Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

11 вересня 2018 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 236170 грн., що складається з 155650 грн. суми заборгованості 5962 грн - 3 % річних та відсотків 74558 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 лютого 2017 року [PERSON] під розписку позичив гроші у розмірі 5700 доларів США із зобов`язанням повертати щомісячно 400 доларів США. [PERSON] у період березень-квітень 2017 року повернув 200 доларів США. Відповідач свої зобов`язання не виконав в повному обсязі, на письмову вимогу про повернення позики не реагує, відповідно позивач зазначає, що має право на відшкодування 3 % річних в сумі 5962 грн. та відсотків в розмірі 7455 грн. Уточнивши свої позовні вимоги представник позивача у письмовій заяві по суті спору від 20.03.2019 року позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 5725,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 155498,83 грн., яка складається з 5500 дол. США , що за курсом НБУ еквівалентно 149384,40 грн. та 225,12 дол.США, що за курсом НБУ еквівалентно 6114,43 грн. - три відсотки річних. У письмовому відзиві від 26.02.2019 року представник відповідача зазначила, що позовна вимога про стягнення 5962 грн. - 3% річних є безпідставною та задоволенню не підлягає, оскільки станом на дату подання позову до суду відповідач не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки вимоги про повернення коштів не отримував. Окрім того зазначила, що виконання грошового зобов`язання повинно виконуватись у валюті у якій отримано позику, відповідно 3 % річних повинні нараховуватись теж у валюті в якій отримано позику. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя та просив позов задоволити з підстав, які в ньому наведенні, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 20.03.2019 р. та долученому до заяви розрахунку заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні визнав частково вимоги, а саме не заперечив проти заборгованості по розписці в розмірі 5500 доларів США, однак заперечив проти стягнення 3% річних, як безпідставно нарахованих, стверджує, що вимогу про повернення коштів відповідач не отримував, йому стало відомо про таку вимогу з моменту отримання позову. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вирішуючи справу суд враховує, що представник позивача на підтвердження вимог довірителя надала для огляду в судовому засіданні відповідний оригінал розписки, складений відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено з матеріалів справи позивач звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, зокрема 12 липня 2018 року позивачем було направлено письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів в сумі 5500 доларів США, що підтверджується накладною, фіскальним чеком, описом рекомендованого листа (а.с.6). Однак жодного доказу про вручення вимоги відповідачу суду не було надано. Як вбачається з відомостей на сайті Укрпошти по номеру накладної, поштове повідомлення не було вручене адресатові. Як зазначає представник відповідача, про вимогу позивача, сторона дізналася лише під час ознайомлення з матеріалами справи, зокрема 06.02.2019 р. при отриманні представником відповідача позовної заяви з додатками, про що свідчить розписка на довідковому листі до справи. Однак, відповідач грошові кошти не повернув. Про неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення грошових коштів також свідчить наявність боргового документа (розписки) саме у кредитора - [PERSON] , яка надала її для огляду в судовому засіданні. Таким чином, оскільки відповідач на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу, та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що склали відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови. Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач виконав лише частково, що не заперечується та не спростовується сторонами, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5500 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. В даному випадку позивач заявив вимогу лише про стягненння трьох процентів річних від суми заборгованості за весь час прострочення. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Враховуючи встановлені обставини по справі суд не погоджується з розрахунком 3% річних надану позивачем. Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5500 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, коли особа дізналася про вимогу, а саме 07.02.2019, до дня ухвалення судового рішення, що становить 205 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 5500 доларів США х 205 днів х 3 : 100 : 365 = 92,67 доларів США. Відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме 5597,67 доларів США. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Що стосується еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Зазначене наголошується і у висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному в постанові від 16.01.2019 р. по справі №373/2054/16-ц. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов"язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Заявлені позовні вимоги в частині розподілу між сторонами судових витрат підлягають до вирішення на підставі ст. 141 ЦПК України. Станом на 30 вересня 2019 року Нацбанк встановив такий курс валют 24,08 грн. Таким чином, беручи до уваги, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позову пропорційно до задоволених вимог, що становить 1346,71 грн. в еквіваленті на національну валюту, згідно курсу НБУ на день винесення рішення судом (розрахунок 5592,67 х 24,08 * 1 % = 1346,71 грн.).

Outcome: partial