Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

14 грудня 2018 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 42 282,56 грн. за кредитним договором № б/н від 14.04.2008 та судових витрат у розмірі 1600 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, в звязку з чим підписала Заяву б/н від 14.04.2008, згідно якої отримала кредит у розмірі 90000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача в заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Заявою Відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк». Також, свідченням приєднання відповідача до Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Позивач свої зобовязання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобовязаннями, що призвело до утворення заборгованості станом на 15.11.2017 в розмірі 42282,56 грн., з яких 30258,99 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, 19788,02 грн. нараховано пені, а також штрафи в розмірі 250 грн. (фіксована частина), 2001,55 грн. (процентна складова). 31 січня 2018 року надійшов зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, який в подальшому був змінений заявою від 05.02.2018, в якому позивач просила визнати недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір № 4149437862393814 від 201.. року; стягнути з відповідача на користь позивача збитки в подвійному розмірі в сумі 60 000 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача незаконно стягнуті банком з рахунка № [NUMBER], який належить [PERSON], суму грошових коштів у розмірі 33226,67 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 60 000 грн., а також судові витрати покласти на ПАТ КБ «Приватбанк». В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що надані Банком документи не можуть підтверджувати факт існування боргу, якого у позивача немає на сьогоднішній день, а наданий розрахунок вважає надуманим. Договір про надання споживчого кредиту за № 4149437862393814 від 2015 року вважає незаконним, оскільки в ньому вказаний строк повернення кредиту 2.5.2015. В порушення законодавства Приватбанком не було виконано переддоговірну роботу з позивачем, не була надана інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, Банком порушено вимоги закону щодо ціни, яка є істотною умовою кредитного договору, оскільки вказав процентну ставку 36,00%. Приватбанк вніс у договір незаконні умови, маючи на меті збагатитися за рахунок позивача. Незаконним, на думку позивача, є встановлення Банком щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів та пені в розмірі 3% за кожен день прострочення, внаслідок чого сума нарахованих банком позовних вимог більше ніж в 50 разів перевищує розмір неповернутого кредиту. Крім того, Банк закладає в договорі можливість нарахування штрафу, не повязаного із його збитками, тобто за відсутності складу цивільного правопорушення. Зазначені дії Банку позивач вважає такими, що порушують її права як споживача фінансових послуг. При наданні кредиту Приватбанк ввів позивача в оману при наданні кредитного ліміту. Ухвалою суду від 12 січня 2018 року прийнято первісну позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 29 січня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення проти позову, в яких вона зазначила, що положення укладеного договору в частині комісійної винагороди, яка сплачується щомісячно за надання кредитних ресурсів, яку позичальник фактично не споживає, суперечать загальним положенням ЦК України, встановлений розмір пені перевищує подвійну ставку НБУ і порушує принцип розумності. Також, зазначила, що строк дії картки № 4149437862393814 закінчився в 201… року. 09 лютого 2018 року в звязку із предявленням зустрічного позову, постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12 березня 2018 року, яке було відкладено через неявку представника позивача за первісним позовом. Ухвалою суду від 06 квітня 2018 року прийнято до спільного розгляду із первісним позовом зустрічний позов, обєднано в одне провадження позови, підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду. 15 травня 2018 року від ПАТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що укладення між сторонами кредитного договору не суперечить чинному законодавству України, при цьому були здійснені всі необхідні дії для придбання, припинення або зміни цивільних прав та обовязків сторін. Банком надано позичальнику всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки позичальнику грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Банком надані всі необхідні докази на підтвердження не виконаних позичальником кредитних зобовязань. При укладанні договору сторонами були обговорені усі істотні умови. З наданої суду виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну картку «Універсальна», з розрахунку заборгованості та зазначеної виписки про рух коштів видно, що [PERSON] частково сплачувала заборгованість за договором. Згідно умов обслуговування банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту картки, їх вид та строк дії визначені в заяві та в Памятці клієнта, дія договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Відповідно [PERSON] видано кредитну картку № 4149437862393814 зі строком дії до останнього дня 12.2019. Оскільки між сторонами виникли спірні правовідносини в звязку із порушенням зобов1язань за кредитним договором, відшкодування моральної шкоди не передбачено. 21 травня 2018 року в звязку із неявкою представника позивача-відповідача судовий розгляд був відкладений до 21 червня 2018 року. Представник позивача-відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в наданій суду письмовій заяві просив розглянути справу без участі представника позивача-відповідача, на позовних вимогах наполягав, проти зустрічного позову заперечив. Відповідач-позивач [PERSON] до суду не зявилася, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, заперечила проти задоволення первісного позову, просила задовольнити зустрічний позов. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З огляду на викладене, враховуючи, що від представника позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, представник позивача надав відзив на зустрічну позовну заяву, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Відповідно до частини 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Параграфом першим глави 71 ЦК України регулюються правовідносини позики. Статтею 1046 Кодексу передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За правилом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між Банком та відповідачем [PERSON] 14 квітня 2008 року кредитного договору № б/н, за яким банк взяв на себе зобов'язання видати відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжній картці, [PERSON] отримала кредитні кошти на загальну суму 9000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом ( а.с. 11) Отже, як видно з наявного у справі кредитного договору, який підписаний відповідачем та складається з Заяви клієнта, Умов і правил надання банківських послуг, та Тарифів Банку, а також з розрахунку заборгованості, Банк свої зобов'язання виконав, встановивши [PERSON] кредитний ліміт на кредитній картці, про що свідчить рух коштів по рахунку. Водночас впродовж дії договору вбачається і погашення кредиту, зокрема востаннє 07.11.2017 року, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором. ( а.с. 5-10) Разом з цим, позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховано заборгованість, яка відображена у розрахунку та складається з наступного: - 30258,99 грн. - відсотки за користування кредитом; - 19788,02 грн. - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 250,00 грн.- штраф (фіксована частина); - 2001,55 грн. - штраф (процентна складова). Розглядаючи вказаний розрахунок на предмет обґрунтованості та відповідності умовам кредитного договору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Однак, з наданого позивачем розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по тілу кредиту відсутня. У звязку з цим, неможливо встановити, з якої суми тіла кредиту нараховано заборгованість за відсотками та пенею, а також неможливо встановити розмір застосованого для нарахування такої заборгованості відсотку. Більш того, загальна сума заборгованості зазначена в позові 42282,56 грн. і її складові - - 30258,99 грн. - відсотки за користування кредитом; 19788,02 грн. - пеня; 250,00 грн.- штраф (фіксована частина); 2001,55 грн. - штраф (процентна складова). Однак, при складанні складових сума заборгованості 52298,56 грн. Тоді як, в наданому розрахунку (а.с. 10), загальна сума заборгованості визначена при тих же складових 40031,01 грн. + штраф 2251,55 = 42282,56 грн. Таким чином, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, фактично містить лише певні показники, але не наданий алгоритм (формула), за яким можливо встановити, як з наведених показників утворився результат (відсотки; з яких сум розраховані пеня, комісія, штрафи тощо; за який період). А тому, наданий розрахунок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст.ст. 77-79 ЦПК України, у звязку з чим судом відхиляється. Крім того, до відзиву на зустрічний позов ПАТ КБ Приватбанк надав виписку з рахунку [PERSON] за період з 01 квітня 2008 року по 11 квітня 2018 року (а.с. 138-147). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Таким чином, копії будь-яких документів мають засвідчувати їх дійсність, оскільки мають бути виготовлені виключно з оригіналів цих документів. Копії, подані юридичною особою, мають відповідати порядку засвідчення копій документів, визначеному пунктами 5.23, 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55). Всупереч наведених вимог закону, надана представником позивача виписка з рахунку не завірена у відповідності до вимог закону та не містить будь-яких реквізитів юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», які є необхідними для визнання цього документа належним і допустимим доказом по справі. Також, форма і зміст наданої виписки також не відображає алгоритму нарахованої суми боргу і його складових [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент предявлення позову. Крім цього, в порушення вимог ст. 83 ЦПК України вказаний доказ не направлений стороні відповідача, що у відповідності до ч. 9 ст. 83 ЦПК України, є підставою для неприйняття вказаного доказу судом. Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. З наведених вище підстав виписка з карткового рахунку [PERSON] є неналежним і недопустимим доказом, у зв'язку з чим, судом відхиляється. Також суд вважає, що наданий Банком розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом, процентної складової штрафів та загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, є необґрунтованим, а отже безпідставним. Отже, проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 42282,56 грн., а отже і наявності підстав для задоволення первісних позовних вимог, в задоволенні яких слід відмовити за недоведеністю обставин, які слугували підставою позовних вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог суд виходить з наступного. В своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір № 4149437862393814 від 2015 року, але не долучає до матеріалів справи цього договору, тоді як в первісному позові предметом розгляду є договір про надання банківських послуг б/н укладений 14 квітня 2008 року. Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає про невідповідність договору № 4149437862393814 від 2015 року чинному законодавству, але суд позбавлений можливості надати оцінку доводам позивача-відповідача з огляду на відсутність в матеріалах справи вказаного нею договору, а отже в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Щодо доводів відповідача [PERSON], викладених в письмових запереченнях проти позову (а.с. 47-53), суд відхиляє їх з таких підстав. В первісній позовній заяві до розрахунку заборгованості не входила така складова як комісійна винагорода, а лише проценти за користування кредитом і пеня. Даний розрахунок не був прийнятий судом з наведених вище підстав, а тому в цій частині запереченням відповідача щодо завищеної ставки пені та безпідставного нарахування комісії, судом не береться до уваги і не надається цим доводам оцінка з огляду на відмову в первісному позові. Що стосується доводів відповідачки про закінчення строку дії картки № 4149437862393814, суд також позбавлений можливості надати їм оцінку, оскільки відповідачем не зазначено коли саме, на її думку, закінчився строк дії цієї картки, лише зазначено «в 201.. році», тоді як з наданих суду позивачем доказів вбачається, що зазначена відповідачем картка діє до останнього дня грудня 2019 року (а.с. 183). Враховуючи, що судом відмовлено як в первісному, так і в зустрічному позові, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати сторонам не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed