Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач за первісним позовом») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач за первісним позовом»), в якому просила узаконити літню кухню-гараж до складу домоволодіння [PERSON], що була йому подарована згідно договору дарування 25 листопада 2005 року; визнати за [PERSON] фактичний розмір частки домоволодіння 67/100, позначеного в плані літерою «А», «Б», «Б-1»; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні горищем та огорожею, яка знаходиться поблизу літньої кухні та гаражу. [PERSON] звернувся (надалі - «Позивач за зустрічним позовом») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із зустрічним позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1 за зустрічним позовом»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2 за зустрічним позовом»), Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. (надалі - «Відповідач 3 за зустрічним позовом»), третя особа - КП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», в якому просив визнати недійсним договір дарування від 25 листопада 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в частині відчуження огорожі, зазначеної в плані цифрами 1,2, літньої кухні-сараю, зазначеної в плані літерою «Б», посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., та скасувати його державну реєстрацію в реєстрі за №4513; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні домоволодінням по [ADDRESS] шляхом звільнення подвір'я від автомобільного причепа, державний номерний знак [NUMBER] та будівельного сміття. Представник Позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зокрема, як зазначив представник Позивача, ідеальні частки домоволодіння, які були зазначені в договорах дарування від 22 грудня 2004 року (на ім'я [PERSON]) та від 25 листопада 2005 року (на ім'я [PERSON]) (зокрема, щодо того, що [PERSON] належить 65/100 домоволодіння, а [PERSON] - 35/100 домоволодіння) не відповідають реальним часткам, тобто фактичний розмір часток домоволодіння не відповідає розміру часток, що зазначені в договорах дарування. Вказана невідповідність виникла у зв'язку з тим, що при посвідченні договору дарування від 25 листопада 2005 року нотаріусом не було враховано загальної площі літньої кухні-сараю, яка подарована [PERSON], що призвело до збільшення частки домоволодіння [PERSON]. Крім того, посилаючись на наявність неприязних стосунків та постійних конфліктів між [PERSON] та [PERSON], представник Позивача за первісним позовом покликався на те, що [PERSON] чинити постійні перешкоди [PERSON] у користуванні горищем та огорожею, які входять до спірного домоволодіння, а тому просив усунути вказані перешкоди у реалізації прав співвласника. Відповідач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні з підстав необґрунтованості. Зокрема, як зазначила представник Відповідача за первісним позовом, [PERSON] не є власником літньої кухні-гаражу та огорожі, а тому вона не могла відчужувати вказані об'єкти на ім'я [PERSON]. Крім того, представником Відповідача за первісним позовом подано заяву про застосування строків позовної давності щодо вимог первісного позову та відмові в його задоволенні з цієї підстави. Обґрунтовуючи підставність зустрічного позову, Позивач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні покликалися на те, що при укладенні договору дарування від 25 листопада 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], було порушено вимоги чинного законодавства України, а тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним у відповідній оскаржуваній частині. Так, як вказала представник Позивача за зустрічним позовом, [PERSON] без введення в експлуатацію літньої кухні-сараю та належно оформленого на неї права власності подарувала її [PERSON], тобто не будучи власником цього майна. При цьому, [PERSON] не здійснювала на будівництво огорожі, ні будівництво літньої кухні-сараю. Відповідачі 1, 2 за зустрічним позовом та їх представник в судових засіданнях проти зустрічного позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні з підстав пропуску строку звернення до суду. Крім того, представник відповідачів 1,2 покликався на те, що саме [PERSON] на момент укладення договору дарування від 25 листопада 2005 року була належним власником літньої кухні-сараю та огорожі, а тому мала право на їх дарування [PERSON]. Представник Відповідача 3 за зустрічним позовом - Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., - в судовому засіданні проти вимог зустрічного позову заперечив, посилаючись на його безпідставність, та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Зокрема, як зазначив представник Відповідача 3 за зустрічним позовом, при оформленні договору дарування від 25 листопада 2005 року, нотаріусом не було порушено вимог закону в частині перевірки належності документів, які підтверджують право власності на майно, яке передавалося в дар, а також зазначив про те, що такий об'єкт, як літня кухня-сарай окремому вводу в експлуатацію не підлягав, оскільки відповідно до чинного цивільного законодавства вважається приналежністю осиної речі (житлового будинку). Третя особа - КП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», - явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Письмового відношення до заявлених позовних вимог від Третьої особи до суду не надходило. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (однокласник [PERSON]) пояснив суду, що огорожу навколо спірного домоволодіння будував [PERSON], як і розраховувався за матеріали, придбані для будівництва літньої кухні. Свідок [PERSON] (сусід сторін по справі) в судовому засіданні надав пояснення, за змістом яких всі будівельні роботи, пов'язані з будівництвом огорожі та літньої кухні здійснював [PERSON]. Свідок [PERSON] (найближчий сусід сторін по справі) пояснив суду, що станом на час, коли [PERSON] повернувся з-за кордону, літня кухня вже була поштукатурена, а огорожа - вже була збудована, вказані роботи здійснювалися [PERSON]. Заслухавши пояснення представника сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 1. Щодо позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Так, з даним цивільним позовом до суду звернулася [PERSON], заявивши позовні вимоги про узаконення літньої кухні-гаражу до складу домоволодіння [PERSON], що була йому подарована згідно договору дарування 25 листопада 2005 року; визнання за [PERSON] фактичного розміру частки домоволодіння 67/100, позначеного в плані літерою «А», «Б», «Б-1»; зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні горищем та огорожею, яка знаходиться поблизу літньої кухні та гаражу. Таким чином, фактично [PERSON] пред'явлено позовні вимоги в інтересах [PERSON]. Відповідно до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 28 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена (частини 1,2 статті 29 ЦПК України). Згідно з частинами 1,2 статті 38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Статтею 39 ЦПК України визначено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Права, свободи та інтереси особи, яка визнана безвісно відсутньою, захищає опікун, призначений для опіки над її майном. Права, свободи та інтереси спадкоємців особи, яка померла або оголошена померлою, якщо спадщина ще ніким не прийнята, захищає виконавець заповіту або інша особа, яка вживає заходів щодо охорони спадкового майна. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Перелік документів, що посвідчують повноваження представників, визначено статтею 42 ЦПК України. Так, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами: 1) довіреністю фізичної особи; 2) довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника; 3) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання. Довіреність фізичної особи, яка є суб'єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якої прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Таким чином, чинне цивільне процесуальне законодавство України передбачає конкретні випадки, за яких від імені особи до суду за захистом її порушених, невизнаних або оспорюваних прав може звертатися інша особа, і відповідні підстави такого звернення до суду повинні підтверджуватися належними документами. При цьому, відповідні підтверджені належними документами підстави звернення до суду з позовом повинні існувати станом на час звернення до суду. Так, як встановлено Судом, з даним цивільним позовом в інтересах [PERSON] [PERSON] [PERSON] звернулася 28 липня 2015 року. При цьому, як з'ясовано та встановлено Судом, станом на 28 липня 2015 року [PERSON] не видавав на ім'я [PERSON] довіреності на представництво його інтересів, зокрема, в суді. Крім того, доказів на підтвердження того, що [PERSON], як це передбачено статтею 39 ЦПК України, є законним представником [PERSON], Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. При цьому, Суд звертає увагу на те, що після відкриття провадження, вже в ході судового розгляду справи [PERSON] на ім'я [PERSON] було видано Довіреність від 12 квітня 2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] (том 1, а.с. 59), на представництво, в тому числі, інтересів в судах, з правом пред'явлення позову. Аналогічного змісту довіреність 23 березня 2016 року справи [PERSON] було видано на ім'я [PERSON] (представника [PERSON] в даній цивільній справі) (том 1, а.с. 60). В той же час, Суд звертає увагу на те, що відповідно до чинного цивільного процесуального законодавства України, особа набуває статусу позивача в цивільній справі з моменту пред'явлення позовної заяви до суду та відкриття провадження у справі, а не з моменту видачі довіреності на представництво її інтересів вже в ході судового розгляду справи. Позовної заяви з відповідними позовними вимогами [PERSON] до суду пред'явлено не було, а позовна заява, що пред'явлена [PERSON], не може вважатися позовною заявою від імені [PERSON], оскільки станом на час пред'явлення даного позову у [PERSON] процесуальних підстав діяти від імені [PERSON] не було. При цьому, наполягаючи на самостійному статусі позивача в даній цивільній справі, [PERSON] в позовній заяві, як і в судових засіданнях, не було наведено конкретних порушених саме її прав відповідачем [PERSON], як і не надано належних доказів, які б підтверджували існування таких порушених прав. За таких обставин Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову [PERSON] за безпідставністю позовних вимог. 2. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., третя особа - КП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», про визнання договору дарування недійсним та усунення перешкод у користуванні майном. 25 листопада 2005 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровуваний) було укладено Договір дарування частини домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. (том 1, а.с. 4), відповідно до якого Дарувальник подарувала, а Обдаровуваний прийняв в дар 35/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що розташоване в місті Івано-Франківську з відповідною частиною господарських будівель та споруд. По заяві власника відчужується: в літері А на першому поверсі 1/2 тамбура 1 пл. 1,9 кв.м; 1/2 сходів 1а пл. 5,0 кв.м.; коридор 1-1 пл.4,9 кв.м.; кухня 1-2 пл. 16,9 кв.м; житлова 1-3 пл. 25,0 кв.м.; житлова 1-4 пл. 17,2 кв.м.; ванна 1-5 пл. 5,5 кв.м.; вбиральня 1-6 пл. 2,8 кв.м; загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., балкон, 1/2 огорожі №1, №2, літера «Б» літня кухна-сарай. На думку [PERSON], при укладенні вказаного договору дарування було порушено вимоги закону, а тому вказаний договір у частині дарування огорожі та літньої кухні-сараю підлягає визнанню недійсним. Заперечуючи проти зустрічного позову, відповідачі 1,2 за зустрічним позовом покликалася на пропуск [PERSON] строку звернення до суду з даним позовом, як на підставу відмови в задоволенні позовних вимог. Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини 3,4,5 статті 267 ЦК України). Статтею 268 ЦК України визначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв". Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (стаття 260 ЦК України). Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом. Так, як встановлено Судом, з даним зустрічним цивільним позовом [PERSON] звернувся до суду 18 листопада 2015 року (про що свідчить відповідний реєстраційний напис на першій сторінці позовної заяви). При цьому, як встановлено Судом, оскаржуваний за зустрічним позовом договір дарування було укладено 25 листопада 2005 року. Таким чином, до суду з даним зустрічним цивільним позовом позивач звернувся з пропуском встановленого законом строку позовної давності у три роки. При цьому, в ході розгляду даної цивільної справи позивачем за зустрічним позовом не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що він не знав або не міг дізнатися про існування оскаржуваного договору раніше. При цьому, в судовому засіданні сторони підтвердили той факт. Що вони протягом тривалого періоду часу проживають в одному будинку (на різних поверхах), з приводу користування будинком, при будинковою територією та допоміжними приміщеннями у них виникають постійні конфлікти, що свідчить про те, що обидві сторони обізнані та повинні бути обізнаними з правовими підставами проживання в одному будинковолодінні. Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності [PERSON] в ході розгляду справи не наведено, а Судом таких обставин не встановлено. Отже, станом на 18 листопада 2015 року (час звернення до суду із зустрічним позовом) позовна давність за позовними вимогами за зустрічним позовом в частині визнання недійсним договору дарування в частині та скасування його державної реєстрації сплила, а підстави для поновлення строку позовної давності відсутні. Вищевказане є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом в цій частині з підстав пропуску строку позовної давності. В контексті вищезазначеного, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Згідно практики Європейського суду з прав людини (пункт 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України»), яке є обов'язковим на території України, строк давності забезпечує правову визначеність та захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які вкрай важко спростувати, та дозволяє запобігти несправедливості, що може виникнути внаслідок рішень щодо подій, що мали місце у далекому минулому, та на підставі доказів, що з часом стають неналежними та недостатніми). Суд також звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у приватно-правових відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог процесуального закону визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Таких обставин Суду наведено не було і Судом таких обставин не встановлено. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні домоволодінням по [ADDRESS] шляхом звільнення подвір'я від автомобільного причепа, державний номерний знак [NUMBER] та будівельного сміття, Суд звертає увагу на те, що належних доказів перебування даного автомобільного причепа на подвір'ї спірного домоволодіння, а також знаходження там будівельного сміття, Суду надано не було, а, відтак, в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 28, 38, 39, 42 ЦПК України, ст.ст. 256-268 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed