Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

09.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В своїй заяві вказав, що відповідач, відповідно до укладеної угоди № б\\н від 24.03.2011 року, отримав кредит в розмірі 13900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, про що свідчить його підпис у заяві. У зв"язку із порушенням умов сплати кредиту, станом на 30.06.2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 72883 гривні 32 копійки, яку і просять стягнути. 11.10.2018 року відповідач [PERSON] подав відзив, в якому заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні, застосувавши трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 261 ЦК України, так як останній платіж за даним договором в рахунок повернення кредиту ним було здійснено 31.08.2013 року, тобто майже за п»ять років до дати подачі позову. Посилається на правову позицію Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116 цс 13, відповідно до якої несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. 11.12.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій він зазначає про звернення до суду в межах позовної давності, строк якої відповідно до п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Представник позивача - Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, але у наданій заяві просив розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. Будучи присутнім в судовому засіданні 19.03.2019 року, в режимі відеоконференції, просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на зазначені у відповіді на відзив обставини. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Мироненко С.В. в судове засідання не з»явилися, але надали заяву про розгляд справи без їх участі. Позовних вимог не визнають та просили відмовити в їх задоволенні з підстав звернення до суду поза межами строку позовної давності з урахуванням правової позиції Верховного Суду по справі № 751/5977/17, провадження № 61-560 св17 від 07.02.2018 року. В зв»язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до укладеного договору № б\\н від 24.03.2011 року позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 13900 гривень у вигляді встановленого кредитного лімту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 7-8). Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг у ПриватБанку, був повідомлений про зміст цих Умов та правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено в самій анкеті. Згідно з положеннями статтей 634, 638 ЦК України відповідач, підписавши анкету-заяву, прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві. Позивач, звертаючись до суду, зазначив, що в зв»язку з неналежним виконанням умов договору відповідачем станом на 30.06.2018 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 72883 гривні 82 копійки яка складається з наступного: 10280 гривень 70 копійок - заборгованість за кредитом, 55078 гривень 17 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3578 гривень 10 копійок заборгованість за пенею та комісією, а також штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 3446 гривень 85 копійок ( процентна складова). Як вбачається зі змісту відзиву відповідач просив відмовити в задоволенні позову за спливом строку позовної давності, та зазначав, що останній платіж по рахунку було здійснено 31.08.2013 року, а позов подано 09.08.2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, що визначено ч. 1 ст. 261 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 09.08.2018 року. Згідно розрахунку заборгованості та виписки рахунку, 31.08.2013 року відповідач сплатив в рахунок погашення кредиту 700 гривень. Інших дій з платіжною карткою відповідач не здійснював. Як зазначив позивач у повідомленні (а.с. 92) [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 24.03.2011 року отримав картки [NUMBER], [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 12.2014 року (а.с.92). Позивачем не надано доказів продовження строку дії картки або отримання відповідачем у ПАТ КБ «ПриватБанк» нової кредитної картки з іншим строком дії. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року № 6-14 цс 14. Враховуючи, що позивачем останній платіж було здійснено 31.08.2013 року, дія картки закінчилась останнього дня 12.2014 року, а позов подано 09.08.2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, тому суд приходить до висновку що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовні давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк наполягав на тому, що за згодою з відповідачем, між ними була збільшена позовна давність та визначена у 50 років. Проте, визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 751/5977/17, провадження № 61-560св17. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed