Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

08 квітня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №MRC0GK04000166 від 30.03.2007 року у розмірі 11210,53 доларів США, позовні вимоги обґрунтовує наступним. 30.03.2007 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №MRC0GK04000166, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 доларів США, терміном повернення до 30.03.2017, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до укладено, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в трок заборгованості за кредитом. У порушення ст.ст.526,527,530 ЦК України\~ та зобовязань за кредитним договором станом на 20.03.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11210,53 доларів США, яка складається з наступного: 103,52 доларів США заборгованість за кредитом, 716,61 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 113,06 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 28,83 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 11210,53 доларів США, що станом на 20.03.2015 за курсом НБУ складає 259972,19 гривень, судовий збір в сумі 2599,72 грн. За зустрічною позовною заявою [PERSON] просить визнати недійсним договір №MRC0GK04000166 від 30.03.2007 року укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] та визнати недійсним договір іпотеки житлового будинку від 30.03.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], як похідний від кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за п. 7.1 кредитного договору від 30.03.2007 кредит надано у розмірі 25000 доларів США на придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 2501,31 доларів США на сплату страхових платежів. Вважає, що укладений договір є договором споживчого кредиту, але у порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано споживачу повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту та всіх супутних послуг, як банківських, так і 3х осіб (послуги нотаріуса? страхові послуги, послуги за реєстрацію застави, оцінювача тощо). ПАТ КБ «Приватбанк» не повідомив позичальника також про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе тільки споживач. [PERSON] не знав і не розраховував на сплату таких великих витрат за договором. Із додаткової угоди від 02 квтня 2012 року слідує, що до кредитного договору від 30.03.2007 року було внесено суттєві зміни: збільшена процентна ставка з 12% річних до 13,2% річних, при цьому передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця. Введено п.6, згідно з яким збільшено розмір неустойки до 100% розміру неналежно сплачених відсотків, в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород. Також введено пункт щодо збільшення строків позовної давності передбачено «Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором 50 років. Представник позивача у судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги повністю підтримала, зустрічний позов не визнала. Надала пояснення за позовом, аналогічні викладенім у позові, зазначивши, що відповідач отримав кредит для придбання будинку, своєчасно зобовязання не виконує, тому просить стягнути заборгованість за договором. У запереченнях на зустрічну позовну заяву зазначила, що перед підписанням кредитного договору та договору іпотеки [PERSON] власноруч заповнив анкету-заяву для отримання кредиту в Приватбанку на суму 25000 доларів США на 120 місяців за ставкою 1%+0,20% за програмою житло в кредит, своїм підписом він підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в Приватбанку. Вважає, що Банк ніяким чином не вводив [PERSON] в оману, керувався чинним законодавством. Просить відмовити у задоволення зустрічного позову за необґрунтованість, застосувавши строки позовної давності. Крім того зауважила, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відсоткова ставка за договором була підвищена у звязку із зміною конюктури ринку грошових ресурсів в Україні. Відповідач у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, довіряє представляти інтереси у судовому засіданні його представнику [PERSON] Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, зустрічні позовні вимоги підтримала. У запереченнях зазначила, що підстав для нарахування пені за період з 24.07.2015 року по 20.03.2015 року у позивача не було, оскільки діє мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобовязаннями з 14 квітня 2014 року. Відповідно борг по комісії згідно розрахунку банку 113,06 доларів США за мінусом сплаченої суми 82,96 доларів США, залишок боргу 30,01 доларів США. З наданого розрахунку відповідач дізнався про те, що з 30.04.2009 року і до 29.03.2012 року банк нараховував проценти за користування кредитом у розмірі 40,48%, але така процентна ставка не передбачена договором, діяла процентна ставка у розмірі 12% річних. Вважає, що тіло кредиту не може бути 10352,03 доларів США, як вказує банк у позові, а підлягає зменшенню на суму зайво отриманих процентів. З тих же підстав відповідач вважає, що розрахунок заявлених до стягнення процентів в сумі 716,61 доларів США не відповідає умовам кредитного договору, розмір процентів є завищеним, не передбачений кредитним договором. Банк не має правових підстав на одержання процентів у заявленому розмірі 716,61 доларів США, оскільки не може існувати борг за процентами та винагородою, так як відповідно до умов п.6 додаткової угоди Плата за кредитом зменшується до фактично сплачених позичальником сум. Крім того за уомвами п. 6 додаткової угоди не наступив строк для сплати майбутніх платежів, оскільки не наступив 1461 день, як передбачено ціми умовами. Сам по собі договір є несправедливим, відповідач отримав кредит у сумі 25000 доларів США, фактично банку вже сплатив 39315 доларів США, якби банк надав достовірну інформацію, що усі ризики полягають лише на відповідача, то відповідач не укладав би договір на таких умовах. Позивачем збільшено строк позоної давності, що порушує права відповідача. З 2012 року заборонено збільшення розміру процентів, але банк їх збільшив. Договір не відповідає вимогам про валютний контроль. Також не має право на отримання винагороди в іноземній валюті, оскільки відсутня індивідуальна ліцензія на такі дії. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дружиною відповідача [PERSON], при укладенні кредитного договору у банку вона також була присутня, бачила документи, які надавалися банком, при цьому належним чином її чоловіку не було надано усю інформацію щодо умов договору. Певний час вони сплачували кошти за кредитом, у звязку із економічною нестабільністю виникла заборгованість, зверталися до банку з питання реструктурізації боргу, але банк не задовольнив таку вимогу. Кредитні кошти чоловік отримав під придбання будинку, який було передано в іпотеку. Зазначений будинок було пошкоджено під час обстрілів селища Сартана. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Вимогами ст. 526 ЦК України передбачено,що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Положеннями частини 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено, що 30.03.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №MRC0GK04000166, відповідно умов якого позивач зобовязався надати кредит у розмірі 25000 доларів США, а відповідач на придбання житлової нерухомості, а також 2501,361 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0%від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Періодами сплати вважати період з 24 по 28 число кожного місяця у сумі 411,09 доларів США (п.7.1. Кредитного договору) 02 квітня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №MRC0GK04000166 від 02 квітня 2012 року. Відповідно умов якої зокрема: 1. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту по дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 0,00 дол. США, а саме: відсотки к розмір 0 долл.США, комісія у розмірі 0 долл.США, пеня у розмірі 0,00 долл.США. 2. Порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в Графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 0,00 долл.США. 3. Викладено пункт в наступній редакції: 7.1. Банк зобовязується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 30 березня 2007 року по 29 березня 2017 р. включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 25000 дол. США на наступні цілі: придбання житлової нерухомості, а також у розмірі 2981,90 долл. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених у п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 13,02% річних на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору. 6. В разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, зазначених в Договорі, згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України Сторони узгодили протягом періоду неналежного виконання позичальником зобовязань по сплаті відсотків за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором, далі Плата за Кредитом нараховується банком у розмірі фактично сплаченої Позичальником . При цьому Позичальник за весь період неналежного виконання зобов'язань по сплаті плати за кредит сплачує Банку неустойку: - в розмір 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування Кредитом.; - в розмірі 100% від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Договором. Сплата Позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання Позичальником зобовязання по сплаті Плати за Кредитом. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті покурсу НБУ на дату сплати. Банк обумовлює, що на період неналежного виконання Позичальником зобовязань по сплаті. Плати за цим Кредитом, що включає в собі відсотки за користування Кредитом та винагород, передбачених Договором, здійснюється зменшення розміру Плате за Кредитом до суми фактично сплаченої Позичальником. Згідно ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України при порушенні Позичальником строків погашення забогованності, зазначених в Графіку погашення кредиту, за цим Договором, понад 1460 днів , щодо зобовязань, строк яких не настав, Сторони узгодили, що теріном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Забогованнієть за Кредитом, починаючи з 1461 дня порушення., вважається просрочено» Терміни позовної давності по вимогах про стягнення -кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 (пятьдесят) років. З наведеного вбачається, що враховуючи зміни внесені до кредитного договору, та враховуючі фактично сплачені платежі відповідачем за кредитним договором згідно наданих документів, для стягнення заборгованості за відсотками та винагороди Банк повинен звернутися з вимогою про стягнення неустойки, оскільки сторонами погоджено саме такий вид відповідальності за невиконання умов договору по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород передбачених договором та плата за кредитом зменшилася до фактично сплачених позичальником сум, але з вимогою про стягнення неустойки за кредитним договором №MRC0GK04000166 від 30.03.2007 року позивач не звертався, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості, яка включає в себе заборгованість по процентам та по комісії задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, останні не підлягають задоволенню, оскільки згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р\~місто Маріуполь (Маріупольська міська рада) відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №1079-р\~було зупинено дію\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Між тим, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року,\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р» визнано нечинним. З матеріалів справи вбачається, що відповідач зареєстрований за адресою: [INFO]. З розрахунку заборгованості надано позивачем, вбачається, що заборгованість за комісією та пенею (накопичувальним підсумком) нарахована починаючи з 24.06.2009 по 20.03.2015, але станом на 24.04.2014 року пеня склала 183,02 грн., та з 24.07.2014 року по 20.03.2015 нарахування пені продовжувалося, остання склала вже 278,90 грн., тобто пеня нарахована також після встановлення 14.04.2015 мораторію на нарахування пені, але з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем списано пеню у розмір 250,07 грн., враховуючи правила за яким погашається заборгованість, стягнення пені задоволенню не підлягає. Таким чином, задоволенню підлягають позовні вимоги щодо стягнення лише тіла кредита за кредитним договором, яке складає 10352,03 доларів США, на день винесення рішення 30 жовтня 2015 року Національний банк України встановив наступний курс гривні до іноземних валют, зокрема 100 доларів США: 2290.3985 гривень, тобто 10352,03 доларів США еквівалент складає 237102,73 гривень. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на умови п.6 додаткової угоди, в якій ззначено, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення та заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення вважається простроченою, та оскільки 1460 днів не сплило, то відсутні правові підставі для дострокового стягнення майбутніх платежів. Відносини за кредитним договором регулюються наведеними нормами ЦК України, які передбачають право банку вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася в разі прострочення повернення чергової частини. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, то останні не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражено в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч.1 ст. 192 ЦК України, відповідно якої законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта, як засіб платежу, зокрема за зобов'язаннями, відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п.3 ч.1 та у п.п. 3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. При цьому, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Натомість, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. Як вбачається з матеріалів справи, Національним банком України було видано ПАТ КБ «Приватбанк» банківську ліцензію № 22 від 19 березня 1992 року та дозвіл №22-2 від 19 березня 1992 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", зокрема на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. У якості підстави для визнання договору недійсним відповідач посилався на порушення одного із принципів цивільно-правових відносин, принципу справедливості та вимог Закону України « Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 1 ст. 1056 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Як вбачається з матеріалів справи, сторони кредитного договору визначили у договорі всі істотні умови, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов`язань по договору. А тому доводи про те, що йому не було надано інформації щодо умов сукупної вартості кредиту, суд вважає необґрунтованими. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як на час укладення кредитного договору так і протягом дії цього договору та додаткової угоди [PERSON] був згодний з умовами договору. Відповідач був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування. Відповідачем та його представником не доведено, що умови договору є несправедливими. Вимогами ст.6, ст.626, ст.627, ст.628, ст.629 ЦК України передбачено, що\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно положень\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст.536, ст.1054, ст.1055\~\~ЦК України\~за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За користування чужими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статею 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.15\~і ст.23\~цього\~Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит для споживчих потреб\~придбання нерухомості, яку передано в іпотеку. Договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами. Зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що у ньому передбачено всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору за зазначених у ньому умов, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони визначили для себе правила подальшої поведінки, зокрема щодо того, що усі ризики, повязані з істотною зміною обставин, у тому числі щодо зміну курсу валют, з яких позичальник виходив при укладенні цього договору, він приймає на себе та вони не є підставою для зміни чи розірвання договору. В судовому засіданні відповідачем не наведно будь-яких обставин та не надано будь-яких доказів на підтвердженняякі того, що спірний договір був укладений без вільного волевиявлення позивача. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику, що вбачається з умов кредитного договору, анкети-заяви про надання кредиту та не спростовано відповідачем та його представником. Тому посилання відповідача на порушення вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~при укладанні кредитного договору, ненадання повної інформації щодо кредитування при укладенні договору, несправедливість умов договору є безпідставними. Статтею 3 Цивільного кодексу України\~передбачено, що однією з загальних засад цивільного судочинства є свобода договору. Таким чином, судом встановлено, що спірний кредитний договір укладений відповідно до вимог ЦК України, банком умови договору виконані, наданий відповідачу кредит в обумовленій в договорі сумі, сторони тривалий час виконували умови договору. Відповіач не надав належні докази того, що при укладенні договору КБ «ПриватБанк» йому були надані недостовірні відомості, оскільки він діяв вільно, отримав примірник договору, у якому викладені всі умови кредитування. За викладених обставин, судом встановлено відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, тому в даній частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Також не підлягає задоволенню і вимоги щодо визнання й недійним договору іпотеки як похідного від договору кредиту, оскільки кредитний договір не визнано недійсним. У відповідності до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ч.ч.2-5 ст.267 ЦК України, заява\~\~про\~\~захист\~\~цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна\~\~давність\~\~застосовується\~\~судом\~\~лише\~\~за\~\~заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив\~\~позовної\~\~давності,\~\~про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.Якщо суд\~\~визнає\~\~поважними\~\~причини\~\~ пропущення\~ позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки судом встановлено відсутність за зустрічним позовом\~ права, яке підлягає судовому захисту, заява представника ПАТ КБ «Приватбанк» про застосування наслідків пропущення строків позовної давності судом не розглядається, оскільки підставою для застосування таких наслідків є наявність порушеного права та сплив строків для його судового захисту. На підставі ст.ст.6, 192, 533, 526, 551, 610, 612, 614, 615, 626-629, 638, 651, ст. 1049, ст. 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~,

Outcome: partial