Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

20.10.2020 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: виділити їй - [PERSON] та [PERSON] в користування житлову кімнату (в техпаспорті № 6) - площею 17,5 кв.м.; житлову кімнату (в техпаспорті № 7) - площею 12.5 кв.м.; веранду (в техпаспорті № II, вихід на яку з кімнати №7) - площею 3,6 кв.м.; санвузол (в техпаспорті № 8) - площею 4,4 кв.м.; коридор (в техпаспорті № 9) - площею 3,8 кв.м.;виділити в користування [PERSON] , [PERSON] : житлову кімнату (в техпаспорті № 5 ) площею 12,9 кв.м.; житлову кімнату (в техпаспорті № 10 ) - площею 21,0 кв.м. з балконом площею 1,2 кв.м.; веранду (в техпаспорті № І, вихід на яку із кімнати №5) - площею 4 кв.м.; санвузол (в техпаспорті № 3) - площею 2,1 кв.м.;в загальному користуванні залишити: кухню (в техпаспорті № 11 ) - площею 12,3 кв.м. з балконом площею 1,2 кв.м; коридор (в техпаспорті № 1) - площею 9,5 кв.м.; коридор (в техпаспорті № 2) - площею 4,2 кв.м.; комору (в техпаспорті № 4) - площею 2,4 кв.м. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що з 07.06.2002 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розорано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2015 року. Позивач вказує, що під час перебування у шлюбі вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , загальною площею 112,6 кв.м., житловою площею 63,9 кв.м. Право власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Колодяжною А.Б., р.№ 503, було зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за [PERSON] 08.02.2008 року, номер запису 3358 в книзі: 185 дод-196. Позивач зазначає, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11.05.2017 року за нею - [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] , 1/2 частина квартири [ADDRESS] була залишена у власності [PERSON] . Позивач вказує, що зазначена квартира розташована на 3-му поверсі 10-поверхового будинку, і відповідно до технічного паспорту, загальна площа квартири - 112,6 кв.м., житлова площа - 63,9 кв.м. Квартира складається із 4-х кімнат: 1-а кімната (в техпаспорті № 5) - площею 12,9 кв.м., 2-га кімната (в техпаспорті № 6) - площею 17,5 кв.м., 3-я кімната (в техпаспорті № 7) - площею 12.5 кв.м., 4-а кімната (в техпаспорті №10) - площею 21,0 кв.м. В квартирі також є: кухня (в техпаспорті № 11)-площею 12,3 кв.м.; санвузол (в техпаспорті № 3) - площею 2,1 кв.м.; санвузол (в техпаспорті № 8) - площею 4,4 кв.м.; коридор (в техпаспорті № 1) - площею 9,5 кв.м.; коридор (в техпаспорті № 2) - площею 4,2 кв.м.; коридор (в техпаспорті № 9) - площею 3,8 кв.м.; веранда (в техпаспорті № І, вихід на яку із кімнати №5) - площею 4 кв.м.; веранда (в техпаспорті № II, вихід на яку з кімнати №7) - площею 3,6 кв.м.; комора ( в техпаспорті № 4) - площею 2,4 кв.м.; з кімнати № 10 та кухні № 11 є виходи на 2 окремих балкони площею 1,2 кв.м. кожний. Як стверджує позивач, у спірній квартирі, окрім неї та відповідача, постійно проживають та зареєстровані її син - [PERSON] , [INFO] , та їх спільний з відповідачем син - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що на протязі декількох років вони з відповідачем ведуть окреме господарство, проживають в різних кімнатах. В квартирі по факту проживають дві окремі сім`ї: вона із синами та відповідач. Між ними склалися неприязні стосунки, постійно виникають побутові конфліктні ситуації. Відповідач відмовляється наводити лад в квартирі, підтримувати її в належному санітарному стані, здійснювати необхідні ремонтні роботи, приймати участь у своєчасній оплаті комунальних платежів. Окрім того, як стверджує позивач, у них постійно виникають конфлікти щодо користування кімнатами та іншими приміщеннями, відповідач постійно втручається в її приватне життя, без дозволу входить в кімнату, де вона проживає, у зв`язку з чим, вона вимушена була декілька разів звертатися до поліції зі скаргами про неправомірні дії відповідача. Позивач вказує, що на її пропозицію продати спірну квартиру та придбати окремі квартири, або вирішити мирним шляхом питання щодо порядку користування квартирою та оплати комунальних послуг, відповідач відмовляється. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.10.2020року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 26.01.2021 року, оскільки у спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] , судом, з власної ініціативи, було залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , та якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] . У підготовчому засіданні 02.03.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 13.04.2021 року позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. У судовому засіданні 13.04.2021 року відповідач - [PERSON] відзив на позов не надав, однак пояснив, що позов визнає частково, згоден на визначення порядку користування кімнатами, який пропонує позивач, однак заперечує проти порядку виділу у користуванні санвузлів, оскільки у санвузлі (в техпаспорті № 3), площею 2,1 кв.м., який пропонує виділити йому у користування позивач, відсутня ванна та душ, що призведе до порушення його прав. Усудовому засіданні 13.04.2021 року третя особа - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Усудовому засіданні 13.04.2021 року третя особа - [PERSON] просив суд відкласти розгляд справи для необхідності ознайомитися з матеріалами справи. Судом було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 189 ЦПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 21.10.2020року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже майже шість місяців, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судові засідання. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Крім того, суд зазначає, що це вже друге клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи без надання відповідних доказів, попереднє клопотання було задоволено судом. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 07.06.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду від 20.11.2015 року розірваний, від даного шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні також встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 112,6 кв.м., житловою площею 63,9 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2008 року, що підтверджується договором куп віл-продажу квартири, витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 08.02.2008 року та витягом з Державного реєстру правочинів №5407521 від 07.02.2008 року. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , що також підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 08.02.2008 року та витягом з Державного реєстру правочинів №5407521 від 07.02.2008 року. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.05.2017 року було розподілено майно, що є спільною власністю подружжя та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 112,6 кв. м, житловою площею 63,9 кв.м., та залишено у власності [PERSON] іншу 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 112,6 кв.м, в тому числі житловою площею 63,9 кв.м. Право приватної спільної часткової власності на Ѕ частину квартири було зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.09.2017 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 22395465. Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності, по Ѕ частині кожному. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «БТІ» ОМР станом на 23.08.2018 року, квартира [ADDRESS] , складається з 4-ох житлових кімнат, житлова площа - 63,9 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 12,9 кв..м, 2-а кімната 17,5 кв..м, 3-а кімната 12,5 кв.м., 4-а кімната 21,0 кв.м., кухня площею 12,3 кв.м., вбиральня площею 2,21 кв.м., санвузол площею 4,4 кв.м., коридори площею 9,5 кв.м., 4,2 кв.м., 3,8 кв.м., веранди площею 4,0 кв.м., 3,6 кв.м., комора площею 2,4 кв.м., балкони площею 1,2 кв.м., 1,2 кв.м., загальна площа квартири 112,6 кв.м. З відомостей №Б1-173290-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995р., квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі № 6-12цс13 норма ст. 358 ЦК України регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Нормою ст. 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Статтею 361 ЦК України встановлено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Сторонами не оспорюється, що між ними не досягнуто згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Вказані обставини відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час судового розгляду. Отже, враховуючи відсутність взаємної згоди сторін на здійснення права спільної часткової власності, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, а також право сторін на судовий захист, з метою усунення спорів та конфліктів між співвласниками, суд вважає необхідним встановити порядок користування спірною квартирою. За таких обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вирішує встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,5 кв.м. (у технічному паспорті №6); житлову кімнату площею 12,5 кв.м. (у технічному паспорті №7); веранду, площею 3,6 кв.м. (у технічному паспорті № ІІ), вихід на яку здійснюється з кімнати площею 12,5 кв.м.; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 12,9 кв.м. (у технічному паспорті №5); житлову кімнату площею 21,0 кв.м. (у технічному паспорті №10) разом з балконом площею 1,2 кв.м., який примикає до цієї кімнати; веранду, площею 4,0 кв.м. (у технічному паспорті № І), вихід на яку здійснюється з кімнати площею 12,9 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню - 12,3 кв.м.(у технічному паспорті № 11) разом з балконом площею 1,2 кв.м., який примикає до кухні; коридор площею 9,5 кв.м. (у технічному паспорті № 1); коридор площею 4,2 кв.м. (у технічному паспорті № 2); комору площею 2,4 кв.м. (у технічному паспорті № 4); коридор площею 3,8 кв.м. (у технічному паспорті №9); санвузол площею 4,4 кв.м. (у технічному паспорті №8); санвузол площею 2,1 кв.м. (у технічному паспорті №3). При цьому, встановлений між сторонами порядок користування квартирою, який існує на момент винесення рішення суду, найбільш відповідає часткам кожної з сторін, та не порушує права власників квартири, ажитлова кімната площею 12,9 кв.м. та житлова кімната площею 21,0 кв.м. разом з балконом площею 1,2 кв.м., який примикає до цієї кімнати, які виділяються у користування відповідача, є навіть більшими ніж ідеальна частка в праві приватної спільної часткової власності відповідача. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині виділення у користування позивача санвузла площею 4,4 кв.м., а відповідачу санвузла площею 2,1 кв.м., оскільки у санвузлі, який пропонується виділити у користування відповідача, відсутні ванна або душ, а залишення відповідача без відповідних житлово-комунальних побутових умов може призвести до порушення його прав. Таким чином, суд приходить до висновку про залишення санвузла площею 4,4 кв.м. та санвузла площею 2,1 кв.м. у загальному користуванні. Також суд вважає за необхідне залишити в загальному користуванні коридор площею 3,8 кв.м., оскільки через нього здійснюється прохід до санвузла площею 4,4 кв.м., який залишено в загальному користування. Крім того, суд відмовляє у задоволенні позову в частині визначення порядку користування квартирою [PERSON] та [PERSON] , оскільки зазначені особи не є власниками спірної квартири. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial