Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

17.10.2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] і просить постановити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втаритили право на користування житловим будинком по [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 19 вересня 2019 року у [PERSON] він придбав домоволодіння [ADDRESS] . На момент укладення договору купівлі-продажу нерухомості в житловому будинку були зареєстровані відповідачі, які пообіцяли йому, що після укладення договору припинять свою реєстрацію за місцем проживання, однак до сьогоднішнього дня цього не зробили. До моменту укладення договору [PERSON] вже два роки із сім`єю проживав у будинку, а відповідачі, забравши усі свої речі - виїхали. Де вони проживають на даний час йому не відомо. Зазначає, що не може продати вказаний будинок через реєстрацію у ньому місця проживання сторонніх осіб, тобто не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, крім того, не може оформити субсидії, повинен сплачувати комунальні послуги за осіб, що в будинку не проживають. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак його представником - [PERSON] подано заяву, в якій просить проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду судового засідання через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не повідомили причини неявки, ними не подано відзив на позов. У зв`язку з тим, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Тому зі згоди позивача, яка викладена у заяві, суд ухвалює заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для її вирішення. Позов підставний і підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Судом встановлено, що згідно копії Договору купівлі-продажу від 19 вересня 2019 року - [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться по [ADDRESS] (а.с. 6-7). Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.09.2019 року - [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку, який знаходиться по [ADDRESS] . (а.с.8). Відповідно до довідки № 1373 від 04.10.2019 року, виданої Більшівцівською ОТГ - [PERSON] разом із дочкою, [PERSON] , та сином, [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин [PERSON] № 53 від 04.10.2019 року - в житловому будинку по [ADDRESS] проживають: [PERSON] (позивач), його дочка та син (а.с.10). Вирішуючи позов, суд погоджується з доводами позивача про те, що він не може здійснити своє право власності і розпорядитися належним йому майном, так як в належному йому житлі залишилися зареєстрованими відповідачі. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Об`єкт права власності (спірний житловий будинок ) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни, які мають у приватній власності квартиру чи житловий будинок, мають право користуватися помешканням для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Проживання та реєстрація сторонніх осіб в житловому будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення члена сім"ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі не належать до членів сім`ї позивача. Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом не завдасть істотної шкоди їх інтересам та не порушить їхні права. Спірне житло не є власністю відповідачів та належить в цілому позивачу [PERSON] . Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання [PERSON] та [PERSON] у спірному житлі понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні ЦПК України доказами відповідачами не доведено, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову. На підставі наведеного, ст.ст. 317, 319, 405 Цивільного кодексу України, ст. 72 ЖК України,

Outcome: approved