Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою, в якій зазначили, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016р. було скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2009р., яким був визнаний дійсний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. На думку позивачів скасоване рішення суду було незаконно використане відповідачами на порушення їх конституційних прав на житло, шляхом укладання 19 вересня 2009р. договору дарування за яким [PERSON] подарував [PERSON] вказану вище квартиру. Позивач зазначає, що на час дарування квартири в ній були зареєстровані та проживали: [PERSON] та його син - [PERSON], 2005 року народження, а відтак передача квартири є порушенням їх прав на житло. Позивачі вказують, що [PERSON] не прийняла дарунок. Посилаючись на ст.203 ЦК України позивачі просять договір дарування від 19 вересня 2009р. розірвати. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні, звернулася із заявою про застосування строків позовної давності. Треті особи та їх представники в судове засідання не з'явилися. За клопотанням позивачів суд витребував в приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірини Миколаївни належним чином завірену копію всіх матеріалів нотаріальної справи, заведеної у зв'язку з укладанням договору дарування від 19.09.2009р. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №98.07-266 від 30.07.1998р., укладеного на товарній біржі нерухомості та в наступному зареєстрованого в комунальному підприємстві «ОМБТІ та РОН» 04.08.1998р. належала на праві власності [PERSON] Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2009р. (справа №2-2525/09) вказаний вище договір купівлі-продажу був визнаний дійсним. Рішенням апеляційного суду в Одеській області від 28.03.2016р. зазначене рішення суду першої інстанції було скасоване, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. [PERSON] 19 вересня 2009р. подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., реєстровий номер 6684 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 08 грудня 2011р. Згідно копії свідоцтва про смерть(актовий запис №49 від 17.10.2011р.) [PERSON] помер. З аналізу норм ЦК України, які регулюють підстав та порядок розірвання договору дарування, а саме ст.ст.651,652,727, вбачається, що розірвання договору дарування передбачене тільки на вимогу його сторони, крім випадку коли обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника. Таким чином, оскільки позивачі не являються сторонами спірного договору, суд вважає, що вони є неналежними позивачами в даній справі. При цьому, доказів щодо умисного вбивства дарувальника [PERSON] суду не надано. Не заслуговують на увагу та є недоведеними посилання [PERSON] про порушення його прав на житло з боку [PERSON] при відчужені належної йому частини приватизованої квартири. [PERSON] не надано суду, ані документів, які підтверджували будь-яке його право власності на частину квартири, ані документів щодо її відчуження [PERSON] Такі посилання є припущенням з боку позивачів та не можуть бути покладені судом при ухвалені рішення суду по даному спору. Сам по собі факт скасування рішення суду від 03.04.2009р., яким був визнаний дійсним договір купівлі-продажу від 30.07.1998р., не може бути безумовною підставою для визнання недійсним договору дарування від 19.09.2009р., оскільки при його укладанні приватним нотаріусом Гребенюк І.М. він був посвідчений з підстав набуття [PERSON] права власності на квартиру виключно на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1998р.(абз.2 п.1 договору дарування від 19.09.2009р.), при цьому нотаріусом рішення суду від 03.04.2009р., як підстава виникнення права власності у [PERSON] не враховувалося. Більш того, відповідно до ст.ст.1,2,15 Закону України «Про товарні біржі», який діяв на час укладання договору купівлі-продажу від 30.07.1998р., товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладанні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних із ним торгівельних операцій. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Отже, враховуючи принцип презумпції договору, договір купівлі-продажу від 30.07.1998р. є дійсним, поки його недійсність не буде встановлена судовим рішенням. Не приймає до уваги суд і посилання позивачів на порушення їх прав при передачі [PERSON] квартири за договором дарування з урахуванням їх проживання в даній квартирі, оскільки право розпорядження власністю належить виключно власникові(319 ЦК України), а не особам, які набули право користування квартирою, виключно як члени сім'ї власника квартири(ст.405 ЦК України). Також, згідно ст.728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Статтею 256 ЦК України передбачена позовна давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст.267 ЦК України, згідно з ч.4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. З огляду на положення наведених норм, враховуючи те, що вимога про розірвання договору дарування заявлена майже через 8 років від моменту його укладення, суд вважає, що строк позовної давності до даної вимоги сплив. При цьому підстав для його поновлення суд не встановлено. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed