Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку, зняття з реєстрації та визнання їх такими, що втратили право користування будинком (а.с. 3-5 т.1). Поданий позов обґрунтовує тим, що він у передбачений законом спосіб, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, 05.05.2017 року набув право власності на будинок в якому проживають відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Договір укладено з [PERSON]. Проживання відповідачів у належному позивачу будинку створює йому перешкоди у користуванні, володіння та розпоряджанні своєю власністю. У добровільному порядку відповідачі відмовляються виселятись та знятись з реєстрації, у зв'язку з чим позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх порушених прав. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проти позову заперечували, оскільки вважають, що [PERSON] у незаконний та непередбачений законом спосіб оформив права власності на будинок в якому вони проживають та який у подальшому він фіктивно продав своєму родичу - [PERSON]. У свою чергу [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову (а.с.39 т.1). [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача та визнання права власності на спірне майно (а.с.1-8 т.2). Зустрічний позов об'єднано з первісним позовом ухвалою суду 11.09.2017 року (а.п.52 т. 2). Третя особа без самостійних вимог: [PERSON], залучена до участі у справі ухвалою суду із занесенням до журналу/протоколу судового засідання 28.11.2017 року (а.с.169 т.1). Поданий зустрічний позов [PERSON] обґрунтовується тим, що [PERSON], який продав спірний будинок своєму родичу [PERSON], не являється кровним родичем його сім'ї, а є сином від першого шлюбу громадянки [PERSON] (померла [INFO]), яка 18.05.1989 року уклала шлюб з його рідним братом [PERSON] (помер [INFO]). Усиновленим його братом він не був, а тому брат був йому тільки вітчимом. [PERSON] став власником житлового будинку в [ADDRESS] на підставі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 25.06.2014 року по справі № 299/1844/14-ц, яким за ним в порядку спадкування було визнано право власності на спадкове майно, яке рішенням Апеляційного суду Закарпатської області 10.05.2017 року скасовано, а у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. В свою чергу [PERSON], будучи належним чином повідомленим та освідомленим, що його право на спірний будинок оспорюється в суді апеляційної інстанції, за п'ять днів до апеляційного розгляду продає житловий будинок у якому постійно проживають: [PERSON] з дружиною [PERSON], своєю донькою [PERSON] та онуком [PERSON]. Спірний будинок позивачу за зустрічним позовом залишився у спадок від батьків за наступних обставин. Так, [PERSON] народився і виріс у батьківському житловому будинку в [ADDRESS], з народження і на даний час проживає в даному житловому будинку разом з своєю родиною, що підтверджується письмовими доказами та може бути підтверджено показами численних свідків - сусідів. Житловий будинок належав його батьку [PERSON], який помер [INFO], де він проживав з моєю матір'ю [PERSON], яка померла [INFO], та вони мали семеро дітей: [PERSON], 1934 року народження, який на даний час помер, [PERSON], 1936 року народження, яка на даний час померла, [PERSON], 1941 року народження, який на даний час помер, [PERSON], 1944 року народження, який на даний час помер, [PERSON], 1947 року народження, який не проживає в спірному будинку давно, проживає в Іршавському районі Закарпатської області, [PERSON], 1949 року народження, яка не проживає в спірному будинку та [PERSON] - мене і позивач за зустрічним позовом в якому він з народження проживає. Житловий будинок належав [PERSON] на підставі даних які заінтересовані особи не встигли знищити в інтересах [PERSON] в інвентарній справі, а саме: титульної сторінки інвентарної справи, де власником зазначено [PERSON], але чомусь «[PERSON]» перекреслено та написано «[PERSON]»; ескізу за 1983 рік, де власником вже зазначений [PERSON]; зведеного оціночного акту по домоволодінню, де власником житлового будинку зазначено [PERSON]; зведеного акту вартості будівель та споруд, де власником зазначено [PERSON]. З часу смерті батьків позивач за зустрічним позовом одноособово володіє спірним будинком більше 35 років, тобто з 1982 року. Житловий будинок належав позивачу за зустрічним позовом з моменту прийняття спадщини і стороння особа, [PERSON], не мала права його відчужувати, а тому фактично спірний будинок внаслідок протиправних дій останнього вибув з його власності не з його волі. У зв"язку з чим, [PERSON] просить визнати за ним право власності на спірний будинок та витребувати його від відповідача [PERSON], як добросовісного набувача. Представник [PERSON] - [PERSON] проти зустрічного позову заперечував. Подане заперечення обґрунтовував тим, що спірний житловий будинок на час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] належав його довірителю. На час укладення даного договору будь-яких обмежень у вигляді - арешту, обтяжень, іпотеки, застави, тощо не існувало. Договір укладено у передбачений законом спосіб та з дотриманням усіх передбачених вимог ЦК України. Позивач за зустрічним позовом не надав жодних документів, які б підтверджували його право власності станом на 05.05.2017 року (час укладення договору купівлі-продажу). Відтак [PERSON] є добросовісним набувачем і власником спірного житлового будинку, підстави для витребування з його володіння відсутні. Крім цього, позивач за зустрічним позовом не надав суду належних й допустимих доказів, які б підтверджували належність на праві власності спірного житлового будинку його покійному батькові на час його смерті [INFO] та матері [PERSON] (померла [INFO]), підтвердження володіння [PERSON] з 1982 року та реєстрації права власності за ним. [PERSON] про розгляд справи апеляційним судом, яким було скасовано рішення суду першої інстанції про визнання за його довірителем права власності на спірний будинок, повідомлений не був. За адресою на яку надсилались судові повістки його довіритель не проживає, судові повстки не отримував. Представник [PERSON] - адвокат Дидинська Б.М. також проти зустрічного прозову заперечувала, у його задоволенні просила відмовити, оскільки докази на які позивач посилається за зустрічним позовом є неналежними. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], які значаться у актах та заявах не підтвердили в судовому засіданні обставини вказані у цих документах (а.с.31-34 т.2). Крім цього, договір купівлі-продажу спірного будинку укладений між [PERSON] та [PERSON] у законний спосіб. Позивачем за зустрічним позов не наведено жодну з обставин, передбачену ст. 388 ЦК України для витребування від її довірителя нерухомого майна. Також у матеріалах цивільної справи та інвентарної справи відсутні дані, які б підтверджували право власності позивача на спірне майно. Також, на її думку [PERSON] та [PERSON] є різними людьми. Відповідне рішення суду відсутнє. Відсутні дані про те, що будинок побудований на відведеній для цієї мети земельній ділянці, про будівельний паспорт. Місце реєстрації проживання позивача [PERSON] є інше ніж те, де знаходиться спірний будинок. В судовому засіданні вирішено клопотання сторін, зокрема, про допит свідків, витребування доказів, заслухано пояснення свідків та сторін, їх представників, досліджено письмові докази на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень. За наслідками суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.6-7 т.1). Відповідно до якого [PERSON] купив від [PERSON] даний житловий будинок за 49 592 гривень. Цього ж дня між ними укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за згаданою адресою (а.с.8-9 т.1). У житловому будинку проживають відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що визнається сторонами та стверджується відомостями з ВГІРФО про зареєстроване місце проживання: [PERSON], [PERSON] (а.с.30,31,32). Зареєстроване місце проживання [PERSON] є відмінним від фактичного місця проживання з 22.11.2006 року, що стверджується відомостями з ВГІРФО (а.с.29). Суд констатує, що у відповідності до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст. 391 ЦК України. Суд погоджується з твердженням позивача за первісним позовом про те, що закон не передбачає у випадку зміни власнику будинку перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника. Так, ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Поряд з цим посилання позивача на дану норму Закону є безпідставним, а обраний ним спосіб захисту шляхом звернення до суду з вимогами про виселення відповідачів, визнання їх такими, що втратили право користування будинком, зняття їх з реєстрації, у даному випадку судовому захисту не підлягає з наступних мотивів. Як встановлено судом, продавець [PERSON] за згадуваним договором купівлі-продажу від 05.05.2017 року не є та не був членом сім'ї відповідачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які і їх родичем. Також [PERSON] не був тією особою, яка визначала та погоджувала відповідачам: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] порядок та спосіб користування спірним будинком. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] утворювали сім'ю в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, проживали та користувались спірним будинком задовго до реєстрації місця проживання в ньому [PERSON] (а.с.33). Останній фактично зареєстрованим значиться з 15.08.1994 року та з цими особами сім'ю не утворював (а.с.33). Також останній набув право власності, фактично на майно, яке йому та членам його сім'ї не належало, на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано судом апеляційної інстанції 10.05.2017 року (а.с.25-27, 29-30 т.2). Фактично за 5 днів до судового засідання суду апеляційної інстанції [PERSON] відчужив 05.05.2017 року набуте спірне майно позивачу за первісним позовом [PERSON] Як зазначається сторонами та ними не оспорюється, що [PERSON], [INFO], є сином від першого шлюбу громадянки [PERSON] (померла [INFO]), яка 18.05.1989 року уклала шлюб з рідним братом [PERSON] [PERSON] (останній помер [INFO]). [PERSON] з часу укладення його матір'ю шлюбу з братом [PERSON] і до 2000 року проживав з ними у прибудові спірного житлового будинку, а з 2000 року і дотеперішнього часу фактичне його місце проживання є іншим від зареєстрованого. Суд визнає доведеним, що [PERSON] народився і виріс у батьківському житловому будинку в [ADDRESS], з народження і на даний час проживає в даному житловому будинку разом з своєю родиною, що підтверджується письмовими доказами та показами свідків допитаних в судовому засіданні [PERSON], [PERSON] Та обставина, що зареєстроване місце проживання [PERSON] змінилось 28.09.2006 року, на виниклі між сторонами правовідносини не випливає, у зв'язку з чим посилання представників [PERSON] та [PERSON] на цю обставину є безпідставним. Житловий будинок в [ADDRESS] належав батьку позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON], який помер [INFO], де він проживав разом зі своєю сім'єю. Право власності житловий будинок в [ADDRESS] [PERSON] підтверджується матеріалами інвентарної справи, зокрема, на титульній сторінці інвентарної справи власником зазначено [PERSON]. Не застережене виправлення на «[PERSON]», суд не приймає, оскільки вважає, що таке виправлення мало місце з метою викривлення дійсних обставин справи та відповідних правовідносин; ескіз за 1983 рік, де власником вже зазначений [PERSON]; зведений оціночний акт по домоволодінню, де власником житлового будинку зазначено [PERSON]; зведеного акту вартості будівель та споруд, де власником зазначено [PERSON]. Заперечення представників [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON], як і [PERSON] є різними особами, суд відхиляє, внаслідок мовного діалекту, який має місце на території Виноградівського району (Закарпатська область), особливостями транслітерації з угорської на українську мову та констатує, що [PERSON] є одна й та сама особа. Належність житлового будинку [PERSON] також підтверджується архівним витягом - протоколом засідання виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих від 28.09.1951 року, з якого вбачається, що вже в 1951 році він був власником 4/10 частини даного житлового будинку. Згідно акту виконавчого комітету Виноградівської міської ради № 298 від 04.05.2017 року до дня смерті [PERSON], який помер [INFO], він був зареєстрований в [ADDRESS], проживав до дня смерті в [ADDRESS] разом з: [PERSON], 1915 року народження - дружина, [PERSON], 1949 року народження - дочка, [PERSON], 1952 року народження - син та [PERSON], 1947 року народження - син (а.с11, 32 т.2) Згідно акту виконавчого комітету Виноградівської міської ради № 278 від 04.05.2017 року на день смерті [PERSON], яка померла [INFO], вона була зареєстрована за адресою [ADDRESS], проживала до дня смерті в [ADDRESS] разом з: [PERSON], 1952 року народження - син, [PERSON], 1957 року народження - невістка, [PERSON], 1975 року народження - внучка, [PERSON], 1979 року народження - внучка (а.с.31 т.2). Заперечення представників [PERSON] та [PERSON] про те, що ці акти не є належними доказами в силу ст. 77 ЦПК України, суд відхиляє, оскільки обставини, які б вказували на те, що такі докази отримані з порушення, відповідно до ст. 78 ЦПК Укоаїни, що тягне за собою визнання їх недопустимими судом не встановлено. Досліджені докази узгоджуються у своїй сукупності з показами свідків та сторін, які допитані в судовому засіданні ([PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON].) (а.с.166-186 т.1). Таким чином, спірний житловий будинок є спадковим майном, яке залишилось після смерті [PERSON] та [PERSON] і спадщину після них фактично прийняв - [PERSON], володіє даним житловим будинком з 1982 року, тобто понад тридцять п'ять років. Спадкове майно - житловий будинок в [ADDRESS] належав [PERSON] з моменту прийняття ним спадщини і стороння особа [PERSON] не мав права його відчужувати, а тому фактично спірний будинок внаслідок протиправних дій останнього вибув з власності [PERSON] не з його волі. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч.1 ст.529 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.548 Цивільного кодексу Укрїнської РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.1 ст.388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.25 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до п.26 вище вказаної постанови, до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Відповідно до правового висновку ВСУ по справі № 6-136 цс 12 від 21.11.2012 року правове значення для вирішення спору про витребування майна з володіння добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України) має встановлення судом факту вибуття майна з володіння власника, поза його волею, а не з володіння особи, яка відчужила спірне майно на користь добросовісного набувача. Судом встановлено факт, що спірний будинок вибув з володіння власника - позивача по справі за зустрічним позовом, поза його волею, а не з володіння особи, яка відчужила спірне майнона користь добросовісного набувача. За змістом ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до ч.4 ст.344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, а у відповідності до ч.2 вказаної статті особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Як встановлено судом, позивач за зустрічним позовом фактично володіє спірним майном понад 35 років, сплачує всі комунальні послуги, податок на землю, тощо. Дані обставини додатково підтверджується відповідними квитанціями, платіжними повідомленнями, страховими свідоцтвами на ім'я [PERSON] (а.с.98-132 т.1). За встановлених в судовому засіданні обставин, первісний позов до задоволення не підлягає, а зустрічний позов підлягає до повного задоволення. Судові витрати понесені позивачем за зустрічним позовом в сумі 1280 гривень на підставі п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача [PERSON] В частині судових витрат, які поніс [PERSON] (позивач за первісним позов), враховуючи, що у задоволенні його позову відмовлено, такі витрати покладаються на нього, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved