Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до Комунального Підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області, якою просить змінити формулювання причини звільнення [PERSON] з Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області з: «за скороченням штатів згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України 07.12.2020 року», як вказано в наказі № 458-к від 07.12.2020 року та у трудовій книжці [PERSON] , на: «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 07.12.2020 року». Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 15 січня 2021 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання на 12 лютого 2021 року. 08 лютого 2021 року представник відповідача подав відзив на позов з додатками та заяву про виклик і допит свідків: [PERSON] та [PERSON] . 12 лютого 2021 року на виконання ухвали суду від 15 січня 2021 року представник відповідача подав суду копію штатного розкладу робітників відповідача (з 01 листопада 2019 року) та колективний договір відповідача на 2020-2022 роки. Однак у зв`язку із неявкою позивача, для надання йому можливості ознайомитись із поданими представником відповідача документами та подання відповідь на відзив, у судовому засіданні була оголошена перерва до 02 березня 2021 року, а позивач був проінформований про подані представником відповідача документи та надання йому часу для реалізації своїх прав. 17 лютого 2021 року позивач подав відповідь на відзив, а 02 березня 2021 року клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача подав суду розрахунок судових витрат, з клопотанням про поновлення пропущеного строку для їх подання, копію повідомлення про звільнення позивача, копію наказу про його звільнення та клопотання про допит позивача у якості свідка. І тому, в судовому засіданні знову була оголошена перерва до 24 березня 2021 року для того аби позивач мав можливість ознайомитись із поданими документами та реалізувати свої процесуальні права. 24 березня 2021 року сторони з`явились у судове засідання, і в цей день суд: задовольнив клопотання представника відповідача про виклик і допит свідків [PERSON] та [PERSON] ; залучив до матеріалів справи: копію штатного розкладу робітників відповідача (з 01 листопада 2019 року); колективний договір відповідача на 2020-2022 роки; розрахунок судових витрат відповідача з додатками; копію повідомлення про звільнення позивача, копію наказу про його звільнення; відмовив позивачу у задоволенні клопотання про прийняття заяви про збільшення розміру позовних вимог; задовольнив клопотання позивача про залучення до матеріалів справи копії розрахункового листа із його заробітною платою за серпень-грудень 2020 року, але відмовив у залученні до матеріалів справи довідки про розмір середньої заробітної плати позивача. Також суд оголосив перерву до 06 квітня 20201 року для виклику свідків. 06 квітня 2021 року позивач знову подав клопотання про розгляд справи без його участі, а тому суд допитав свідків: [PERSON] ( [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , працює в Комунальному підприємстві «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на посаді головного інженера, який виконував обов`язки директора у день звільнення [PERSON] ) та [PERSON] ( [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , працює в Комунальному підприємстві «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на посаді інспектора з кадрів з 10.11.2020 року), без його участі та оголосив перерву в судовому засіданні до 11 травня 2021 року для виклику і допиту у якості свідка позивача. Однак 11 травня 2021 року, будучи належним чином повідомленим, і як позивач, і як свідок, [PERSON] у судове засідання не з`явився і причини своєї неявки суду не повідомив, а представник відповідача подав суду заяви про відмову від допиту позивача у якості свідка, розгляд справи без його участі та при прийнятті судом рішення просив здійснити розподіл судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу. І за таких обставин, а також в силу положень статті 223, частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. При цьому суд на підставі клопотання представника відповідача проводив розгляд справи без допиту позивача у якості свідка. Позиції учасників справи. Аргументи позивача. З 13.05.2020 року він працював у відповідача на посаді начальника дільниці. Однак підприємство протягом серпня-грудня 2020 року постійно порушувало його право на своєчасне отримання заробітної плати. Тому 07.12.2020 року приблизно о 13 годині він подав заяву про його звільнення за власним бажанням, на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України у зв`язку із невиконанням відповідачем законодавства про працю. Але того ж дня, у кінці робочого дня, йому була видана трудова книжка та його було ознайомлено з наказом про його звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до положень пункту 1 статті 40 КЗпП України. Тому оскільки позивач мав право звільнитись за частиною 3 саттті 38 КЗпП України в будь-який строк, подавши письмову заяву, що він і зробив, відповідач зобов`язаний був здійснити його звільнення саме за вказаною ним підставою, а не у зв`язку із скороченням штату, тож формулювання причини його звільнення треба змінити. Аргументи представника відповідача. Позов не може бути задоволений, оскільки підприємство дотрималось порядку звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, і це не оскаржується позивачем. У заяві про звільнення за власним бажанням поданій 07.12.2020 року, позивач просив звільнити його саме у день її подачі - 07.12.2020 року. Але в силу статті 241-1 КЗпП України, позивач не міг вимагати свого звільнення в день подання ним відповідної заяви, так як строк для припинення трудових відносин, якщо він рахується днями, повинен рахуватись з наступного дня після подання ним заяви, але наступного дня позивач вже був звільнений. Крім того, 07.12.2020 року був не тільки останнім робочим днем позивача на підприємстві, а й днем його звільнення, і позивач був завчасно повідомлений підприємством про майбутне вивільнення працівників у скорочення штату, наказ № 458-к (про його звільнення), і у день його звільнення до трудової книжки позивача були внесенні відповідні дані, а також виплачені всі належні йому грошові кошти у вигляді заробітної плати. Обставини встановлені судом на підставі наданих йому доказів. Відповідно до даних занесених до трудової книжки [PERSON] , наказом № 153к від 12.05.2020 року, його було прийнято на посаду начальника дільниці Комунального підприємства «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області з 13.05.2020 року (а.с.6,7,8-9). Проте згідно із штатним розкладом керуючих робітників, професіоналів, фахівців та службовців КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області, що діяв з 01 листопада 2019 року, в названому підприємстві було дві штатні одиниці начальника дільниці, одну з яких до прийняття [PERSON] на роботу, вже займав більше 1 року [PERSON] , а [PERSON] був прийнятий на роботу без досвіду роботи (а.с.35 та показання свідків: [PERSON] та [PERSON] ). Також суд враховує, що за цим штатним розкладом оклад начальника дільниці складав в місяць 10321 гривню (а.с.35). 02 жовтня 2020 року [PERSON] під його підпис було вручено письмове повідомлення КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області від 02.10.2020 року №1 про заплановане звільнення [PERSON] з посади начальника дільниці, у зв`язку із скороченням численності та штату працівників, яке відбудеться 07.12.2020 року (а.с.88). При цьому у повідомленні, [PERSON] одразу були запропоновані 6 посад для переведення, будь-яку з яких він міг обрати шляхом подання заяви до відділу кадрів не пізніше 07 грудня 2020 року: начальник відділу (енергетичний) з окладом 12565 гривень 50 копійок; інженер (з матеріально тезхнічного постачання) з окладом 9872 гривні; економіст з окладом 9872 гривні; програміст з окладом 9872 гривні; робітник комплексного обслуговування 4 розряду з окладом 6417 гривень; електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування з окладом 7494 гривні (а.с.88). Колективним договором КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області на 2020-2022 роки передбачалось, що у разі виникнення необхідності вивільнення працівників при зміні в організації виробництва і праці, повинна створюватися комісія по змінах складу персоналу у зв`язку зі змінами в організації виробництва праці та включати до її складу представників трудового колективу; вивільнення працівників здійснюватиметься з дотриманням вимог законодавства щодо переважного права на залишення на роботі та гарантій окремим категоріям працівників, визначених законодавством. Крім того за цим колективним договором, заробітна плата працівникам підприємства повинна виплачуватися двічі на місяць, за першу половину відпрацьованого місяця - до 23 числа поточного місяця, а за другу половину - до 07 числа наступного за розрахунковим (а.с. 36-69). Суд враховує те, що наданий йому колективний договір був схвалений загальними зборами трудового колективу тільки 23 жовтня 2020 року, а набув чинності 06 листопада 2020 року. Разом з цим суд відзначає, що свідок [PERSON] надав суду свідчення про те, що комісія по зміні складу персоналу у зв`язку зі змінами в організації виробництва праці, із включенням до її складу представників трудового колективу, була створена і до цього, і саме вони попередньо прийняли рішення про скорочення однієї посади начальника дільниці з двох наявних (а.с.36-69, показаня свідка [PERSON] ). Наказом №170 від 16 листопада 2020 року, за погодженням із секретарем Рубіжанської міської ради Луганської області, по КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області було затверджено новий штатний розпис робітників з 07 грудня 2020 року (показання свідка [PERSON] та а.с.136). При цьому суд відзначає, що у новому розписі кількість штатних одиниць, посад начальників дільниць, було скорочено з 2-х до 1-ї, повністю були скорочені 2 посади заступників директора, скоротили дві посади майстрів (з 8-ми до 6-ти), скороченими були й інші посади (а.с.35 та 136). А свідок [PERSON] також підтвердив, що Рубіжанський міський центр зайнятості був повідомлений про заплановане вивільнення працівників. Згідно з наказом виконуючого обов`язки директора КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області С.П. Моісеєва, № 458-к від 07.12.2020 року, [PERSON] було звільнено з посади начальника дільниці з 07.12.2020 року за статтею 40, пункт 1 КЗпП України, за скороченням численності у штатному розписі (а.с.28,89). При цьому суд враховує, що обидва свідки надали покази суду про те, що залишеним на роботі був [PERSON] , а не [PERSON] , оскільки перший мав більш високу кваліфікацію (покази свідків [PERSON] та [PERSON] ). 07 грудня 2020 року, [PERSON] працював повний робочий день (показання свідків [PERSON] та [PERSON] ). При цьому суд вважає встановленою і ту обставину, що з наказом про своє звільнення [PERSON] ознайомився у проміжку часу між 13 годиною 30 хвилин та 14 годиною, що підтверджується показаннями свідка [PERSON] , яка займала посаду інспектора з кадрів КП "Муніципальний сервіс"та особисто ознайомлювала [PERSON] із цим наказом та повідомила його що в кінці дня йому буде видана трудова книжка. Також суд вважає встановленою ту обставину, що у проміжку часу між 15 годиною 30 хвилин та 15 годиною 40 хвилин, [PERSON] була вручена трудова книжка про що він зробив відповідний запис в журналі руху трудових книжок КП "Муніципальний сервіс (що також підтверджується показаннями свідка [PERSON] ). І до цього моменту, підприємство повністю розрахувалось із заборгованістю по заробітній платі перед [PERSON] , а також виплатило йому вихідну допомогу та компенсацію, загальний розміру платежу склав 23818 гривень 54 копійки (що підтверджується показаннями свідка [PERSON] , розрахунковими листами та випискою по рахунку [PERSON] , які він сам надав суду, - а.с.11-13,104). При цьому суд відзначає, що з огляду на розрахункові листи та виписку по рахунку [PERSON] , у період з 01.08.2020 року по 07.12.2020 року, заробітна плата виплачувалась йому дійсно із затримками, не у повному обсязі та не у строки передбачені колективним договором (а.с.11-13). Але у день його звільнення, підприємство повністю розрахувалось із [PERSON] , який не заперечував, що повний розрахунок із ним було проведено 07 грудня 2020 року. Разом з цим, суд не вважає встановленою ту обставину, що письмову заяву до КП «Муніципальний сервіс» Рубіжанської міської ради Луганської області про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України 07 грудня 2020 року (а.с.10) [PERSON] подав о 13 годині, тобто до того, як його ознайомили із наказом про його звільнення, на що він вказував у відповіді на відзив (а.с.75). Оскільки у судовому засіданні, виступаючи із промовою спочатку він зазначив, що точний час подання ним цієї заяви він не пам`ятає, і не може пригадати навіть в якій половині дня це відбулось, а потім взагалі вказав на те, що це відбулось о 12 годині. Але незважаючи на роз`яснення головуючим обов`язку позивача довести ті обставини на які він посилається доказами, [PERSON] не подав суду жодних доказів того, що спочатку він подав заяву про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України, і тільки після цього його ознайомили із наказом про його звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Разом з цим суд бере до уваги те, що за поясненнями самого [PERSON] він не подавав заяву про його звільнення за власним бажанням за частиною 3 статті 38 КЗпП України раніше, оскільки сподівався, що наказу про його звільнення не буде взагалі. Що також вказує на те, що [PERSON] не міг подати таку заяву раніше ніж після 14-ї години, оскільки з наказом про його звільнення, його ознайомили у проміжку часу з 13 години 30 хвилин до 14-ї години (показання свідка [PERSON] ). Також суд відзначає, що представником відповідача через показання свідків доведено, що 07 грудня 2020 року, ні під час ознайомлення із наказом про звільнення, ні під час видачі йому трудової книжки, [PERSON] не повідомляв інспектора з кадрів про свою незгоду із підставою звільнення ні усно, ні письмово. Що на думку суду, є непрямим доказом подання ним заяви про своє звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України вже після того, як його ознайомили і з наказом про його звільнення, і видали трудову книжку. Але навіть якщо припустити, що [PERSON] подав свою заяву у проміжку часу між ознайомленням його з наказом про звільнення та видачею йому трудової книжки, на момент видачі йому трудової книжки підприємство повністю розрахувалось із [PERSON] по заробітній платі, тобто усунуло порушення законодавства про оплату праці, в частині розмірів та строків її виплати (а.с.11-13,104). І не у зв`язку із тим, що він подав заяву про звільнення через порушення підприємством законодавства про працю. Отже, навіть якщо [PERSON] подав заяву саме у вказаний проміжок часу (тобто між 14 годиною та 15 годиною 30 хвилин), вона вочевидь стала би предметом розгляду вже після того, як керівник підприємства (як орган, уповноважений власником) прийняв рішення про його звільнення, а на момент її розгляду порушення законодавства про оплату праці вже припинилось, оскільки підприємство повністю розрахувалось з ним по своїх боргах, що він не оспорював. Але, не погоджуючись із своїм звільненням виключно з підстав формулювання причини звільнення, [PERSON] подав до суду позов, яким просить змінити формулювання причини свого звільнення, з: «за скороченням штатів згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України 07.12.2020 року», на: «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 07.12.2020 року» (а.с.1-5). Зміст спірних правовідносин. Із встановлених судом обставин вбачається, що між позивачем, як працівником, та відповідачем, як підприємством, на підстав безстрокового трудового договору, виникли трудові правовідносини, в межах яких між ними виник спір з приводу підстави припинення цих правовідносин. Зокрема, спір виник з приводу права позивача припинити свої трудові права та обов`язки з відповідачем шляхом розірвання безстрокового трудового договору за його власним бажанням саме у визначений ним строк, у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, незважаючи на те, що рішення про його звільнення вже було прийнято. Оцінка суду щодо права позивача та аргументів сторін. Частина 1 статті 43 Конституції України гарантує кожній людині право на працю, яке включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому частина 7 статті 43 Основного закону України вказує на те, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зокрема, стаття 115 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України) передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Отже, незважаючи на положення колективного договору, закон передбачає мінімальні гарантії працівникам щодо розміру та часу виплати їм заробітної плати, які повинні виконуватись будь-яким підприємством, в тому числі і відповідачем по відношенню до позивача. І суд погоджується із цими аргументами позивача, а також із тим, що ці гарантії порушувались відповідачем аж до 07 грудня 2020 року, починаючи як мінімум з 22 серпня 2020 року (оскільки позивач отримав аванс замість 21 серпня 2020 року тільки 26 серпня 2020 року (перша частина була сплачена 07 серпня 2020 року, 16-й день для сплати другої частини припадав на вихідний день, а тому вона повинна була бути сплаченою напередодні, тобто саме 21 серпня 2020 року, а не 26 серпня 2020 року) та у розмірі тільки 500 гривень при окладі в розмірі 10321 гривня, що є меншим від суми окладу у співвідношенні із відпрацьованим ним часом), що підтверджується доказами, які надав позивач (розрахункові листи та виписки по його рахунку) і не оспорювалось відповідачем (а.с.11-13,104). При цьому порушення законодавства про оплату праці, в частині розмірів та строків виплати позивачу його заробітної плати мало триваючий характер, оскільки починаючи з 22 серпня 2020 року, відповідач його порушував кожен місяць роботи позивача. Положення частини 3 статті 38 КЗпП України дійсно передбачали, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, колективний договір чи трудовий договір. Отже, починаючи з 22 серпня 2020 року, аж до 07 грудня 2020 року, позивач дійсно міг у будь-який момент подати відповідачу письмову заяву про його звільнення за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку із порушенням відповідачем законодавство про працю, зокрема статті 115 КЗпП України. І просити його звільнити він міг у визначений ним строк. Але, по-перше. Суд погоджується із аргументами представника відповідача про те, що застосування частини 3 статті 38 КЗпП України повинно відбуватись у її поєднанні із положеннями частини 1 та 5 статті 241-1 КЗпП України. Оскільки вказані норми права чітко встановлюють, що строки припинення трудових прав і обов`язків (до яких очевидно, що відносяться випадки розрівання трудового договору) обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями (частина 1 статті 241-1); коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк (частина 5 статті 242-1). Таким чином, хоча працівник і має право самостійно за власним бажанням визначати строк розірвання із ним трудового договору у випадку не виконання власником або уповноважений ним органом законодавства про працю (в тому числі й щодо розмірів та строків виплати заробітної плати), такий строк не може визначатись годинами чи хвилинами, оскільки мінімальний строк для припинення трудових прав та обов`язків, що передбачений частиною 1 статті 241-1 КЗпП України складає один день, який при цьому, в силу положень частини 5 статті 241-1 КЗпП України не може рахуватись у день подання працівником заяви, позаяк, якщо працівник хоче звільнитись за один день, то день його звернення із таким бажанням не може рахуватись. По-друге. Суд вважає саме такий підхід правильним, оскільки він відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, які є основними засадами цивільного законодавства, які у свою чергу мають субсидіарний характер застосування до трудових відносин, на підставі частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України, а також які є основними елементами принципу верховенства права, що визнається та діє в Україні в силу частини 1 статті 8 Конституції України. А той підхід, що пропонує позивач, тобто його право визначати абсолютно будь-який, нічим не обмежений час, немає під собою жодної правової основи та на думку суду призводив би до зловживань правом на припинення трудових відносин у контексті реальної неможливості забезпечити виконання цього права підприємством, якби цей строк визначався годинами чи хвилинами. Тому суд вважає, що позивач подавши 07 грудня 2020 року заяву про своє звільнення за власним бажанням, на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, саме з 07 грудня 2020 року зробив неможливим її задоволення. Оскільки, як вже вказано вище, закон надає працівнику право визначати будь-який строк для його звільнення (тобто припинення його трудових прав та обов`язків), але з огляду на частину 1 сттатті 241-1 КЗпП України цей строк не може бути меншим ніж один день, при цьому такий день, не рахується як день подачі заяви працівника, а таким днем є наступний за ним. Таким чином, на підставі поданої позивачем заяви, відповідач міг би її задовольнити, але не з 07 грудня, а тільки з 08 грудня 2020 року. Проте, як вже було встановлено судом, і на що вказував представник відповідача, 07 грудня 2020 року був останнім днем роботи позивача, тож звільнити його 08 грудня 2020 року, підстав у відповідача не було. По-третє, і що дуже важливо. Особливістю звільнення людини по частині 3 статті 38 КЗпП України є те, що на момент припинення її трудових прав та обов`язків, тобто безпосереднього звільнення саме по частині 3 статті 38 КЗпП України факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю повинен мати місце, на що вказував позивач і з чим погоджується суд. Але юридичною особливістю є те, що вказане порушення повинно бути триваючим саме на момент звільнення або хочаби на момент подання працівником відповідної заяви, оскільки припинення трудових прав та обов`язків працівника за частиною 3 статті 38 КЗпП України після припинення порушення, спотворювало би саму суть цієї норми права. А встановлені судом обставини вказують на те, що коли позивач подав заяву про своє звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України, порушення відповідачем законодавства про працю, в частині строків та розмірів виплати заробітної палти вже було припинено, оскільки відповідач виплатив всю заборованість перед позивачем 07 грудня 2020 року до моменту повернення позивачу трудової книжки і розгляду його заяви, яка у той день і юридично, і фактично могла бути не розглянутою. При цьому, що не менш важливо, виплата заборгованості по заробітній платі передувала поданню позивачем заяви про своє звільнення і вказана виплата жодним чином не була обумовлена поданням позивачем такої заяви. Тобто, навіть на момент подання позивачем заяви порушення вже не існувало, а отже і звільнення позивача на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України бути не могло. Позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 31 жовтня 2012 року та від 22 травня 2013 року, на які посилався позивач, судом враховані, але суд відзначає, що вони стосуються правовідносин з іншими фактичними обставинами. Зокрема, коли факт порушення законодавства про працю підприємством не припинився на момент подання заяви працівника, і в тих справах працівник першим виявив бажання прпинити трудові відносини. Що стосується постанови Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі №6-157цс12, то саме із такими реквізитами такої постанови у Єдиному реєстрі судових рішень не існує. Таким чином суд вважає, що право позивача на припинення своїх трудових прав та обов`язків з відповідачем шляхом розірвання безстрокового трудового договору за його власним бажанням саме у визначений ним строк і у зв`язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, відповідачем порушено не було. Позаяк у передбачений КЗпП України спосіб, позивач цим правом не скористався. Що стосується права позивача на отримання середнього заробітку за час порушення відповідачем строків та розмірів виплати позивачу заробітної плати, то це право є самостійним і таким, що може бути предметом судової оцінки, але на підставі іншого позову, з іншим предметом та з інших підстав. Тож, з огляду на все вище викладене, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Оцінка і висновок суду щодо судових витрат. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи (а отже і витрати на професійну правничу допомогу, передбачені статтею 137 ЦПК України), покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідач, з урахуванням пояснень його представника, просив стягнути на його користь 4000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, яка складається з: 1000 гривень - це консультація, встановлення обставин та узгодження правової позиції; 1500 гривень - підготовка і подання відзиву; 1500 гривень - представництво відповідача у судових засіданнях. Позивач заперечував проти стягнення з нього всієї суми заявлених витрат, оскільки у штаті відповідача є юрист, а тому витрати на залучення адвоката стягненню із нього не підлягають. І суд одразу заявляє, що не погоджується із аргументами позивача про те, що наявність юриста у штаті позбавляє відповідача права на професійну правничу допомогу адвоката та права на стягнення витрат на оплату його праці з позивача у випадку виграшу відповідачем справи, оскільки такий висновок суперечить частині 1 статті 58 та частині 1 статті 60 ЦПК України. Тому суд вважає, що оскільки суд відмовив позивачу у задоволенні позову повністю, з нього підлягають стягненню витрати відповідача на професійну правничу допомогу. Але що стосується розміру, то тут суд виходить з наступного. В силу положень частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. А згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 та 6 статті 137 ЦПК України). Разом з цим, незважаючи на наявність або відсутність клопотання іншої сторони, в силу положень частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл будь-яких судових витрат, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Таким чином, враховуючи що позивач взагалі не подавав будь-які заяви чи клопотання про зменшення заявлених відповідачем витрат, суд застосовує положення частини 2,3 статті 137 та частини 3 статті 141 ЦПК України. І з огляду на зміст вказаних застосовних норм процесуального права, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу тільки у розмірі 925 гривень, з яких: 500 гривень - це підготовка і подання відзиву; 425 гривень - це представництво відповідача у судових засіданнях. Прийнявши саме таке рішення, суд виходить із того, що доказів обсягу надання такого виду правової допомоги, як консультація, встановлення обставин та узгодження праової позиції суду не надано (суд навіть не може зрозуміти чи це відбувалось усно чи письмово), і в цій частині немає належного обгрунтування; підготовка і подання відзиву судом оцінюється тільки в розмірі 500 гривень, а не 1500 гривень як заявляв відповідач, оскільки заявлена сума явно не відповідає обсягу наданої послуги (а.с.25-26); 425 гривень, а не 1500 гривень, як заявляв відповідач - це представництво відповідача у судових засіданнях (суд вважає суму у розмірі 500 гривень достатньою, з огляду на те, що загальний час судових засідань склав 4,5 години - а.с.105-112, 121-128; сума у розмірі 1500 гривень була обумовлена сторонами договору наперед без жодної конкретики та не містить мінімальної погодинної ставки оплати послуги адвоката щодо представництва відповідача у судовому засіданні або хоча би їх кількість; Закон України "Про державний бюджет України на 2021 рік" передбачає мінімальну ставку погодинної оплати праці у розмірі 36 гривень 11 копійок, але суд враховує, що відповідача представляв адвокат, який здійснює діяльність на професійній основі та має підтверджений державою високий рівень знань у сфері права). Тому, з огляду на принцип пропорційності у цивільному судочинстві, суд вважає, що на користь відповідача із позивача слід присудити тільки 925 гривень. Отже,

Outcome: approved