Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу №2641/2018/788716 від 16.01.2018 року транспортного засобу, а саме автомобіля марки: CHEVROLET, моделі VOLT 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, мотивуючи тим, що у 29.12.2017 року він звернувся до Івано-Франківського міського суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорм позики. Разом із вказаним позовом було також подано заяву про забезпечення позову та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10.01.2018 року накладено арешт в тому числі на\~ автомобіль PEUGEOT 406, 1997 року випуску, об`єм двигуна 1998 куб.см., вартістю 50 000,00 грн., який належить [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживаючому за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль CHEVROLET VOLT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1398 куб.см., який належить [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживаючому за адресою: [ADDRESS] . Вказану ухвалу суду було направлено відповідачу для відома та Управлінню ДВС ГТУЮ для виконання. Копії постанов про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника, направлено на виконання в органи та установи. Регіональним сервісним центром МВС в Івано-Франківській області на запитану інформацію щодо виконання ухвали надано відповідь про неможливість накладення арешту на автомобіль CHEVROLET VOLT, 2013 року випуску, у зв`язку із перереєстрацією на іншу особу. З огляду на зазначене, позивач вважає, що [PERSON] здійснив перереєстрацію даного автомобіля знаючи про судове рішення від 10.01.2018 року про накладення арешту на все йому належне майно, отже міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення, в тому числі на автомобіль.. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 09.07.2018 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано відзив на позов, в якому вказав, що під час укладення договору купівлі продажу автомобіля було проведено перевірку у Єдиному державному реєстрації МВС та за її результатами не було встановлено жодних обмежень, а тому власник автомобіля мав право вільно розпоряджатися своїм майном. Просив відмовити у задоволенні позову (а.с.48-49). Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі його представника, позовні вимоги підтримав, просив задоволити (а.с.95-96). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, просили відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.122, 123). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 10.01.2018 року ухвалою Івано-Франківського міського суду накладено арешт, в тому числі на - автомобіль CHEVROLET VOLT, 2013 року випуску, об`єм двигуна 1398 куб.см., який належить [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживаючому за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-17). 16.01.2018 року старшим державним виконавцем Созанським С.Д. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55553397 та постанову про арешт майна боржника на виконання ухвали №344/209/18 від 10.01.2018(а.с.18-19). Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 29.03.2018 року, вбачається, що на автомобіль CHEVROLET VOLT, д.н.з. [NUMBER] не накладений арешт у зв`язку із його перереєстрацією 16.01.2018 року в ТСЦ №2641 на іншу особу (а.с.28). Згідно приписів\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ч.2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно дост. 627\~ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього кодексу\~сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1ст. 638\~ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Положеннями\~статті 655 ЦК України, встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16. Так, зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина першастатті 215\~ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою\~статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третястатті 215\~ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до частини першої\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилом частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України\~передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі\~статті 236 ЦК України\~правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Згідно вимог частиною третьою\~статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Представник позивача в позовній заяві зазначає, що [PERSON] достеменно знав про ухвалу суду, якою накладено арешт на транспортний засіб, проте, з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з нього грошових коштів за рахунок належного йому на праві власності майна, уклав договір купівлі - продажу, згідно з яким право власності на вказаний автомобіль перейшло до [PERSON] . Так, між [PERSON] та [PERSON] 16.01.2018 року був укладений\~ договір купівлі-продажу транспортного засобу, а тому враховуючи положення\~ст. 655 ЦК України, [PERSON] є законним власником даного автомобіля. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представником позивача разом із позовною заявою було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1\~ст. 153 ЦПК України\~\~заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.\~\~ Так, 10.01.2018 року ухвалою Івано-Франківського міського суду клопотання позивача було задоволено, накладено арешт на майно боржника та супровідним листом направлено УДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області та сторонам для відома, оскільки, заява про забезпечення позову розглядалась без повідомлення учасників справи. А тому, твердження позивача про те, що [PERSON] був обізнаний про наявність ухвали Івано-Франківського міського суду від 10.01.2018 року про забезпечення позову та накладення арешту, є лише припущенням. Строк пред"явлення до виконання даної ухвали до 11.01.2021 року, а тому була виконана з дотриманням визначеного строку.\~ Згідно з положеннями\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~\~Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку відповідачів, способом захисту якого є визнання договорору купівлі-продажу недійсними. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Системний аналіз наданих учасниками судового розгляду доказів, дозволяє суду дійти висновку, що позивач не обґрунтував і не довів, які ж саме його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені) і яким чином укладені вище вказані договори порушують права позивача, який не є стороною спірного договору. Відтак, проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обгрунтованими, безпідставними, а тому позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі - продажу задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до\~ст.ст.\~203,\~215 ЦК України,

Outcome: dismissed