Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

20 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Бахтинської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позов мотивував тим, що у вересні 2000 року він сплатив [PERSON] кошти в сумі 1000 грн за будинок та будівлі, які розташовані за адресою: Вінницька область, Мурованокуриловецький район, с. Бахтинок, вул. Жовтнева, 15. Розписку про те, що [PERSON] отримав кошти за будинок та будівлі було оформлено на сина позивача [PERSON]. Вказаний будинок та будівлі належали матері [PERSON] [PERSON], яка померла 18.07.1990. [PERSON] помер 16.10.2003. Право власності на житловий будинок не зареєстровано, земельна ділянка для його обслуговування теж ніким не приватизовувалася. З часу сплати коштів у вересні 2000 року [PERSON] вказаним будинком користується позивач. У звязку з цим, він просив визнати за ним за набувальною давністю право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, які розташовані за адресою: Вінницька область, Мурованокуриловецький район, с. Бахтинок, вул. Жовтнева, 15. Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04.12.2018 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Вказаною ухвалою, витребувано з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори витяги із спадкового реєстру спадкових справ та спадкового реєстру заповітів на прізвище померлої 18 липня 1990 року [PERSON], а у разі наявності спадкової справи, -належним чином завірену її копію. Розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позов підтримав за обставин у ньому викладених, просив його задоволити. Відповідач копію ухвали від 04.12.2018 та доданих до неї матеріалів отримав 19.12.2018, відзиву до суду не направив. Його представник в судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 50). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що за адресою: Вінницька область, Мурованокуриловецький район, с. Бахтинок, вул. Жовтнева, 15, - знаходиться садибний (індивідуальний) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 16-18). Згідно довідки Бахтинської сільської ради № 12 від 18.01.2018 та виписки із погосподарських книг за 1986-1990 роки, вказаний житловий будинок знаходився у власності [PERSON], яка померла 18 липня 1990 року (а.с. 19-22). Даний житловий будинок було побудовано у 1975 році, що підтверджується характеристикою будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 18). Згідно довідки КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 303 від 13.12.2017, право власності на житловий будинок станом на 31.12.2012 не було зареєстровано (а.с. 15). Відповідно до довідки Бахтинської сільської ради № 11 від 18.01.2018, земельна ділянка за місцезнаходженням спірного будинку не приватизована, державний акт на неї не видавався (а.с. 23). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 року висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Також, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Крім того, з положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З копії заповіту (а.с. 14), довідки Бахтинської сільської ради № 558 від 25.10.2018 слідує, що єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] був її син [PERSON], [INFO], який проживав в [INFO] та який, не прийнявши спадщину, помер 16.10.2003. На день смерті разом з [PERSON] ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с. 12). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 54383908 від 06.12.2018 слідує, що спадкова справа щодо майна померлої 18 липня 1990 року [PERSON] не заводилася, тобто спадкові права ніким не оформлялися (а.с.49). Отже, суд вважає встановленим, що спадщина у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Мурованокуриловецький район, с. Бахтинок, вул. Жовтнева, 15, у відповідності до вимог ст. 555 ЦК УРСР (1963 р.) перейшла до держави. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Пленум ВССУ у п. 9 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). В судовому засіданні та з матеріалів справи судом встановлено, що спірний житловий будинок може бути об'єктом набувальної давності, оскільки є нерухомим майном із задовільним технічним станом. При встановленні ознаки добросовісності володіння даним будинком позивачем суд виходить з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність має враховуватись добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Суд вважає доведеним, що позивач володів житловим будинком добросовісно оскільки вважав, що за допомогою свого сина [PERSON] придбав його за договором купівлі продажу. Разом з тим, розписка видана [PERSON] не може бути визнана такою на підставі якої особа у 1991 році могла набути право власності, оскільки відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Крім того, як встановлено судом, [PERSON] спадщини після смерті матері не прийняв, а тому у нього не було повноважень на розпорядження житловим будинком. Вказане підтверджує відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності, що є обовязковою умовою для набуття права власності за набувальною давністю. Суд звертає увагу, що позивач володів спірним житловим будинком добросовісно, оскільки протягом усього часу держава в особі уповноважених органів, а також орган місцевого самоврядування в особі Бахтинської сільської ради, не вчиняли жодних дій щодо перешкоджанню позивачу користуватися ним. Відповідач позов визнав повністю та обставину добросовісності, в даному випадку, жодним чином не оспорював. Зокрема, з довідок Бахтинської сільської ради № 559 та № 560 від 25.10.2018 слідує, що позивач володіє та користується житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Вінницька область, Мурованокуриловецький район, с. Бахтинок, вул. Жовтнева, 15, - з вересня 2000 року (а.с. 25-26). Вказану обставину підтвердили також усі допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], та [PERSON], які показали, що [PERSON] у 2000 році було сплачено сину [PERSON] [PERSON] 1000 гривень за житловий будинок по вул. Жовтнева, 15 в с.Бахтинок Мурованокуриловецького району. З цього часу позивач володіє та користується вказаним будинком та земельною ділянкою біля нього, несе всі витрати по їх утриманню. Отже, суд вважає доведеним, що [PERSON] з вересня 2000 року володів житловим будинком та господарським спорудами відкрито, тобто очевидно для всіх інших осіб, при цьому володілець ставився до цього майна як до власного (експлуатував, вживав необхідних заходів для утримання будинку та будівель в належному стані). Як уже зазначалося, спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] не має, що підтверджує обставину відсутності інших осіб, які б претендували на спірне майно. При цьому, суд враховує, що відповідно до положень п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. А згідно п. 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2017 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Отже, позивачем у повній мірі доведені усі обставини, які мають значення для справи і які в сукупності є підставою для задоволення даного позову. Враховуючи викладене, а також обставину, що відповідач не заперечує проти задоволення даного позову, і при його задоволенні не будуть порушені права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати за набувальною давністю право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 760 грн 34 коп. (а.с. 35). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у звязку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved