Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позов мотивував тим, що [INFO] помер [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем за заповітом після його смерті був [PERSON] , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті залишилось прийняте у спадщину після смерті [PERSON] право власності на зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є позивач, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину. Інші спадкоємці відсутні. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі він не в змозі, оскільки правовстановлюючий документ на будинок за життя спадкодавців не видавався, тому змушений звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 13.05.2021 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою витребувано: з Мурованокуриловецької державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 465/2011, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , а від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончар Ганни Володимирівни належним чином завірену копію спадкової справи № 19-2020, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Позивач в підготовче засідання не з`явився, представник позивача в поданій суду заяві справу просив розглянути у його відсутності та відсутності позивача (а.с.122). Відповідач копію ухвали від 13.05.2021 та доданих до неї матеріалів отримав 17.05.2021, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с. 45, 121). Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у с. Кривохижинці Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] (а.с. 13). При житті, 27 березня 2003 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, все те, що буде належати йому на день смерті, заповів [PERSON] (а.с. 18). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 28355 гривень. Факт належності будинку садибного типу спадкодавцеві та його вартість підтверджується, технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 23-28), оцінкою (а.с. 37), випискою з погосподарської книги (а.с. 22). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб -спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Заповітом (а.с. 18) стверджується, що спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] був [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України в редакції чинній на час відкриття спадщини). З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 465/2011, заведеної щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що 05.12.2011 рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області № 0216-2-525/2011, що набрало законної сили 16.12.2011 [PERSON] було визначено додатковий строк два місяці для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Вказану заяву останній подав 28.12.2011 та отримав 13.05.2012 свідоцтво про право на спадщину на належну спадкодавцеві земельну частку (пай) та грошовий вклад в Ощадбанку. [PERSON] померла [INFO] (а.с. 15). Таким чином, [PERSON] - єдиний спадкоємець за заповітом який в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини) прийняв спадщину після смерті [PERSON] . [INFO] в м. Київ помер [PERSON] (а.с. 14). [PERSON] належало прийняте у спадщину право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , яке він за життя, у встановленому законом порядку не оформив. Свідоцтвом про народження позивача (а.с. 17) доводиться, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] , який має право на спадкування. З копії спадкової справи № 19/2020, заведеної щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що 23.06.2020 позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Від [PERSON] 23.06.2020 надійшла заява у якій вона від прийняття спадщини відмовилася. Інші спадкоємці як за законом, так і за заповітом відсутні (а.с. 51-119). Таким чином, позивач - єдиний спадкоємець першої черги за законом, який в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Разом з тим, 27 квітня 2021 року нотаріусом [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів. Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається з характеристики будинку, господарських будівель та споруд, будинок садибного типу, господарські будівлі та споруди, які є предметом розгляду у даній справі, були побудовані з 1952 по 1954 рік (а.с. 28). Проведеним технічним обстеженням вказаної нерухомості встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації (а.с. 29). Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З виписки із погосподарської книги № 4 за 2001-2005 роки по Долинянській сільській раді № 114 від 29.03.2021 слідує, що спірний житловий будинок знаходився у власності [PERSON] (а.с. 22). Однак згідно довідки КП «МБТІ» від 02.12.2020, право власності на нього не зареєстровано (а.с. 30). Також, вказане слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 47). Земельна ділянка під вказаним будинком також перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується витягом з рішення Долинянської сільської Ради народних депутатів №24 від 15.08.1996 (а.с. 31) та списком громадян, які приватизували земельні ділянки, до нього (а.с. 32). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування право власності на садибний (індивідуальний) будинок з господарськими спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом було сплачено судовий збір в сумі 908 грн (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого ним судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved