Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

3 серпня 2016 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, вона є власником житлового будинку номер [ADDRESS]. Право власності на цей будинок вона набула у порядку спадкування після смерті батька [PERSON], яке зареєструвала в КП КОР «Яготинське БТІ» 03.06.2010. У будинку за згодою попереднього власника [PERSON] з 05.10.2007 зареєстрована відповідач [PERSON], [PERSON] після народження був зареєстрований за місцем реєстрації матері, на що вона не давала своєї згоди. Відповідачі з 2010 року по цей час в ньому не проживають, ним не цікавляться, не ставляться до нього як до постійного місця проживання, витрат на його утримання не несуть. Проживають в місті Київ в квартирі [ADDRESS], 1/3 частини якої належить чоловіку [PERSON] та батьку [PERSON] З 2011 року [PERSON] відвідує дитячий садок в місті Києві, з вересня місяця цього року буде навчатися у загальноосвітній школі в м. Києві. Реєстрація відповідачів у будинку створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та отриманні субсидії на комунальні послуги, тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житловим будинком, та просить не застосовувати до відповідача положення ст. 88 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, відповідачі в судове засідання повторно не з"явилися, про час і місце судового розгляду були оповіщені у встановленому порядку за адресою їхнього місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач [PERSON] була також оповіщена про розгляд справи за місцем фактичного проживання та один раз отримала судову повістку, представник третьої особи повідомила, що вона особисто оповістила відповідача про призначене судове засідання на 03.10.2016. Проте відповідач своїх заперечень на позов суду не надала. Таким чином, відповідачі відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України є такими, яким судовий виклик вручено належним чином. Суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивач та її представник надали пояснення, які повністю відтворюють зміст позовних вимог. Крім того, представник позивача уточнив позовні вимоги в частині назви вулиці «Запорізька» замість «Запоріжська», послався на ст. 405 ЦК України як правову підставу для задоволення позову, тобто відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні понад один рік. Відповідачі зареєстровані в цьому будинку, однак не є членами родини позивача, не винаймають його, понад п'ять років в ньому не проживають та не з'являються. Згоду на вселення відповідача [PERSON] надавав [PERSON], який помер [INFO] Позивач після його смерті отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний1житловий будинок. В судовому засіданні представник третьої особи пояснила, орган опіки і піклування Згурівської районної державної адміністрації з метою захисту прав малолітньої дитини при наданні висновку у цій справі врахував лише пояснення відповідача [PERSON] як матері малолітнього [PERSON] щодо належності квартири, у якій вони проживають, бабі дитини по лінії батька дитини [PERSON] Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні доказів, наявних у справі, суд дійшов висновку. Судом встановлено, що будинок номер [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.05.2010 (а.с.13, 14 - копії свідоцтва про право на спадщину та витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі). Відповідно до чинного законодавства спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. В будинку зареєстровані [PERSON], [INFO],- з 05.10.2016 та її син [PERSON], [INFO],- з 23.02.2011, проте не проживають (а.с.7, 8, 9, 10, 12, 17-18, 26, 27 - довідки, копії свідоцтв про шлюб та про народження, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно). Доказів проживання у спірному будинку чи його утримання відповідачі не надали, відсутні в цьому будинку без поважних причин понад 5 років. Це житло не є їхнім постійним місцем проживання та вони не відносяться до нього як такого, не приймають ніякої участі в його утриманні, тягар утримання несе позивач, не ведуть з позивачем - власницею будинку спільного господарства, що підтверджується актом обстеження (а.с.6). Відповідачі проживають в [ADDRESS], добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою не бажають, що підтверджується письмовими поясненнями [PERSON], наданими нею на ім'я начальника Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с.58). Із копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно вбачається, що батько відповідача [PERSON] [PERSON] є власником ? частини житлової квартири у місті Києві за зазначеною вище адресою (а.с.17). В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування житлом. Натомість вбачається, що відповідачі добровільно вибули із спірного житлового приміщення та не виявляють бажання продовжити користування ним. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до вимог ст. 9 Конституції України та ст.ст. 2, 8 ЦПК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення повністю, так як в судовому засіданні доведено, що відповідачі не проживають у будинку позивача без поважних причин понад один рік та між сторонами не існують договірні відносини з приводу користування житлом, тому вони втратили право на користування будинком номер 5 по вулиці Запорізька в селі Любомирівка Згурівського району Київської області, що належить позивачу на праві приватної власності. Крім того, право відповідачів на користування будинком та обсяг цих прав є похідним від прав попереднього власника [PERSON], з припиненням права власності на спірний будинок якого припинилося й право відповідачів на користування будинком. При цьому згідно зі статтями 317, 391, 383 ЦК України власник, якому належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і які є непорушними, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд не погоджується із висновком Органу опіки і піклування Згурівської районної державної адміністрації Київської області щодо недоцільності визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, оскільки він є недостатньо обґрунтованим. На думку суду, цей висновок не базується на ретельному з'ясуванні обставин справи, оскільки при його наданні враховано лише пояснення законного представника дитини. При цьому не враховано, що батько дитини є власником частини житлової квартири у місті Києві, де фактично й проживає дитина з обома батьками. Відповідно до 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. На підставі викладеного,

Outcome: approved