Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Просить визнати кредитний договір ZRSWGA № 0000000002 від 09.11.2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ „Приватбанк" недійсними з часу його укладення та застосувати наслідки недійсності правочину з тих підстав, що вона як дружина не давала згоди [PERSON] на укладання такого договору. В заяві позивачка зазначила, що про існування цього кредитного договору вона дізналася в кінці 2010 року. Вона є інвалідом першої групи. Вважає, що кредитний договір є договором розпорядження майна, оскільки її чоловік виплачує щомісячно відсотки, плату за користуванням кредитом; курсову різницю, яка виникла з моменту укладання угоди та на момент виконання зобов'язання. Крім того у випадку, якщо позичальник не виконає основного зобов'язання кредитора, відбувається відчуження майна на користь кредитора в рахунок погашення заборгованості по кредиту, який згідно ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилається в позові на положення ст.. 60, 61, 65 СК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Пояснив, що банку було відомо, що у позичальника є дружина і мав би отримати її згоду на укладання [PERSON] кредитного договору. Вказаний договір стосується інтересів позивачки, оскільки в разі стягнення заборгованості за кредитом за рахунок спільного майна подружжя буде погашатися кредитна заборгованість. Доповнив, що позивачка і зі своєї пенсії погашала заборгованість по кредиту. Відповідач [PERSON] позов визнав. Пояснив, що дружина не знала про укладення ним кредитного договору. Згода від неї не отримувалася. Кредитні кошти він витратив на розвиток бізнесу та ремонт в квартирі. Представник ПАТ КБ „Приватбанк" позов не визнав з тих підстав, що вказаний кредитний договір не створює обов'язків для другого з подружжя. Крім того цей договір забезпечений іпотекою і власником предмету іпотеки є [PERSON]. Дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, [PERSON] уклав з ПАТ „Комерційний банк „Приватбанк" кредитний договір ZRSWGA № 0000000002 від 09.11.2007 року, згідно з яким Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 28000, 00 доларів США на споживчі цілі та 3900 доларів США на сплату страхових платежів (а.с. 5-8,10-11,12-13,14). Відповідно до п.7.3. договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором є квартира за адресою: [ADDRESS]. Відповідно свідоцтва про право власності на житло від 26.01.2001 року квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] ( а.с. 29). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі ( ст.. 1055 ЦК України). Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Статтею 65 СК України регулюється право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною другою вказаної статті передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначено, що положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Позивачкою не доведено, що кредитний договір укладений [PERSON] в інтересах сім'ї, а відтак даний договір не впливає на її права та обов'язки. Тому ненадання згоди [PERSON] на укладання кредитного договору не може вплинути на дійсність кредитного договору, укладеного між її чоловіком [PERSON] та ПАТ КБ „Приватбанк". Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору від сплати яких позивачка звільнена відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed