Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Черкаський приладобудівний завод про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що [PERSON] з 25.10.1989 року обіймав посаду директора Черкаського приладобудівного заводу. 12 травня 2017 року був переведений на посаду головного інженера ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод», (наказ № 6-к від 12.05.2017 року). З 2016 року підприємство, в зв`язку з нестабільним економічним станом заводу, зниженням обсягів виробництва, з метою збереження робочих місць встановлено зміни в організації виробництва і праці, а саме неповну робочу неділю і неповний робочий день, виходячи з конкретного виробничого завантаження у кожному підрозділі. Оплата праці проводиться пропорційно відпрацьованому часу або в залежності від виробітку. 12 квітня 2019 року на адвокатський запит отримано копію наказу № 27-к від 14.05.2018 року, з якого стало відомо, що з 22 грудня 2017 року головного інженера [PERSON] Андрійовича звільнено за прогул згідно ст. 40 п.4 Кодексу законів про працю України. В порушення норм трудового законодавства, фактично позивач з вказаним наказом не був ознайомлений, копія наказу та трудова книжка йому не видана, розрахунок в день звільнення не проведений. Враховуючи зміни в організації виробництва праці позивач прогулів не вчиняв. Жодних пояснень від позивача при прийнятті рішення про звільнення не відбиралося, причини за якими встановлено в діях позивача прогули з 22.12.2017 року не відомі. З 13 липня 2017 року позивач хворів та перебував на листку непрацездатності по листопад 2017 року, що підтверджується виписками з особового рахунку позивача. З грудня 2017 року в зв`язку з відсутністю виробничого завантаження позивач не виходив на роботу, що підтверджується даними особового рахунку: скорочений робочий тиждень. Позивач вважає, що наказ про його звільнення видано без законних підстав з порушенням встановленого порядку, а тому він підлягає скасуванню з огляду на наступне. Відповідно до змісту наказу № 27-к від 14.05.2018 підставою для його видання стали: службові записки виробничого директора [PERSON] від 07.05.2018 року, 08.05.2018 року, наказ № 19 від 08.05.2018 року, акт комісії від 08.05.2018 року про причини відсутності на роботі [PERSON] та лист з повідомленням від 22.01.2018 року № 2-к з запитом про причини відсутності на роботі. Таким чином, позивача звільнено за прогул в травні 2018 року з 22 грудня 2017 року. Під час видання наказу № 27-к від 14.05.2018 року «Про звільнення головного інженера [PERSON]» зазначені вимоги чинного законодавства не були дотримані. А саме: в порушення ст. 43 КЗпП України відсутня згода профспілкової організації заводу; роботодавцем пропущено встановлені законом строки притягнення до відповідальності: в порушення ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення накладено з пропущенням місячного терміну з дня виявлення проступку. Зокрема, позивача звільнено за прогул з 22.12.2017 року, лист з запитом про причини відсутності на роботі датується 22.01.2018 року. Таким чином, відповідач констатує що, на його думку, з 22.12.2017 року позивачем вчинено порушення трудової дисципліни, і принаймні 22.01.2018 року йому було про це відомо. При цьому, службові записки та акт комісії про причини відсутності на роботі складені лише 08.05.2018 року, а наказ про звільнення видано вже 14.05.2018 року; в порушення вимог ст. 149 КЗпП України відповідачем не отримано письмових пояснень від позивача, які є обов`язковою передумовою застосування дисциплінарного стягнення, не доведено жодним чином факту відсутності працівника без поважних причин; в порушення вимог ст. 47 КЗпП України позивачу не надано у день звільнення копію наказу на звільнення, належно оформлену трудову книжку та не проведено жодного розрахунку. Недотримання чітко встановленої законодавством процедури накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни порушує гарантовані законодавством права позивача. Враховуючи викладене, позивач вважає, що рішення про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України прийнято відповідачем без законних підстав, з порушенням встановленого порядку, а тому наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. А в силу приписів ст. 235 КЗпП України належним способом захисту трудових прав позивача є його поновлення на роботі та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачу копія наказу про звільнення та трудова книжка не видавалася. Про те, що його було звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул йому стало відомо лише після отримання копії наказу на адвокатський запит. Вказаний наказ отримано 12.04.2019 року, що підтверджується копією поштового відправлення (конверта) та відомостей з сайту Укрпошти. На день пред`явлення позову до суду позивач перебував у вимушеному прогулі 338 робочих днів, з 22.12.2017 року по 03.05.2019 року. З врахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, оскільки позивач не працював фактично з липня 2017 року (перебував на лікарняному), а згодом працював на умовах скороченого робочого тижня, тобто не мав заробітку не з вини працівника, розрахунок середнього заробітку проводиться виходячи з посадового (місячного) окладу, який складає 8750 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 142982,95 грн., а саме: за грудень 2017 року: 8750 грн.*5 р.д./20 р.д. = 2187,5 грн.; за січень 2018 - квітень 2019 року: 8750 грн. * 16 міс. = 140000 грн.; за травень 2019 року: 8750 грн. *2р.д./22 р.д. =795,45 грн. Просить визнати незаконним та скасувати наказ по ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» № 27-к від 14.05.2018 року «Про звільнення головного інженера [PERSON]» за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) на посаді головного інженера ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» з 22 грудня 2017 року. Стягнути з ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» (місцезнаходження: 18029, м. Черкаси, вул. 30 років Перемоги 5/1, код ЄДРПОУ 14309572) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22 грудня 2017 року по 03 травня 2019 року включно у розмірі 142982,95 (сто сорок дві тисячі дев`ятсот вісімдесят дві) гривень 95 коп., з відрахуванням із вказаної суми податків та обов`язкових платежів. Стягнути з ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» понесені суми судових витрат. 11 січня 2020 року представником позивача скеровано до суду заяву в якій зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 01.01.2020 року становить 212187,50 грн., а саме: за грудень 2017 року: 8750 грн. * 5 р.д./20 р.д.= 2187,50 грн.; за січень 2018 року - грудень 2019 року: 8750 грн. * 24 міс. = 210000 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. На попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити. Відповідачем надано суду відзив, в якому зазначено, що позивач вказує, що з 13 липня 2017 року по листопад 2017 року він хворів, а з грудня 2017 року у зв`язку з відсутністю виробничого навантаження не виходив на роботу. Поте, позивач перебував на листку непрацездатності по грудень 2017 року і повинен був приступити до виконання своїх обов`язків 22.12.2017 року. Після закінчення лікування позивач не приступив до своїх обов`язків. У зв`язку із відсутністю позивача на роботі, відповідачем було направлено лист позивачу із проханням повідомити про причини відсутності на роботі. Проте, позивач жодним чином не відреагував на даний лист. Згодом, на ім`я генерального директора було направлено службові записки, які свідчать про факт відсутності позивача на робочому місці. З даного приводу було створено комісію з питань порушення трудової дисципліни. Актом даної комісії від 08.05.2018 року було встановлено факт відсутності позивача на роботі та відсутності повідомлень про причини неявки. У зв`язку з наведеним, 14.05.2018 року відповідачем було звільнено позивача за прогул і наступного дня направлено на адресу позивача відповідний наказ. У зв`язку з неотриманням позивачем поштового відправлення, 27.06.2018 року даний наказ було направлено повторно. Позивач вказує на те, що розірвання трудового договору за прогул допускається лише за погодженням профспілкової організації, членом якої є працівник. Проте, позивач не являється членом профспілкової організації, що підтверджується довідкою від 26.06.2019 року. У січні 2018 року відповідач звернувся до позивача з листом про надання пояснень з приводу відсутності на роботі. З даного моменту відповідач намагався встановити місцезнаходження позивача і виявити проступок позивача. У травні 2018 року керівництву були надані службові записки про те, що позивач з 25.12.2017 року відсутній на робочому місці без поважних причин. Наказ про звільнення позивача було прийнято 14.05.2018 року, тобто дисциплінарне стягнення було накладене не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України). Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-280Іцсі5. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з грудня 2017 року по травень 2019 року. Для розрахунків позивачем взято посадовий місячний оклад в розмірі 8750 грн. Проте, позивачем не взято до уваги, що згідно наказів № 18-к від 20.10.2017 року та № 19-к від 18.10.2016 року на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень, виходячи з конкретного виробничого навантаження. Також, згідно з пунктами 2, 8 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем надано некоректний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Потрібно врахувати, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Проте, незважаючи на прийняття оскаржуваного наказу у травні 2018 року, позивач за власним бажанням не відвідував робоче місце з грудня 2017 року, а тому в даному випадку є некоректним визначення вимушеного прогулу через відсутність вини роботодавця. Заслухавши сторони, допитавши свідків: [PERSON] , дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що з 25.10.1989 року [PERSON] обіймав посаду директора ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод». 12 травня 2017 року відповідно до наказу № 6-к [PERSON] був переведений на посаду головного інженера ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод». Відповідно до наказів № 19-к від 18.10.2016 року, № 18-к від 20.10.2017 року ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» встановлено з 01 січня 2017 року по 31 січня 2017 року, з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року неповну робочу неділю, неповний робочий день, виходячи з конкретного виробничого навантаження в кожному підрозділі. Оплату праці при неповній робочій неділі, неповному робочому дні проводити пропорційно відпрацьованому часу або в залежності від виробітку. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. 12 квітня 2019 року на адвокатський запит отримано копію наказу № 27-к від 14.05.2018 року. Відповідно до наказу № 27-к від 14 травня 2018 року, в зв`язку з відсутністю на роботі без поважних причин в період з 25 грудня 2017 року по 14 травня 2018 року головного інженера [PERSON], на підставі службових записок виробничого директора [PERSON] від 07.05.2018 року, 08.05.2018 року, акту комісії з питань порушення трудової дисципліни про причини відсутності на роботі [PERSON] від 08.05.2018 року, звільнено з 22.12.2017 року головного інженера [PERSON] за прогул згідно ст. 40 п. 4 Кодексу законів про працю України. Підставою для прийняття даного наказу стали: службові записки виробничого директора [PERSON] від 07.05.2018 року, 08.05.2018 року, наказ № 19 від 08.05.2018 року, акт комісії від 08.05.2018 року про причини відсутності на роботі [PERSON] та лист з повідомленням від 22.01.2018 року № 2-к з запитом про причини відсутності на роботі. В службових записках виробничого директора [PERSON] від 07.05.2018 року, 08.05.2018 року доведено до відома генерального директора ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» про те, що головний інженер [PERSON] не з`являється на робочому місці з 25.12.2017 року по теперішній час, без поважних причин. Наказом № 19 від 08.05.2018 року генерального директора ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» [PERSON] створено комісію з питання порушення трудової дисципліни головним інженером [PERSON] , а саме його відсутності на роботі без поважних причин. Комісії до 09.05.2018 року скласти акт про причини відсутності на роботі головного інженера [PERSON] та подати його на затвердження. 08 травня 2019 року комісією складено акт про причини відсутності на роботі головного інженера [PERSON], в якому зазначено: в період з 13.07.2017 року по 22.12.2017 року на підприємство надходили лікарняні листи від [PERSON] . З 25.12.2017 року по теперішній час головний інженер [PERSON] до роботи не приступив і причини своєї відсутності на роботі документально не підтвердив, на телефонні дзвінки не відповідає. 22.01.2018 року було направлено рекомендований лист [PERSON] з проханням повідомити про причини відсутності на роботі, на який не було отримано жодної відповіді. Відповідно до положень п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 своєї постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Верховний Суд України в ухвалі від 19 жовтня 2011 року зазначив що законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 57 ЦПК України (згідно чинного ЦПК України ст.76). При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не лише лікарняним листом, а й довідкою медичної установи, а також показаннями свідків чи іншими доказами. З 13 липня 2017 року по листопад 2017 року [PERSON] перебував на лікарняному, що підтверджується виписками з особового рахунку позивача. З наданої копії книги фіксування лікарняних листів вбачається, що [PERSON] перебував на лікарняному з 04.12.2017 року по 22.12.2019 року. Таким чином, в судовому засідання з`ясовано, що [PERSON] був звільнений за прогул в останній день лікарняного, а саме 22.12.2017 року. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом із тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідачем не надано документального підтвердження того, що [PERSON] був відсутній на робочому місці. Відповідачем додано до відзиву, відповідно не заперечується той факт, що на підприємстві було встановлено неповну робочу неділю та неповний робочий день, виходячи з конкретного виробничого завантаження в кожному підрозділі. Доказів щодо визначення конкретного часу виходу на роботу відповідачем не надано, а тому не можливо вважати прогулом відсутність на робочому місці [PERSON] за умов встановлення неповного робочого часу без визначення конкретних умов робочого часу. Отже, встановленими судом обставинами справи підтверджено, що звільнення [PERSON] з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України проведено роботодавцем 14.05.2018 року без з`ясування обставин невиходу та відсутності позивача на роботі та без отримання пояснень від працівника щодо причин неявки на роботу, а заперечуючи проти позову відповідач не надав відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України та норм трудового законодавства доказів на підтвердження дотримання вимог закону при звільненні позивача. При цьому, встановлено, що письмові пояснення від позивача до моменту застосування дисциплінарного стягнення не отримано, акти про відмову від надання пояснень у відповідача відсутні. Згоду на звільнення профспілковий комітет не надавав. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача не можна визнати обґрунтованим та таким, що прийняте у відповідності до вимог трудового законодавства, а тому він підлягає поновленню на роботі та скасування наказу про звільнення позивача. Разом з тим, згідно із п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена та діє на підприємстві і членом якої є працівник. Пунктом 18 зазначеної постанови передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» містить роз`яснення про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1. Статтею 43 КЗпП України, яка визначає попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема п. 4 ст.40 КЗПП України, бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч.1). Данню статтею визначено, що випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. П одання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Твердження відповідача про те, що [PERSON] не являється членом профспілкової організації працівників оборонної промисловості на АТ «Черкаський приладобудівний завод» та не сплачував членські внески суд не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не подавав заяви щодо виключення його з членів профспілкової організації підприємства, на якому він пропрацював з 1989 року, не звертався до бухгалтерії підприємства з заявою щодо припинення стягнення з його заробітку членських внесків профспілкової організації. Крім того, [PERSON] не відомо про примусове виключення його з членів профспілкової організації. Заяв, які б підтверджували факт виключення [PERSON] з членів профспілкової організації представником відповідача в судовому засіданні не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. [PERSON] в судовому заперечувався факт ознайомлення його з наказом про звільнення, та наказ про звільнення не вручався. Розрахунок в день звільнення не проведений. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи той факт, що в судовому засіданні не встановлено факту вручення [PERSON] копії наказу про звільнення, та не встановлено день видачі трудової книжки, суд приходить до висновку, що [PERSON] звернувся з позовною заявою в строки встановлені КЗпП України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з вересня 2019 року працює виробничим директором на АТ «Черкаський приладобудівний завод». З позивачем перебуває в робочих стосунках. [PERSON] довгий час перебував на лікарняному. Листи непрацездатності передавалися на завод. Він особисто декілька разів намагався зв`язатися з позивачем та з`ясувати причини відсутності [PERSON] на роботі, однак позивач не виходив на зв`язок. Він разом з працівниками заводу виїжджали на місце реєстрації [PERSON] , однак останнього не застали. Після цього від підприємства [PERSON] направлялися листи з проханням повідомити причини відсутності на роботі. В травні 2018 року на ім`я генерального директора АТ «Черкаського приладобудівного заводу» була написана служба записка про відсутність [PERSON] на робочому місці з 25.12.2017 року. Пізніше був прийнятий наказ про звільнення [PERSON] . Даний наказ прийнятий відповідно до чинного законодавства. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено правило згідно з якою, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справах про поновлення на роботі обов`язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві. Разом з тим, відповідачем не подано до суду жодного з належних та допустимих доказів в підтвердження його твердження щодо прогулу [PERSON] . Таким чином, право позивача на працю, що закріплено в ст. 43 Конституції України, порушено відповідачем та підлягає захисту. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 Порядку). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Оскільки позивач фактично не працював з липня 2017 року перебував на лікарняному, тому розрахунок середнього заробітку необхідно проводити виходячи з посадового (місячного) окладу. Відповідно до листа АТ «Черкаський приладобудівний завод» розмір посадового окладу [PERSON] відповідно штатного розпису складає 8750 грн. Станом на 01.01.2020 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 212187,50 грн. (за грудень 2017 року: 8750 грн. * 5 р.д./20 р.д.= 2187,50 грн.; за січень 2018 року - грудень 2019 року: 8750 грн. * 24 міс. = 210000 грн.) Положеннями п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Відповідно до ст. 19 Конституції України, Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.(ст.79 ЦПК України) Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК). Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно із п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача та виплати йому середнього заробітку за один місяць. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат по справі суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На виконання вимог частини третьої статті 137 ЦПК України представник позивача надав суду детальний розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги, акт прийому-передачі послуг (виконаних робіт) від 02.09.2019 року, а також квитанцію від 09.09.2019 року, відповідно до якої [PERSON] сплачено 5000 грн. за надання правової допомоги, а відтак такі витрати є доведеними та підлягають до стягнення з відповідача. На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивача згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2121,87 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved