділяється у власність [PERSON] , а земельна ділянка зеленого кольору у власність [PERSON] та [PERSON] . При цьому [PERSON] виділяється земельна ділянка, площею 550 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка № 1 площею 249 кв.м. та №2, площею 101 кв. м. Відхилення від ідеальної частки 50 кв.м. в сторону зменшення у [PERSON] та відповідно збільшення у [PERSON] , [PERSON] . При таких обставинах суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити та поділити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передавши позивачу [PERSON] частку домоволодіння відповідно до варіанту поділу № 2, запропонованого експертом з урахуванням сталого порядку користування будинком та виділити [PERSON] в користування земельну ділянку відповідно до варіанту поділу земельної ділянки № 2 (додаток № 6, земельна ділянка, зафарбована в синій колір). Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1280 грн.(т.1 арк. 115). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню то з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору, в розмірі 1280 грн.. Відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК України розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Згідно рахунку №18-708/217/218 від 07.05.2018 року, наданого Одеським НДІСЕ, розмір витрат на проведення по справі експертизи складає 7893 грн. 60 коп., які були сплачені [PERSON] відповідно до квитанції №5 від 04.07.2018 року (арк.. 219) та оригінал квитанції направлено до Одеського НДІСЕ. З огляду на викладене, суд вважає наданий експертною установою рахунок №18-708/217/218 від 07.05.2018 року та квитанцію №5 від 04.07.2018 року, надану позивачем, належними доказами на підтвердження понесених останньою судових витрат, що пов"язані з розглядом справи, а саме: витрат за проведення судової земельно-технічної та судової будівельно-технічної експертиз, розмір яких є обґрунтованим, а тому зазначені витрати в порядку розподілу судових витрат, передбаченому ст.141 ЦПК України, покладаються судом на відповідачів. Крім того, пунктом 1 частини третьої ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої - шостої ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В ході судового розгляду ні представником відповідачів, ні відповідачами не було подано заперечення, щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи за позовом [PERSON] , тому вартість наданих та оплачених послуг адвоката [PERSON] в сумі 5 тис. грн.. суд вважає обґрунтованою. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. У ст.137 ЦПК України встановлено, що в разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення несумірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Надання адвокатом позивачу адвокатських послуг у суді при розгляді справи підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю; ордером на надання правової допомоги; договором про надання правової допомоги; розрахунком про надання послуг до договору (в якому зазначено про надання адвокатом позивачу відповідних послуг та підтверджено їх розмір). Суд погоджується з наданим розрахунком та вважає, що понесені позивачем витрати на правову допомогу відповідають тяжкості справи, тобто є спів мірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим часом на надання таких послуг та відповідає критерію реальності витрат, розумності їх розміру. При цьому відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, то витрати на правову допомогу на користь [PERSON] також підлягають задоволенню.

Outcome: approved