Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

[PERSON], (Позивач) звернулась до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] (Відповідачі), який в подальшому уточнила. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19. 08. 2000 року був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON]. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка проживає з матір'ю. 18 грудня 2001 року, а саме в період сумісного життя, за спільні сімейні кошти подружжя [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, придбало трьохкімнатну житлову квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу квартири був зареєстрований в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 28.12. 2001 року, запис в книзі : 126П, стор. 172, запис 172. В договорі купівлі-продажу власником житлової квартири зазначений відповідач [PERSON] Загальна площа квартири - 61,9 кв. метрів, житлова площа - 43,6 кв. метрів. Згідно висновку незалежної експертної оцінки, вартість житлової квартири складає 65412 грн. 28.11.2011 року шлюб подружжя [PERSON] розірваний. Позивач [PERSON] вважає, що їй, як дружині, належить 1/2 частка в житловій квартирі і просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], одночасно просила про вселення її у вищезазначену квартиру. 07 жовтня 2013 року, відповідач [PERSON] подарував житлову кватиру [ADDRESS] матері [PERSON]. Договір дарування складений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276 від 07.10. 2013 року. Реєстраційний номер: 173380212218. Запис про право власності: № [NUMBER] від 07.10. 2013 року. У зв'язку з тим, що нотаріально засвідченої згоди на вчинення правочину відповідач [PERSON] від позивача не отримував, позивач просить договір дарування житлової квартири між [PERSON] та [PERSON] визнати частково недійсним, а за нею визнати право власності на ? частину квартири та вселити її в квартиру. Крім того, 17 вересня 2004 року за сумісні кошти повивач з [PERSON] придбали гараж [ADDRESS]. Власником гаражу зазначений відповідач [PERSON] Ринкова вартість гаражу складає 60 000 гривень тому просила суд визнати за нею ? частку гаражу [ADDRESS]. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2016 року закрито провадження 2/210/19/16 у цивільній справі № 408/9030/12 в частині вимог до [PERSON] про визнання за [PERSON] , 1/2 частини гаражу [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача Прокопенко Н.В. позов підтримала в повному обсязі і пояснила, що 19 серпня 2000 року [PERSON] зареєстрували шлюб, житлову квартиру [ADDRESS] вони придбали через рік, а саме 18 грудня 2001 року, за 2000 грн., про що зазначено в договорі купівлі-продажу житлової квартири, тобто придбали спірну квартиру в період сумісного життя за спільні кошти. На протязі 10 років подружжя проживали у вищезазначеній квартирі, 28.11.2011 року їх шлюб був розірваний. В 2012 році [PERSON] звернулася до суду про розподіл майна подружжя і тільки в 2016 році їй стало відомо, що відповідач [PERSON], без її нотаріально засвідченої згоди на вчинення правочину - договору дарування, подарував спірну житлову квартиру матері [PERSON] Договір дарування був складений 07.10. 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276, тому просить договір дарування між [PERSON] та [PERSON] визнати частково недійсним, а за нею визнати право власності на 1/2 частину житлової квартири та вселити її в квартиру, так як [PERSON] замінила замки та перешкоджає проживанню в спірній квартирі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що саме вона подарувала сину [PERSON] на весілля житлову квартиру [ADDRESS], про що повідомила невістку, яка погодилася з даруванням, тому ні позивач, ні дитина не були зареєстровані в спірній квартирі, позивач не сплачувала комунальні платежі, не купувала меблі в квартиру, коли в ній проживала. Відповідач [PERSON] заперечує проти вселення [PERSON] в спірну квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також пояснив, що спірну квартиру подарувала його мати, що мати їм допомагала грошима, купувала меблі, тому він 07. 10. 2013 року подарував квартиру матері, яка проживає в м. Дніпро. Треті особи до суду не з'явилися, просили розглядати справу у їх відсутність. Служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради просила задовольнити позов [PERSON] Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 19.08.2000 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO], яка проживає з матір'ю [PERSON] (т.1, а.с.22-23). Згідно договору купівлі-продажу серії [NUMBER] від 18 грудня 2001 року [PERSON] придбав квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за 2000,00 грн. (т.1, а.с.20). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (т. 1, а.с.24). Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 07 жовтня 2013 року, [PERSON] подарував [PERSON] житлову кватиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що Договір дарування житлової квартири був укладений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276 від 07.10. 2013 року за реєстровим номером: 173380212218. Запис про право власності зроблена 07.10. 2013 року, номер запису: [NUMBER] (т. 2 а.с.124,151). Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; однак якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Крім того, пунктом 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірна квартира набута у власність відповідачем [PERSON] у 2001 році, то при вирішення питання щодо спільної сумісної власності подружжя суд керуєтьсявідповідними положеннями КЗпШС. Згідно ч. 1 ст. 22 КпШС УРСР (який був чинний на момент придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 статті 28 КпШС УРСР було передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В ході судового розгляду не надано доказів, що спірна квартира є виключною власністю одного з подружжя. Таким чином, квартиру за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована на [PERSON], [INFO], Договір купівлі - продажу квартири був зареєстрований в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 28.12. 2001 року, запис в книзі: 126П, стор. 172, за реєстровим № 172, набуто за час шлюбу з [PERSON].. Оскільки спірна квартира придбана за час шлюбу між сторонами у справі, у 2001 році, суд з урахуванням норм КЗпШС, приходить до висновку про задаволення позовних вимог в частині визнання житлової квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] ([INFO], р.н.о.к.п.п. [NUMBER]) та [PERSON] ([INFO], р.н.о.к.п.п. [NUMBER]) із визначенням рівних часток за кожним - по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності об"єкта нерухомого майна. Відносно позовних вимог щодо визнання частково недійсним договору дарування 1/2 частини житлової квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], 07.10.2013 року посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. за реєстраційним номером : 1276, запис про право власності: № [NUMBER] від 07.10.2013 року, номер об'єкта нерухомого майна: 173380212218 ; усунення перешкод у користуванні житловою квартирою [ADDRESS] та вселенні [PERSON] з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO] , в квартиру [ADDRESS] суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу, відповідач без згоди своєї колишньої дружини уклав договір дарування спірної квартири, вважаючи її такою, що належить йому на праві приватної власності. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (чч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України). За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до висновку про оцінку майна № 82 від 07.05.2015 року, ринкова вартість об'єкта оцінки - трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] складає 65412,00 грн. (шістдесят п'ять тисяч чотириста дванадцять гривень 00 коп.) (т.2, а.с. 92-93). Згідно висновку незалежної оцінки ТОВ «Укрспецекспертиза» від 20.09.2013 року, вартість об'єкта оцінки -квартири № 92, в житловому будинку № 31а, загальною площею - 61,9 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] складає без ПДВ - 118740,00 грн. (сто вісімнадцять тисяч сімсот сорок гривень 00 коп.) (т. 2, а.с. 160-170). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що 07 жовтня 2013 року, відповідач [PERSON] подарував житлову кватиру [ADDRESS] матері [PERSON]. Договір дарування складений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276 від 07.10. 2013 року. Реєстраційний номер: 173380212218. Запис про право власності: № [NUMBER] від 07.10. 2013 року (т. 2 а.с. 124). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд зауважує, що за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом .Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Отже, згода одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вказані правова позиція висловлена ВСУ у постановах від 22 лютого 2017 року за № 6-17цс17, від 30 березня 2016 року за № 6-533цс16, та є обов"язковою для застосування в силу положень ст. 370-1 ЦПК України. Судом встановлено, шо на час укладання спірного договору дарування між відповідачами у справі ([PERSON] та [PERSON].) позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували, оскільки шлюб було розірвано в 2011 році. Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, на момент укладання спірного договору [PERSON] подав до суду свій паспорт нотаріусу, де були відсутні відмітки про реєстрацію шлюбу, , довідку з місця реєстрації, з якої вбачається, що окрім [PERSON] у спірній квартирі ніхто не зареєстрований, а також заяву, в якій підтвердив нотаріусу, що квартира є його особистою власністю (Т. 2, а.с. 150-159) Та обставина, що спірний договір укладено в період провадження справи в суді, не може бути єдиною підставою для визнання правочину недійсним, оскільки сторона позивача має довести фіктивність такого правочину. Однак з цих підстав позов не пред"являвся, про що свідчить зміст заяви про зміну позовних вимог (Т. 2, а.с. 136-137). Враховуючи встановлені фактичні обставини та наявні в матеріалах справи доводи, що свідчать про те, що на час укладення договору дарування нотаріус не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і що [PERSON] не надала згоди на укладення цього договору, а також те, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно. При цьому суд зауважує, що в процесі розгляду справи, позов не одноразово уточнювався, однак сторона позивача, окрім посилань на те, що правочин укладено за відсутність її згоди, не заявляла про його фіктивність в силу ст. 234 ЦК України, так само і не просила застосувати наслідки фіктивного правочину. Позивачем не заявлялись вимоги та не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір дарування було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Також суд зазначає, що розпорядження спільним майном подружжя після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України , оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядженням майно, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання частково недійсним договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276 від 07.10. 2013 року. Реєстраційний номер: 173380212218. Запис про право власності: № [NUMBER] від 07.10. 2013 року, який вчинений між [PERSON] та його матір'ю [PERSON], а вимога про визнання права власності на 1/2 частки квартири та вселення є похідними, то в цій частині позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial