Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить визнати незаконними дії відповідачів щодо зменшення їй розміру премії в період з вересня 2011 року по січень 2012 року включно; зобов'язати відповідачів провести донарахування та виплату належних сум премій, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, стягнути з відповідачів середню заробітну плату за час затримки виплати розрахункових коштів з 26 січня 2012 року по день фактичного розрахунку та відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період з 11 квітня 2000 року працювала в Управлінні МВС України в Рівненській області заступником начальника лікарні по поліклінічному розділу роботи при УМВС України в Рівненській області. Наказом від 25 січня 2012 року, №80 звільнена з роботи за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. В лютому 2012 року, звернулася до суду із позовною заявою про поновлення на роботі. Доводить, що в порушення вимог ст. 110 КЗпП України, при виплаті заробітної плати їй не надавалися повідомлення із розшифровкою належних до виплати сум заробітної плати, відтак їй не було відомо чи правомірно та чи в повному обсязі їй виплачується заробітна плата, доплати і надбавки до неї та щомісячні премії. При цьому, розмір посадового окладу медичним працівникам на незначну суму, але постійно збільшувався. Окрім того, в порушення ст. 116 КЗпП України, у день звільнення з роботи, та у подальшому відповідачі не надали їй відомості про нараховані суми, належні при звільненні. В кінці травня 2013 року від співробітників довідалась, що в.о. завідувача СМЗ УМВС України в Рівненській області [PERSON] безпідставно зменшував їй розмір щомісячних премій. Згідно виписки відділення №100/17 ПАТ АБ «УкргазБанк» дізналася про зарахування їй 31 січня 2012 року 1386,93 грн. розрахункових коштів, однак за даними довідки Сектора медичного забезпечення УМВС України в Рівненській області від 12 липня 2013року за №6/279 - нараховано 2745,21грн. При цьому, виплата заробітної плати за січень 2012року проведена в значно меншому розмірі. Також, під час звільнення їй не була виплачена грошова компенсація за не використані дні щорічної відпустки за весь час роботи в Управлінні МВС України в Рівненській області. У зв'язку з викладеним та беручи до уваги наслідки таких порушень, передбачених ст.117 КЗпП України, просить суд визнати незаконними дії відповідачів щодо визначення та виплати премії за період з вересня 2011року по січень 2012року включно; зобов'язати відповідачів провести донарахування та виплату належних їй сум премій за період з вересня 2011року по 25 січня 2012року включно у сумі 4.091,15 грн.; провести нарахування та виплату компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної відпустки за час роботи з 11 квітня 2000року по 25 січня 2012року у сумі 1.408,40 грн.; провести донарахування та виплату до заробітної плати надбавки за вислугу років за 2010 рік у розмірі 1286,70грн. та за 2011 рік - у розмірі 1212,25 грн.; стягнути з відповідачів безпідставно утриману заробітну плату за січень 2012року у розмірі 255,89 грн.; стягнути середню заробітну плату за час затримки виплати розрахункових коштів з 26 січня 2012року по день фактичного розрахунку (станом на 20.01.2014) у розмірі 102.469,65 грн.; стягнути з відповідачів моральну школу у розмірі 5000 грн. та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала повністю, дала пояснення по суті, додатково пояснила, що в порушення положень ст. 127 КЗпП України згідно розрахункового листка відповідача за січень 2012 року з неї безпідставно проведено утримання із заробітної плати в сумі 255,89грн. Вважаючи, що має місце грубе порушення гарантованого Конституцією України права на працю та своєчасне отримання заробітної плати, просила суд стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. На підтвердження позовних вимог, надала суду конкретні розрахунки із їх обґрунтуванням. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги своєї довірительки з аналогічних підстав. Представники відповідача Управління МВС України в Рівненській області у судовому засіданні заперечили проти позову, підтримавши надані суду письмові заперечення, у яких зазначили, що позивачем пропущено строк звернення до суду про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку при звільненні та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, оскільки повний розрахунок при звільненні шляхом зарахування нарахованих сум на особистий картковий рахунок позивача в ПАТ АБ «Укргазбанк» проведено 31.01.2012, а відтак тримісячний строк необхідно обчислювати саме з 31.01.2012. Стверджують, що премія не є обов'язковою та сталою складовою заробітної плати, а є заохочувальною доплатою, розмір якої щомісячно визначається та установлюється безпосереднім керівником в залежності від результатів роботи особи. При цьому, право на встановлення розміру премії є виключними та дискреційними (на власний розсуд) повноваженнями керівника. Щодо виплати компенсації за час невикористаної відпустки, то на неї позивачка не має права, оскільки за період роботи з 11.04.2000 по 25.01.2012 їй належало використати 366 календарних дні відпустки, а використано 382 календарних дні, тобто на16 днів більше. Утримання із заробітної плати позивачки на суму 255,89грн. було здійснено при проведені повного розрахунку при звільненні у січні 2012року на підставі результатів ревізії, проведеної Державною фінансовою інспекцією у Рівненській області. Вважають, що оскільки права позивача не порушено, то відповідно не підлягає задоволенню позовна вимога про відшкодування моральної шкоди. Просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, оцінивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Управлінням МВС України в Рівненській області, працюючи на посаді заступника начальника лікарні (з поліклінікою) з 11 квітня 2000 року. Наказом від 25 січня 2012 року за №80 звільнена з роботи за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. В лютому 2012 року, звернулася до суду із позовною заявою про поновлення на роботі, проте на даний час рішення по справі не прийнято. Відповідно до ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати. У відповідності до ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення зазначених вимог, у день звільнення з роботи й надалі відповідачі не надали позивачці такого повідомлення. На спростування вказаного відповідачі жодних доказів суду не надали, як і не надали доказів щомісячного повідомлення позивача про належні їй до виплати суми заробітної плати із розшифровкою за видами виплат. На підставі зазначеного, суд бере до уваги доводи позивача, що їй не було відомо чи правомірно та чи в повному обсязі їй виплачується заробітна плата, доплати і надбавки до неї та щомісячні премії. Поряд з обумовленим, суд враховує ті обставини, що розмір посадового окладу медичним працівникам на незначну суму, але постійно збільшувався. З довідки відповідача СМЗ УМВС України в Рівненській області від 12 липня 2013року за №6/279 вбачається, що позивачці була нарахована заробітна плата за 16 робочих дні в період з 03.01.2012 по 25.01.2012 в сумі 2745,21грн. Згідно виписки руху коштів позивачки по її рахунку відділення №100/17 ПАТ АБ «УкргазБанк», в якому вона отримувала заробітну плату, 31 січня 2012 року на її рахунок зараховано 1386,93грн. Як вбачається з розрахункового листка за січень 2012 року, наданого відповідачами, заробітна плата [PERSON] становить 3001,10грн., з якої проведено утримання згідно акту ревізії (здійснено перерахунок заробітної плати) в сумі 255,89грн. Таким чином, сума розрахункових коштів позивачці до видачі становила 2249,42грн., а не 2745,21грн., як зазначено у довідці відповідача. Також, дослідженням доказів, зокрема розрахункових листків за період з червня 2011року по січень 2012 року включно, наданих відповідачем - СМЗ УМВС України в Рівненській області встановлено, що позивачці у червні, липні та серпні 2011року щомісячна премія виплачувалася в розмірі 35 відсотків від основної та додаткової заробітної плати, починаючи з вересня 2011 року розмір премії зменшено до 25 відсотків, у жовтні, листопаді та грудні 2011року премія виплачена в розмірі 5 відсотків, у січні 2012року - премія позивачці не нараховувалася та не виплачувалася. Відповідно, до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Пунктом 4 Положення про преміювання керівних, наукових, науково-педагогічних працівників і фахівців, керівних працівників, технічних службовців і робітників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (надалі Положення про преміювання), що є Додатком №3 до наказу Управління МВС України в Рівненській області №160 від 01.04.2008, передбачено умови зменшення розміру або позбавлення премії. Так, згідно пункту 4.1. Положення, у разі несвоєчасного виконання та неналежної організації виконання в установленні строки завдань керівники органів і підрозділів внутрішніх справ мають право зменшувати розмір премії. Відповідно до наказу Управління МВС України в Рівненській області від 18.02.2010 №45 «Про внесення змін до наказу УМВС України в Рівненській області від 01.04.2008року №160» передбачено, що за умови, якщо в наказі про накладення дисциплінарного стягнення не вказано відомості про зменшення розміру премії на відповідний відсоток чи позбавлення її у повному розмірі, у такому випадку преміювання провадиться у повному обсязі. За вимогами пункту 5.2. зазначеного Положення про зменшення розміру премії повідомляється працівникам органу під розписку. Згідно пункту 4.2. Положення премія нараховується за результатами роботи минулого місяця та виплачується в поточному місяці разом з виплатою заробітної плати. Додатком № 5 до наказу УМВС №160 від 01.04.2008 передбачено Список керівних працівників, спеціалістів тощо на зменшення чи позбавлення преміювання у відповідному місяці та році (надалі Список), яким передбачено пропозиції безпосереднього начальника про розмір премії у відсотках, підстава, рішення керівника про розмір премії у відсотках, підпис особи про ознайомлення. З досліджених наданих відповідачем УМВС України в Рівненській області розпоряджень та Списків керівних працівників, спеціалістів, фахівців і робітників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу СМЗ УМВС (надалі Списки), за якими встановлено виплату премії за період з вересня 2011 року по січень 2012 року включно, вбачається, що в порушення вищезазначених вимог Положення про преміювання, не передбачено підстав, що послужили зменшенню або збільшенню розміру премії, а також відсутні підписи працівників про ознайомлення з такими розмірами премії. Судом встановлено, що згідно розпорядження по СМЗ УМВС України в Рівненській області від 16.09.2011 за №62, за підписом т.в.о. завідувача сектору СМЗ [PERSON], у вересні місяці 2011 року позивачці розмір премії зменшено з 35 відсотків до 25. Відповідно до розпорядження відповідача від 18.10.2011 за №66 та згідно Списку у жовтні місяці 2011 року позивачці розмір премії зменшено з 25 відсотків до 5 відсотків за відсутності підстав та підпису позивачки про ознайомлення. За розпорядженням від 18.11.2011 за №69 та згідно Списку в листопаді місяці 2011 року розмір премії позивачці встановлено у розмірі 5 відсотків. Згідно розпорядження від 13.12.2011 за №72 та Списку в грудні місяці 2011 року розмір премії позивачці визначено у 5 відсотків від основної та додаткової заробітної плати. Розпорядженням від 19.01.2012 №3 та Списку у січні 2012року виплата премії позивачці взагалі не проводилася. Відтак, суд критично відноситься до твердження представників відповідача, що право на встановлення розміру премії є виключними та дискреційними (на власний розсуд) повноваженнями керівника, оскільки це суперечить вимогам пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 та наказу Управління МВС України в Рівненській області №160 від 01.04.2008 «Про затвердження Положень про преміювання осіб рядового і начальницького складу УМВС та інших працівників УМВС, які не мають спеціальних звань. Крім того, суд бере до уваги розрахунковий листок відповідача Сектору медичного забезпечення УМВС України в Рівненській області, згідно якого з червня 2011 року по 31грудня 2011року та за січень 2012року, за даними яких саме в період з червня 2011року по 25січня 2012року позивачці проводилася надбавка до заробітної плати за високі досягнення у праці в максимальному розмірі 50 відсотків (про це зазначено також у Списках працівників на виплату премій за спірний період). Відтак, цей факт виключає (спростовує) можливість несвоєчасного виконання чи неналежну організацію виконання в установлені строки завдань позивачкою, які можуть слугувати зменшенню розміру премії, оскільки за наявності таких обставин позивачці було б зменшено розмір цієї надбавки, а той взагалі позбавлено. Беручи до уваги вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про проведення донарахування та виплату належних позивачці сум премій за період з вересня 2011року по 25 січня 2012року підлягає до задоволення. Розрахунок належних позивачу сум премій за період з вересня 2011 року по 25 січня 2012 року проводиться наступним чином. Так, відповідно до пункту 8 наказу Управління МВС України в Рівненській області №160 від 01.04.2008 нарахування премії працівникам, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, проводиться у відсотках від основної та додаткової суми заробітної плати. Згідно розрахункового листа за вересень 2011 року заробітна плата [PERSON] становить 2280,40грн., з яких: оклад - 1071,14 грн.; надбавка за вислугу років у розмірі 30% - 321,34 грн.; надбавка за високі досягнення у праці у розмірі 50% - 535,57 грн.; надбавка за категорію - 298,49грн., чергування в стаціонарі - 53,92грн.. У вересні 2011 року позивачці виплачено премію в розмірі 25% (із заробітної плати 2280,46грн.) - 570,12грн., а необхідно: 798,16грн. (2280,46грн. х 35%). З урахуванням виплаченої суми 570,12грн., позивачці належить доплатити 228,04грн. (798,16грн. - 570,12грн.). Згідно розрахункового листа за жовтень 2011 року заробітна плата позивачки з урахуванням додаткової суми заробітної плати становить 2570,07грн. Із цієї заробітної плати їй виплачено премію в розмірі 5% - 124,49грн., а необхідно: 899,52грн.( 2570,07грн. х 35% ). З урахуванням виплаченої суми 124,49грн., позивачці належить доплатити 775,03грн. (899,52грн. - 124,49грн.). За даними розрахункового листа за листопад 2011 року, заробітна плата позивачки становить 3229,13грн. У цьому ж місяці позивачці виплачено премію в розмірі 5% - 161,46грн. (3229,13грн. х 25%), а необхідно: 1130,20грн.(3229,13грн. х 35%). З урахуванням виплаченої суми 161,46грн., позивачці належить доплатити 968,74грн. (1130,20,52грн. - 161,46грн.). Згідно розрахункового листа за грудень 2011 року заробітна плата позивачки становить 3563,21грн., із якої позивачці виплачено премію в розмірі 5% - 178,16грн., а необхідно: 1247,12грн.(3563,21грн. х 35%). З урахуванням виплаченої суми 178,16грн., позивачці належить доплатити 1068,96грн. (1247,12грн. - 178,16грн.). За даними розрахункового листа за січень 2012року (на день звільнення) заробітна плата позивачки становить 3001,08грн. Відповідно до пункту 3.4. Положення про преміювання при звільненні чи переміщенні працівників преміювання проводиться за фактично відпрацьований час. В порушення зазначених вимог, виплата премії позивачці не проводилася. За період з 01 січня 2012року по 25 січня 2012 року включно позивачці належить премія у розмірі 1050,38грн., яка має бути обчислена із заробітної плати 3001,08грн. у розмірі 35 відсотків. Всього за період з вересня 2011 по 25.01.2012 включно позивачці належить виплатити премію у сумі 4091,15грн. (228,04грн. + 775,03грн. + 968,74грн.+1068,96грн.+1050,38грн.). Суд прийшов до висновку, що підлягає задоволенню позовна вимога про виплату компенсації за час невикористаної відпустки. Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникові тривалістю не менше 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У запереченнях проти позову відповідач - УМВС України в Рівненській області зазначає, що відпустка позивачці надавалася тривалістю 31 календарний день, з яких 24 календарні дні основна відпустка та 7 календарних днів додаткової відпустки. Дослідженням у судовому засіданні документів, на підставі яких позивачці впродовж трудової діяльності з 11 квітня 2000 року по 25 січня 2012 року надавалися щорічні відпустки, встановлено, що в період з 2002 року по 2009 рік їй щорічно надавалася відпустка тривалістю 35 календарних днів, тобто додатково по 4 календарні дні як керівнику. Водночас, за даними довідки відповідача від 12 листопада 2013року за №6/403 у 2000році позивачці надано щорічну відпустку за період роботи з 11.04.2000 по 10.04.2001 тривалістю всього 18 календарних днів, замість 31. За наказом №157 від16.08.2011 позивачці надана відпустка за час роботи з 11.04.2011 до 10.04.2012 тривалістю 12 календарних днів. Окрім того, позивачкою в період з 27.06.2011 по 11.07.2011, тобто 14 календарних днів використана відпустка за час роботи з 11.04.2011 до 10.04.2012, тобто всього використано 26 календарних днів відпустки. У зв'язку із звільненням 25.01.2012, за фактичних 9 місяців роботи позивачці належало 23 календарних дні відпустки (31 кал. дн. : 9 міс. = 23), відтак переплачено за 3 дні відпустки. Оскільки позивачці належить компенсація за невикористану відпустку у 2000 році за 13 календарних днів та з урахуванням переплати за 3 дні відпустки у 2011 році, їй належить оплатити компенсацію за 10 календарних днів невикористаної відпустки. Суд бере до уваги розрахунок наданий позивачем (не спростований представниками відповідача), який проведено наступним чином: середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми заробітної плати, яка враховується при нарахуванні відпускних за 2011рік - 49.998,52 грн., на 355 календарно-розрахункових дні (365 календарних дні - 10 святкових) та становить 140,84грн. Таким чином, позивачці належить сплатити компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки у сумі 1408,40грн. (140,84грн. х 10 кал. днів). Суд прийшов також до висновку, що підлягає задоволенню позовна вимога про проведення донарахування та виплату надбавки до заробітної плати за вислугу років за 2010 рік у розмірі 1286,70 грн. та за 2011 рік - у розмірі 1212,25 грн., а всього 2498,95 грн.. З акту ревізії (стор.12) від 06.02.2012, проведеної Державною фінансовою інспекцією в Рівненській області в період з 29.12.2011 по 06.02.2012 вбачається, що в порушення вимог п.6 Порядку виплати надбавки за вислугу років лікарям і фахівцям з базовою та неповною вищою медичною освітою державних та комунальних закладів охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2009№1418, нарахування надбавки медичним працівникам Сектору проводилось виходячи з посадового окладу (без підвищення), що призвело до недоотримання ними фінансових ресурсів протягом 2010 та 2011 років. Дослідженням наданої суду копії Відомості нарахованої та виплаченої надбавки за вислугу років встановлено, що за №14 значиться прізвище [PERSON] й за 2010 рік їй належить провести доплату до заробітної плати за вислугу років у розмірі 1286,70грн., а за 2011 рік - 1212,25грн.. Судом встановлено, що зазначена доплата позивачці не проведена й цей факт визнано відповідачем у запереченні проти позову та підтверджено представниками відповідача у суді. Суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що в 2010 та 2011 роках позивачці завищено посадові оклади, а також надану суду копію Реєстру працівників СМЗ УМВС України в Рівненській області, згідно якого сума завищення посадових окладів позивачці становить: за 2010 рік - 1092,90грн., а у 2011 році - 1661,94грн. Окрім того, дослідженням довідки відповідача від 21.10.2013 за №6/384 та розрахункового листа за січень 2012рік встановлено, що при нарахуванні заробітної плати за січень 2012року з позивачки безпідставно утримано 255,89грн.. Представники відповідача у судовому засіданні визнали даний факт та додатково повідомили суду, що наказ про утримання цієї суми із позиваки не видавався, відсутня її згода на утримання цієї суми. Суд вважає такі дії відповідача неправомірними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Такі відрахування можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок тощо. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. Відповідачі не надали суду доказів того, що мала місце саме лічильна помилка. Окрім того, за вимогами ч.2 ст.233 КЗпП України та пункту 24 Постанови, роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду протягом року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум, однак цей час відповідачами втрачено. Поряд з обумовленим, суд бере до уваги акт ревізії Державної фінансової інспекції в Рівненській області від 06.02.2012, висновки якого виключають наявність лічильної помилки. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що на день звільнення позивачки з роботи - 25 січня 2012 року їй безпідставно не була виплачена заробітна плата за січень 2012року у розмірі 255,89грн. та не проведена доплата до заробітної плати за вислугу років за 2010 та 2011 роки у сумі 2498,95грн.(1286,70грн. + 1212,25грн.). Згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (якщо в день звільнення не працював). Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012року у справі №1-5/2012 зазначається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, яка полягає в обов'язку виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди не встановлено обмеження строку звернення, що спростовує доводи представників відповідача, про пропущений позивачкою строк для звернення до суду коли має місце порушення законодавства про оплату праці. При визначенні розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, суд керується пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи. Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. За даними довідки Сектора медичного забезпечення управління МВС України в Рівненській області від 12 липня 2012року за №6/279 та розрахункового листка за 2011 рік у листопаді та грудня місяці 2011 року, що передували звільненню, позивачка відпрацювала: у листопаді 2011року 21 роб. дні, а в грудні 2011року - 22 робочих дні. Відповідно до довідки у листопаді 2011року заробітна плата становила 3390,59грн. (за 21 роб. день), а з урахуванням премії 968,74грн. становить: 4.197,87грн. В грудні 2011 року - 3741,37грн. (за 22 роб. дні), а з урахуванням премії 1068,96грн. становить: 4.632,17грн. За два місяці роботи, що передували звільненню заробітна плата становить 8830,04грн. Одноденний заробіток становить: 205,35грн. (8830,04грн. : 43 роб. дні), а за період з 26 січня 2012року по 04 березня 2014 року визначено 530 робочих дні, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати позивачеві заробітної плати за період з 26 січня 2012року по 04 березня 2014року включно становить: : 108.835,50 грн. (205,35грн. х 530 робочих дні затримки виплати). Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що зазначена вимога підлягає до часткового задоволення. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з того, що відповідачами допущено порушення законодавства про працю, які виразилися в незаконній невиплаті позивачці належних їй сум премій, надбавок до заробітної плати за вислугу років, розрахункових коштів - компенсації за дні невикористаної відпустки, тобто встановлено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювачів та вини останніх в її заподіюванні, оскільки внаслідок незаконних дій відповідачів позивачка зазнала моральних страждань, приниження, відчаю, та змушена була докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка виразилась в душевних стражданнях, переживаннях, що негативно вплинуло на її психоемоційний стан, суд вважає доведеним. За таких обставин, підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди наявні. Проте розмір, визначений [PERSON] - 5 000 грн., суд вважає явно завищеним і таким, що не відповідає характеру та ступеню завданої моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодування, що належить до стягнення на користь позивача в сумі 500 грн. Оскільки, в діях відповідачів, мають місце порушення законних прав та інтересів позивача, зокрема, Сектором медичного забезпечення УМВС України в Рівненській області безпідставно проведено зменшення позивачці розміру премії та утримання з заробітної плати; Управлінням МВС України непроведено виплату звільненому працівнику (позивачці) усіх належних при звільненні сум, а також компенсацію за невикористану відпустку, суд вважає можливим застосувати принцип солідарного стягнення з відповідачів моральної шкоди, та стягнути з їх на користь позивача 500 грн. моральної шкоди. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з Управління МВС України в Рівненській області підлягають до стягнення судові витрати по справі.

Outcome: partial