Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «45 ЕМЗ» про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористані відпустки, стягнення допомоги при тимчасовій непрацездатності за період перебування на лікуванні, стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди. В позовній заяві зазначено, що 11.01.2019 р. позивач отримав листа від державного концерну «Укроборонпром» після ознайомлення з яким йому стало відомо, що відповідач наказом від 13.12.2018р. № 232к, звільнив його з посади інженера з нормування праці 2-ої категорії відділу економіки та нормування праці за прогул без поважних причин з 13.12.2018р. відповідно до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Прогулом відповідач вважає відсутність позивача на роботі з 13:00 год. 12.12.2018р. до 15:45 год. 13.12.2018р. Позивач вважає незаконним наказ від 13.12.2018р. № 232к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] », оскільки він прийнятий з порушенням норм КЗпП України, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав. 01.06.2017р. позивач прийнятий на посаду інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 ЕМЗ» в порядку переведення з відокремленого структурного підрозділу «Промсервіс 45» ДП «45 ЕМЗ». В результаті дій посадових осіб підприємства, 04.06.2018 р. наказом №100к «Про звільнення [PERSON] », позивача незаконно звільнено із займаної посади. 15.06.2018р. за захистом своїх трудових прав позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області. Рішенням від 19.09.2018 р. вимоги позивача задоволено частково - стягнуто із відповідача невиплачену заробітну плату, відпускні та компенсацію. 12.12.2018 р. Вінницький апеляційний суд скасував зазначене вище рішення суду та постановив нове, яким визнав незаконним наказ ДП «45 ЕМЗ» від 04.06.2018р. №100к «Про звільнення [PERSON] з посади інженера з нормування праці другої категорії 04.06.2018р. за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України»; поновив [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії відділу економіки та нормування праці ДП «45 ЕМЗ» з 04.06.2018 р.; стягнув з ДП «45 ЕМЗ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, витрати на правничу допомогу та моральну шкоду. Засідання Вінницького апеляційного суду, як стверджує позивач, відбувалось 12.12.2018 р. з 12:00 год. до 13:00 год. Постанову суду, позивач отримав близько 15-ї години цього ж дня. З 15:00 год. 12.12.2018р. до 13.00 год. 13.12.2018 р. тривала процедура з підготовки та видачі виконавчих листів. Виконавчі листи за рішенням Вінницького апеляційного суду від 12.12.2018р. позивач отримав у Вінницькому міському суді Вінницького області 13.12.2018р. о 13:00 год. годині. На підставі виданих судом виконавчих листів. 13.12.2018 р. позивач звернувся до Замостянського відділу державної виконавчої служби в м. Вінниці ГТУЮ у Вінницької області із заявою «Про відкриття виконавчого провадження». 13.12.2018р. о 15:10 год. позивач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57918016. 13.12.2018р. о 15:45 год. позивач прибув до відповідача для поновлення на роботі. Охорона підприємства, посилаючись на розпорядження юрисконсульта підприємства [PERSON] , не дозволила позивачу увійти на територію ДП «45 ЕМЗ» для поновлення на роботі. На його численні телефонні дзвінки директор підприємства [PERSON] не відповів, а юрисконсульт [PERSON] повідомила, що сама з`явиться на прохідну заводу для допуску позивача до роботи. 13.12.2018р. близько 17-ї години [PERSON] разом з начальником відділу кадрів [PERSON] на прохідній підприємства (зовні заводського периметру), надала позивачу для ознайомлення наказ від 12.12.2018 р. №230/2к «Про поновлення на роботі [PERSON] » та повідомила, що на територію підприємства йому входити заборонено. До робочого місця позивача юрисконсульт [PERSON] не допустила, не надала підтверджуючих документів щодо заборони перебування позивача на території ДП «45 ЕМЗ». Окрім того, вказані працівники ознайомили позивача з наказом від 12.12.2018 р. №71 «Про проведення службового розслідування за фактом відсутності працівника [PERSON] на роботі». В результаті вказаних подій, з огляду на поважний вік позивача - 71 рік, його здоров`ю завдано шкоди. У зв`язку з чим, позивач змушений був звернутися до лікувальної установи, де у нього діагностовано гіпертонічний криз з подальшою необхідністю лікування. Про перебування на лікарняному позивач 14.12.2018р. повідомив телефоном начальника відділу кадрів - [PERSON] . Відповідачем ні 12.12.2018р., ані 13.12.2018р. не виконано жодної дії на виконання ст. 29 КЗпП України, щодо поновлення позивача на роботі, в тому числі не ознайомлено його під розписку з наказом № 230/2к «Про поновлення [PERSON] на роботі». Оскільки відповідач ознайомив позивача з наказом № 230/2к від 12.12.18 про поновлення його на роботі лише 13.12.2018 р. після 16-ї години, тому і фактичне поновлення позивача, може вважатися лише з моменту такого ознайомлення - з 16-ої години 13.12.2018р. Крім того, позивач зазначає, що посада, з якої 04.06.2018р. був звільнений позивач, станом на 12.12.2018р. була зайнята іншим працівником інспектором з нормування праці 2-ої категорії - [PERSON] . Таким чином, позивач не міг бути поновлений на вказаній посаді. 12.12.2018р. видано наказ №230/1.1к «Про внесення змін до штатного розпису», яким прийнято рішення ввести з 12.12.2018 р. до штатного розпису підприємства посаду інженера з нормування праці 2 категорії (0,75 штатної одиниці) у відділ економіки та нормування праці з оплатою праці в розмірі 4427,25 грн., що свідчить про прийняття позивача на нову посаду. Позивач вважає, що додатковими підставами вважати незаконним наказ від 13.12.2018р. №232к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » є те, що відповідачем, при застосуванні дисциплінарного стягнення (звільнення) також порушено вимоги ст. 149 КЗпП України «Порядок застосування дисциплінарних стягнень», а саме: позивачу не було надано можливість ознайомитись з матеріалами службового розслідування та у нього не відібрано письмові пояснення. Його не ознайомлено із правилами внутрішнього трудового розпорядку на ДП «45 ЕМЗ», а тому немає підстав трактувати відсутність позивача на роботі протягом періоду з 13:00 год. 12.12.2018р. до 15:45 год. 13.12.2018р., як прогул без поважних причин (проступок). Також позивач просить врахувати той факт, що відповідачем при обранні виду стягнення (звільнення із займаної посади) не вказано ступінь тяжкості вчиненого проступку, не визначено розмір заподіяної ним шкоди та не враховано обставини, за яких вчинено проступок та не враховано попередню роботу працівника (відсутність дисциплінарних стягнень та наявність матеріальних заохочень). Окрім того, відповідачем в порушення ч. 4 ст. 149 КЗпП України не повідомлено 13.12.2018 р. його під розписку про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади. Окрему увагу позивач звертає на те, що звільнення з роботи призвело до втрати ним звичайних життєвих зв`язків з колегами, зниження авторитету в їхніх очах, моральних страждань, нанесення шкоди його честі та гідності, а тому, він вчергове змушений витрачати додаткові зусилля для організації свого життя. Заробітна плата мала визначальне значення для позивача, як джерело забезпечення власної життєдіяльності та забезпечення родини. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, яка ухвалою суду прийнята до розгляду позивач [PERSON] просить суд: - визнати незаконним наказ ДП «45 ЕМЗ» від 13.12.2018р. №232к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » та поновити [PERSON] на посаді інженера з нормування праці 2-ої категорії відділу економіки та нормування праці ДП «45 ЕМЗ» з 13 грудня 2018 року; - стягнути з ДП «45 ЕМЗ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.12.2018р. по день винесення рішення судом у даній справі з розрахунку 215,60 грн. за 1 робочий день (станом на 23.09.2019 p. (включно) зазначена сума становить: 193 робочих дні * 215,60 грн. = 41610,80 грн.; - стягнути з ДП «45 ЕМЗ» на користь [PERSON] компенсацію невикористаної відпустки (14 календарних днів) за період з 05.06.2018р. по 12.12.2018р у розмірі 2103,64 грн.; - стягнути з ДП «45 ЕМЗ» на користь [PERSON] середній заробіток за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні за період з 13.12.2018р. по день винесення рішення судом у даній справі з розрахунку 215,60 грн. за 1 робочий день (станом на 23.09.2019р. (включно) зазначена сума становить: 193 робоча дні * 215,60 грн. = 41610,80 грн.); - стягнути з ДП «45 ЕМЗ» на користь [PERSON] 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; - винести окрему ухвалу про вчинення посадовими особами ДП «45 ЕМЗ» порушень законодавства та направити її «Укроборонпром» (органу управління) та правоохоронним органам, які за своїми повноваженнями повинні вжити заходів по усуненню виявлених судом недоліків порушень та запобігти їх повторенню. 08.02.2019 у даній справі відкрито провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Савченко І.А. вимоги уточненої позовної заяви підтримали, просили суд її задовольнити надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Додатково позивач зазначив, що підставою для винесення наказу від 13.12.2018 №232к про його звільнення слугувала доповідна записка економіста з планування 1 категорії [PERSON] від 12.12.2018 р. та акт про відсутність його на робочому місці від 12.12.2018 р. Проте постановою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2018 року у справі №127/14903/18 стягнуто компенсацію за вимушений прогул по 12 грудня 2018 року, тобто 12.12.2018 року позивач пербував у вимушеному прогулі і не повинен був з"являтись на роботу. Представник відповідача ДП «45 ЕМЗ» - Шлінчук А.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки постанову Вінницького апеляційного суду від 12.12.2020 у цивільній справі №127/1703/19 в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць було допущено до негайного виконання. Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 (справа №760/9521/15-ц), негайне поновлення на роботі передбачає обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Оскільки сторони були присутні при проголошенні даного рішення, обов`язок щодо його негайного виконання лежав, як на позивачу, який зобов`язаний був з`явитися на робоче місце для його поновлення на роботі так і на відповідачу шляхом видачі наказу про поновлення. Свідок [PERSON] (державний виконавець) суду повідомив, що вранці 13 грудня 2018 позивач звернувся до державної виконавчої служби із виконавчим листом щодо поновлення його на роботі та тягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць. В цей же день державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Боржнику ДП 45 «ЕМЗ» надано 10 днів для добровільного (самостійного) виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. 04.01.2019 державна виконавча служба отримала відомості, що [PERSON] було поновлено на роботі 12.12.2018. 16.01.2020 державний виконавець прибув до ДП 45 «ЕМЗ» разом із позивачем для внесення запису до трудової книжки, де стягувач повідомив про втрату старої трудової книжки та надав нову трудову книжку для внесення відповідного запису про поновлення його на роботі. Свідок [PERSON] (колега по роботі позивача) повіломив суду, що [PERSON] 13.12.2020 орієнтовно з 15:45 до 17:00 перебував на прохідній ДП 45 «ЕМЗ», яка знаходиться поза периметром підприємства, де у вказаний період часу заступник директора [PERSON] та начальник відділу кадрів [PERSON] ознайомлювали позивача із наказом про поновлення його на роботі та з наказом про проведення службового розслідування. Свідок [PERSON] (інженер з нормування праці ДП «45 ЕМЗ») повідомила суду, що 12 та 13 грудня 2018 року знаходилась на своєму робочому місці та виконувала свої посадові обов`язки. Свідок [PERSON] (економіст ДП «45 ЕМЗ») повідомив суду, що в його посадові обов`язки входить, зокрема, складання графіку робочого часу та складання доповідних записок про відсутність працівника на робочому місці. Юрист підприємства повідомляла його, що [PERSON] має приступити до виконання посадових обо`язків 12.12.2018 р. об 13:30, тому ним було складено доповідну записку про відсутність працівника на робочому місці. Свідок [PERSON] (начальник відділу кадрів ДП «45 ЕМЗ») повідомила суду, що робочий час позивача інженера з нормування праці 2 категорії 6 годинам, тобто 0,75 ставки, який закінчується об 14 год. 45 хв. Позивач прийшов на роботу в 15 год. 45 хв. - 16 год. Завод - режимний об`єкт, а тому позивача після закінчення робочого часу знайомили з наказом на прохідній, яка є територією заводу. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2018 визнано незаконним та скасовано наказ ДП «45 ЕМЗ» від 04 червня 2018 року № 100к про звільнення [PERSON] з посади інженера з нормування праці другої категорії 04 червня 2018 року за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП 45 «ЕМЗ» з 04.06.2018 року. Стягнуто з ДП«45 ЕМЗ» на користь [PERSON] 28890 гривень 40 копійок середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2018 року по 12 грудня 2018 року та 2000 гривень у відшкодування моральної шкоди. (а.с. 40-45, т.1) Наказом №230/2 к від 12.12.2018 «Про поновлення на роботі [PERSON] » скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 04.06.2018 р. №100к. Головному бухгалтеру [PERSON] наказано провести необхідні розрахунки. Начальнику відділу кадрів [PERSON] наказано внести запис про поновлення на роботі до трудової книжки [PERSON] та внести зміни до інших кадрових документів. (а.с. 20, т. 1) Матеріали справи не містить доказів, що позивач 12.12.2018 р. був ознайомлений з даним наказом. Відповідно до наказу № 71 від 12.12.2018 «Про проведення службового розслідування за фактом відсутності працівника на роботі» вирішено провести службове розслідування та з`ясувати причини відсутності [PERSON] на роботі. Службове розслідування провести до 13.12.2018 р. Відібрати у [PERSON] письмові пояснення з приводу його відсутності на робочому місці. (а.с.21) Відповідно до доповідної записки економіста з планування 1 категорії [PERSON] , складеної 12.12.2018 р. об 16:10 год., інженер з нормування праці 2 категорії [PERSON] не вийшов на роботу 12.12.2018 (він мав приступити до роботи об 13:00 год.) Причини відсутності невідомі.(а.с. 12) 12.12.2018 р. об 16:30 начальником відділу кадрів [PERSON] , заступником директора [PERSON] , економістом з планування [PERSON] складено Акт про відсутність працівника на роботі №2, в якому зазначено, що інженер з нормування праці 2 категорії [PERSON] не вийшов на роботу об 13:00 год. Причину відсутності на роботі не з`ясовано. (а.с. 10) 13.12.2018 о 13:30 складено Акт про відсутність працівника на роботі №3, у якому зазначається, що інженер з нормування праці 2 категорії [PERSON] не вийшов на роботу о 13:00 12.12.2018 року та цілий день 13.12.2018 року, без попередження відсутності і без поважних причин. Враховуючи, що інженер з нормування праці 2 категорії [PERSON] постійно запізнюється та часто відсутній на робочому місці, наполягаємо на його звільнені з посади. Даний акт підписали начальник відділу кадрів [PERSON] , заступник директора [PERSON] , економіст з планування 1 категорії [PERSON] (а.с. 11) Начальником відділу кадрів [PERSON] . 12.12.2018 р. 0 16 год. 00 хв. письмово запропоновано [PERSON] надати письмові пояснення, щодо його відсутності на робочому місці з 13 год. 00 хв. 12 грудня 2018 р. до 16 год. 00 хв. 13 грудня 2018 р. (а.с. 13) Матеріали справи не містять інформації про отримання даного звернення відповідачем. З письмових поясненнях [PERSON] , які він надав 13.12.2018 вбачається, що 13.12.2018 року з 9 год. він перебував у приміщенні міського суду, де отримав судове рішення та виконавчі листи. Після чого, [PERSON] звернувся до виконавчої служби, яку залишив після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження об. 14 год. (а.с. 21) Відповідно до письмових пояснень, які позивач надав 13.12.2018 на аркуші з наказом ДП 45 «ЕМЗ» №230/2к від 12.12.2018 «Про поновлення на роботі [PERSON] », 13 грудня 2018 р. об 15:45 [PERSON] не дозволи увійти на територію заводу до свого робочого місця (а.с. 20) Відповідно до наказу Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» від 13 грудня 2018 р № 232 к "Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] " звільнено [PERSON] , інженера з нормування праці відділу економіки та нормування праці 13 грудня 2018 р. за прогул (з 13:00 год. 12.12.2018 року до 15:45 год. 13.12.2018 р.) без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: доповідна записка економіста з планування 1 категорії [PERSON] від 12.12.2018 р., акт про відсутність на робочому місці [PERSON] від 12.12.2018р. (а.с. 8) 13.12.2018 року позивач звернувся до начальника Замостянського ВДВС м. Вінниці з заявами про прийняття до виконання виконавчих листів про поновлення його на роботі та виплати компенсації за вимушений прогул в розмірі місячного заробітку. Відповідно до Постанови про відкритя виконавчого провадження від 13.12.2018, старшим державним виконавцем Дячуком В.В. відкрито виконавче провадження №57918016 щодо примусового виконання виконавчого листа №127/14903/18, виданого 13.12.2018 про поновлення [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП «45 ЕМЗ» з 04.06.2018 р. та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, в розмірі місячногго заробітку, допустити до негайного виконання. (а.с. 25) Відповідно до листа начальника ВК ДП «45 ЕМЗ» [PERSON] від 13.12.2018 р. вих. №168/ВК адресованого позивачу, йому повідомлено, що 13.12.2018 року наказом від 13.12.2018 року його звільнено за прогул п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано надати трудову книжку до відділу кадрів ДП 45 «ЕМЗ» для внесення відповідних записів. (а.с. 14) Даних про отримання позивачем зазначеного листа матеріали даної цивільної справи не містять. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] , він 01.06.2017р. прийнятий на посаду інженера з нормування праці 2-ї категорії ДП «45 ЕМЗ» в порядку переведення з відокремленого структурного підрозділу «Промсервіс 45» ДП. 04.06.2018 р. позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Запис за №2 є недійсним, поновлений на попередній роботі з 04.06.2018 року. (наказ №230/2к від 12.12.2018) 13.12.2018 р. позивача звільнено у зв`язку з прогулом без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України. (наказ №232к від 13.12.18) (а.с. 47) Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 по справі за позовом Державного підприємства «45 експерементальний механічний завод» до Замостянського ВДВС м. Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області про визнання незаконною та скасування постанови, визнання дій незаконими встановлено, що рішення Вінницького апеляційного суду від 12.12.2018 про поновлення на роботі позивача (№120/1370/19-а), вважається виконаним боржником з дня видання, відповідно до законодавства про працю, наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача. Матеріалами виконавчого провадження встановлено, що не заперечувалось представником позивача, що запис до трудової книжки про поновлення на роботі внесено лише 16.01.2019. Відповідно до виписки по надходженням на картку позивача, виданої ПриватБанком 13.08.2019 за № 51В1J2L52LLBJO3M позивачу на картку 29.01.2019 перераховано 2813, 60 грн., 17.01.2019 - 30890,40 грн., 21.12.2018 - 3508,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями. (а.с. 5, 48, 49, 50,51 том 2) Відповідно до витягу з наказу від 16.04.2018 р. [PERSON] прийнято інженером з нормування праці 2-ї категорії в відділ економіки та нормування праці із 17 квітня 2018 р. (а.с. 86, т. 1) Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Частиною 2 статті 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статті, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у профспілковій спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17.06.20 у справі №521/1892 (провадження № 61-39740св18), від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16 (провадження № 61-29024св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61- 12857св18). Як вбачається з наказу Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» від 13 грудня 2018 р № 232 к "Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] ", позивача звільнено з роботи за прогул (з 13:00 год. 12.12.2018 року до 15:45 год. 13.12.2018 р.) без поважних причин на підставі доповідної записки економіста з планування 1 категорії [PERSON] від 12.12.2018 р. та акту про відсутність на робочому місці [PERSON] від 12.12.2018р. Постановою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2018 у справі №127/14903/18 стягнуто з ДП «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] 28890 гривень 40 копійок середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2018 року по 12 грудня 2018 року включно, що стновить 134 робочих днів. З наведеного вбачається, що 12 грудня 2018 - день видачі відповідачем ДП «45 експериментальний механічний завод» наказу №230/2к «Про поновлення на роботі [PERSON] » включено в період вимушеного прогулу позивача. Тому, нез`явлення на роботі [PERSON] у цей день не могло стати підставою для звільнення його з роботи за прогул без поважних причин. На підставі викладених норм права, суд бере до уваги і той факт, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Матеріали справи не містять доказів, що позивач 12.12.2018 був ознайомлений з наказом про його поновлення на роботі від 12 грудня 2018 р № 230/2 к, а коли позивач з`явився з виконавчим листом 13.12.2018 на ДП «45 експериментальний механічний завод», то відповідач фактично не допустив його до робочого місця і не надав можливість виконувати свої обов`язки. Даний факт в судовому засіданні не був спростований представником відповідача. Отже, виходячи з наведеного, суд дійшов обгрунтованого висновку, що вимога про виизнання незаконним наказу Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» від 13 грудня 2018 р. №232 к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » та поновлення [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» з 13 грудня 2018 року підлягає задоволенню, оскільки позивача поновлено на роботі в той день коли він знаходився у вимушеному прогулі, а саме: 12.12.2018, а тому нез`явлення його на роботі 12.12.2018 не можна вважати прогулом, підставою для його звільнення стали доповідна записка економіста з планування 1 категорії [PERSON] від 12.12.2018 р., акт про відсутність на робочому місці [PERSON] від 12.12.2018р., позивача не було ознайомлено з наказом від 12 грудня 2018 р № 230/2 к про поновлення його на роботі та фактично не забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Оскільки звільнення позивача 04 червня 2018 року постановою Вінницького апеляційного суду від 12.12.2018 визнано незаконним та скасовано наказ ДП «45 ЕМЗ» від 04 червня 2018 року № 100к про звільнення [PERSON] з посади інженера з нормування праці другої категорії за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України та поновлено на посаді інженера з нормування праці другої категорії ДП 45 «ЕМЗ» з 04.06.2018 року (наказ від 12 грудня 2018 р № 230/2 к), а наказом від 13 грудня 2018 р. №232 к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » його звільнено, що свідчить про те, що фактично позивач після поновлення на роботі не працював, а тому розмір середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата становить 4481,87 (лютий 2018 року) + 4357,97 (березень 2018 року) х 2 = 8839,84 /лютий (20 робочих днів), березень (21 робочий день) 2018 року «абз. 4 пункту 2 Порядку № 100»/ : 41 = 215,60. Час вимушеного прогулу з 14.12.2018 по 26.08.2020 становить 422 робочих днів /розрахунок 215,60 х 422 = 90983, 20 грн./. Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у роз`ясненнях, викладених у п. 6 звертає увагу судів на те, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 90983, 20 грн (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). Частково підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди з огляду на наступне. Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Беручи до уваги те, що звільнення позивача відбулося незаконно, відтак [PERSON] було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у порушенні його трудових прав, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, судом враховуються конкретні обставини справи: характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, а тому до стягнення підлягає розмір моральної шкоди в сумі 3000 гривень. Підстав для стягнення більшої суми моральної шкоди суд не вбачає. Позовна вимога про стягнення з ДП «45 ЕМЗ» на користь позивача компенсації за невикористану відпустку (14 календарних днів) за період з 05.06.2018р. по 12.12.2018р у розмірі 2103,64 грн., не підлягає задоволенню, зважаючи на те, що позивача поновлено на посаді, а тому підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку при звільненні немає. Щодо вимоги про стягнення з ДП «45 ЕМЗ» на користь [PERSON] середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні за період з 13.12.2018р. по день винесення рішення судом у даній справі з розрахунку 215,60 грн. за 1 робочий день суд дійшов висновку у її відмові, у зв`зку з недоведеністю. У позовній заяві позивач просить винести окрему ухвалу про вчинення посадовими особами ДП «45 ЕМЗ» порушень законодавства та направити її «Укроборонпром» (органу управління) та правоохоронним органам, які за своїми повноваженнями повинні вжити заходів по усуненню виявлених судом недоліків порушень та запобігти їх повторенню. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначеною статтею не передбачено такий спосіб захисту, як постановлення окремої ухвали. Як вбачається з ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Отже, у разі необхідності, на власний розсуд, та за внутрішнім переконанням суд наділений повноваженнями щодо реагування на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до відповідальності, тобто, винесення окремої ухвали є правом суду, а не обов`язком. Враховуючи наведене вище, та беручи до уваги, що вирішення спору судом відбувається шляхом ухвалення рішення по суті справи, суд вважає, що відсутні підстави для постановлення окремої ухвали відносно Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання незаконним наказу Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» від 13 грудня 2018 р. №232 к «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON] » та поновлення [PERSON] на посаді інженера з нормування праці другої категорії Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» з 13 грудня 2018 року, стягнення з Державного підприємства «45 експериментальний механічний завод» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 26.08.2020 р. та моральної шкоди в розмірі 3000 (три тисячі) гривень підлягає задоволенню. В решті позову слід відмовити. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України). Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, в розмірі місячного заробітку, допустити до негайного виконання. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 230 грн. 52 коп. слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial