Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання майнового права забудовника. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.11.2004 року між ним [PERSON] та відповідачем [PERSON], зареєстровано шлюб. В даному шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі він з відповідачем придбали земельну ділянку, загальною площею 0,0652 га, що знаходиться за адресою м. Ківерці, вул. Луцька, 5. Вказана земельна ділянка набута на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2622. При оформленні даного договору купівлі-продажу земельної ділянки покупцем вищезазначеної ділянки було зазначено відповідача [PERSON] Рішенням Ківерцівської міської ради Волинської області №30 від 03.07.2008 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку з мансардою розміром 8,5 м. х 9,5 м. на земельній ділянці за адресою: Волинська область, м. Ківерці, вул. Луцька, 5, на якій у цьому ж таки році спільною працею та за рахунок сумісних коштів вони розпочали будівництво. Також зазначив, що житловий будинок загальною площею 108,4 кв. м., який знаходиться за вищевказаною адресою є недобудованим та не прийнятим в експлуатацію, а тому вважається будівельними матеріалами, обладнанням, що утворюють конструктивні елементи. Жодних правовстановлюючих документів на даний житловий будинок немає. Вказує, що між ним та відповідачем не досягнуто домовленості щодо визначення його частки у спільному майні подружжя та визнання за ним 1/2 частки права забудовника, оскільки на даний момент між ними відносини є доволі напруженими, і в договірному порядку даний спір вирішити не можливо, а тому просить суд визнати за ним: право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться в м. Ківерці, вул. Луцька, 5; право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в м. Ківерці, вул. Луцька, 5; право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, які знаходяться в м. Ківерці, вул. Луцька, 5; право забудовника на 1/2 частину недобудованого житлового будинку в м. Ківерці, вул. Луцька, 5. Разом з тим, 16.05.2017 року відповідачем [PERSON] до суду подано позов до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя. Даний позов мотивований тим, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] вона придбала житловий будинок в м. Ківерці по вул. Луцька, 5, де в подальшому отримала в приватну власність земельну ділянку та дозвіл на знесення існуючого будинку і будівництво нового житлового будинку, будівництво якого не завершене. Вказує, що перебування зазначеного незавершеного будівництва у спільній частковій власності не сприятиме збереженню майна та чинитиме перешкоди їй як власнику земельної ділянки та забудовнику щодо продовження будівництва на цій земельній ділянці. Вважає, що присудження грошової компенсації [PERSON] є найбільш доцільним по даній справі. Крім того зазначила, що вона використала отримані нею кошти іншої особи для здійснення вказаного будівництва. Окрім того вказує, що з нею проживають їхні з відповідачем спільні малолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], та повністю перебувають на її утримані, тому також в інтерес дітей просить поділити майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя незавершене будівництво житлового будинку в м. Ківерці по вул. Луцька, 5, визнавши право власності на майно за нею та присудивши [PERSON] грошову компенсацію, внесену нею на депозитний рахунок. Ухвалою суду від 23.06.2017 року вищевказані цивільні справи були обєднанні в одне провадження. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні, кожен зокрема, первісний позов підтримали повністю та просили його задоволити. Зустрічний позов [PERSON] не визнали та просили у його задоволенні відмовити. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні, кожен зокрема, первісний позов не визнали, просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, а зустрічний позов підтримали та просили його задоволити. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об'єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2004 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.02.2016 року між ними розірвано /а.с. 6, 143/. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON],[INFO], донька [PERSON], 25.05.2013 року, що підтверджується свідоцтвами про народження останніх серій І-ЕГ №030648 від 18.05.2006 року та І-ЕГ №176726 від 07.06.2013 року /а.с.7-8/. Відповідно до розяснень, що містять п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0,0652 га, що знаходиться за адресою: м. Ківерці, вул. Луцька, 5, Волинської області, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2622 покупцем зазначено [PERSON] /а.с.66/. Рішенням Ківерцівської міської ради Волинської області №30 від 03.07.2008 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку з мансардою розміром 8,5х9,5 м. на земельній ділянці за вищевказаною адресою /а.с.12/. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень ст. ст. 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду безоплатно. 9 лютого 2011 року набрав чинності Закон № 2913-VI, яким ст.61 Сімейного кодексу України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Однак, 13 червня 2012 року набрав чинності Закон № 4766-VI, яким зазначену частину ст. 61 Сімейного кодексу України виключено. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,0652 га, що розташована в м. Ківерці по вул. Луцька, 5, на підставі рішення Ківерцівської міської ради від 07.02.2007 року №18/30 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» належить [PERSON] на праві приватної власності, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку /а.с. 64-65/. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка безоплатно набута відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] у приватну власність, в результаті реалізації права громадян на приватизацію, зазначений обєкт не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу в порядку норм Сімейного кодексу України. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах, прийнятих в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, в цивільних справах № 6-99ц11 від 22.02.2012р. та № 6-98цс11 від 15.02.2012р. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Разом з тим, у судовому засіданні досліджено та встановлено, що позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом не підтверджено придбання будь-ким з подружжя будівельних матеріалів та їх використання при здійсненні зазначеного будівництва. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved