Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

26 червня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (далі - ТОВ «Інфокс») в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживача визнання неправомірною вимоги щодо нарахування боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 травня 2013 року між ним та ТОВ «Інфокс» було укладено договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення. 28 квітня 2015 року між сторонами було укладено додаткові технічні умови, відповідно до яких збільшено ліміт середньодобового викиду стоків до 4,5 куб. м на добу. 03 червня 2018 року ТОВ «Інфокс» направило лист-вимогу про сплату заборгованості у розмірі 33142,53 грн., що виникла за надання послуги зверхлімітного водовідведення з травня 2015 року по травень 2018 року. Посилаючись на те, що із відповідачем був погоджений збільшений обсяг водовідведення і за період з травня 2015 по травень 2018 саме в межах ліміту, встановленого додатковими технічними умовами, використовувались послуги водовідведення, позивач просив захистити його права як споживача шляхом визнання вимоги ТОВ «Інфокс» щодо сплати заборгованості за зверхлімітне водовідведення неправомірною. У листопаді 2018 року [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив визнати зміну умов договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення № 6647/3 від 03 травня 2013 року, укладеного між ним та ТОВ «ІНФОКС» в частині встановлення ліміту водовідведення середньодобового скиду стоків на рівні 4,5 м. куб. з 28 квітня 2015 року. Також просив стягнути витрати на правову допомогу. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 03 липня 2018 року відкрито провадження у справі. Але ухвалою суду від 21 листопада 2018 року провадження у справі було закрито, оскільки справа не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2019 року ухвала Южноукраїнського міського суду Миколаївської області залишена без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року ухвала Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 листопада 2018 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 24 січня 2019 року скасовані, а справа направлена до Южноукраїнського міського суду для продовження розгляду. У зв`язку із відставкою судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області Франчук [PERSON] .Д. розпорядженням керівника апарату суду від 19 вересня 2019 року справа була передана для повторного автоматизованого розподілу. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 вересня 2019 року цивільна справа прийнята до провадження судді Далматової Г.А. та призначено підготовче засідання. Ухвалою Южноукраїнського міського суду від 03 червня 2020 року справа призначена до розгляду по суті у судовому засіданні. 03 серпня 2018 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що між фізичною особою [PERSON] та ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» укладено договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення, в якому не визначено, що за адресою [ADDRESS] може здійснюватися господарська діяльність, то між сторонами мають місце цивільно-правовідносини, а саме відносини між споживачем послуг та надавачем послуг. Щодо лімітів водовідведення, які були погоджені сторонами за Договором, сторонами за Договором було погоджено та підписано додаткові технічні умови, в яких викид стоків для позивача встановлений на рівні 4,5 м3/доб. (в тому числі існуючий 0,12 м3/доб.). Укладення відповідної додаткової угоди до Договору з метою збільшення обсягів водовідведення не передбачено умовами договору, також не передбачено п. 4.2 Правил приймання стічних вод підприємств, установ і організацій у систему каналізації м. Одеси. Відповідач при підписанні додаткових технічних умов не надав проект додаткової угоди для підписання та не повідомляв взагалі про необхідність її укладання. Відповідач, починаючи з травня 2015 року по червень 2018 року жодного разу не повідомив про перевищення ліміту водовідведення та нарахування заборгованості. Починаючи з травня 2015 року оплата за послуги філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» здійснювалась позивачем на підставі платіжних документів, які не містили інформацію про накопичення заборгованості. Після отримання позивачем вимоги відповідача про сплату заборгованості та звернення до нього з цього приводу, з`ясувалось, що відповідач наполягає на укладенні додаткової угоди до Договору. Було підписано додаткову угоду №42-06-18, в якій сторонами не визначено та не погоджено наявність заборгованості за надані послуги та вважає, що нарахування боргу в період з травня 2015 року по травень 2018 року здійснено безпідставно. Просив визнати неправомірною вимогу ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» до [PERSON] щодо нарахування боргу за зверх лімітне водовідведення у сумі 33142,53 грн. за період з травня 2015 року по травень 2018 року на підставі договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №6647/3 від 13 травня 2013 року. Судові витрати просив покласти на відповідача. 03 червня 2020 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначає, що відповідач після спливу майже трьох років здійснив нарахування боргу за нібито понадлімітне водовідведення та надіслав відповідну вимогу про сплату боргу, вочевидь з розрахунку можливого подальшого його стягнення в судовому порядку. Позивач завжди вчасно та в повній мірі сплачував за користування послугами згідно виставлених відповідачем рахунків. Позовні вимоги полягають у визнанні змін умов Договору №6647/3 від 13 травня 2013 року в частині встановлення ліміту водовідведення середньодобового скиду стоків на рівні 4,5 м3/добу з 28 квітня 2015 року. Просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12000 грн. та задовольнити уточнені позовні вимоги [PERSON] , викладені в заяві від 01 листопада 2018 року. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання уточнених позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні (в тому числі і в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) підтримав уточнені позовні вимоги повністю, суду пояснив, що позивач потребує захисту як споживач комунальних послуг і способом захисту своїх прав він обрав мінімально можливий засіб визнання умов договору такими, що були змінені у квітні 2015 року. Також пояснив, що текст технічних умов і додаткових угод розробляється і погоджується підприємством-постачальником, проте під час затвердження технічних умов, згідно яких споживачу не потрібно було виконувати жодних робіт з будівництва чи зміни обладнання, відповідач не роз`яснив споживачу та не надав для підпису додаткову угоду. 23 липня 2018 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що не згоден з доводами, викладеними у позовній заяві. Зазначає, що справа не підсудна Южноукраїнському міському суду Миколаївської області, а підлягає розгляду в господарському суді Одеської області. Позивач не погоджується з лімітом, встановленим договором (3,6 м куб. на місяць та посилання на видані йому теххнічні умови №5080-29/421 від 28 квітня 2015 року, де встановлений ліміт водовідве6дення 4,5 м. куб./сут. (тобто 136,8 м. куб./міс.). Однак, здійснювати водовідведення у такому обсязі можливо лише після виконання усіх умов, передбачених технічними умовами та укладення відповідної додаткової угоди до договору, що передбачено п. 4.2 Правил № 632. Просить закрити провадження по справі. 29 серпня 2018 року від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення, в яких останній зазначає, що дана справа не підлягає розгляду в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області, а підлягає розгляду в господарському суді Одеської області. Позивач посилається на п. 2.1 Договору, відповідно до якого сторони зобов`язались керуватись технічними умовами. Позивач зазначає, що виданих йому технічних умовах №5080-29/421 від 28 квітня 2015 року встановлений ліміт водовідведення 4,5 м. куб/сут. (тобто 136,8 м. куб./міс), що є фактично єдиним аргументом позовної заяви. У той же час Договором встановлений ліміт 3,6 м.куб. на місяць. Однак, тим же самим п. 2.1 Договору передбачено, що сторони зобов`язались керуватись Правилами приймання стічних вод підприємств, установ і організацій у систему каналізації м. Одеси», затвердженими рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 14 червня 2007 року № 632. Пунктом 4.2 вказаних Правил встановлено, що підприємства сплачують Водоканалу за скид об`ємів стічних вод, які перевищують указані в договорі, у п`ятикратному розмірі встановленого тарифу, відповідно до умов договору. Додаткову угоду було укладено лише 08 червня 2018 року і саме з цього періоду до правовідносин між [PERSON] та Філією застосовуються збільшені ліміти водовідведення. Просив закрити провадження по справі. 20 листопада 2018 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог, в якому вказує, що дана справа не підлягає розгляду в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області, а підлягає розгляду в господарському суді Одеської області. Вважає, що здійснювати водовідведення у обсязі 4,5 м.куб./сут., тобто 136,8 м.куб/міс. Можливо лише після виконання усіх умов, передбачених технічними умовами та укладення відповідної додаткової угоди до договору, що передбачено п. 4.2 Правил №632. Докази виконання технічних умов 28 квітня 2015 року позивач не надав. Просив закрити провадження по справі. 28 серпня 2019 року на адресу суду надійшли пояснення представника відповідача, в яких останній зазначає про те, що з положень чинного законодавства та матеріалів справи вбачається, що перевищення скиду об`ємів стічних вод розраховується саме на підставі даних, зазначених у договорі, а не Технічних умовах від 28 квітня 2015 року. Філія не порушувала та не порушує Договір. Стосовно пояснень позивача щодо необхідності врахування при вирішенні справи витрат за надання професійної правничої допомоги 12000 грн., вважає, що суд не повинен брати до уваги надіслані позивачем докази. 17 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній повідомляє, що вважає доводи позивача необґрунтованими та безпідставними, оскільки згідно Закону можливість внесення змін у договір на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Посилався на доводи, аналогічні поясненням, наданим 28 серпня 2019 року. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що нарахування заборгованості здійснювалося відповідно до правил прийняття стічних вод, що діяли на той час, технічні умови не є додатком до договору і не можуть свідчити про зміну умов договору. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані письмові докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] став власником нежитлового приміщення загальною площею 34,7 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу №1986 від 30 жовтня 2012 року /т.1 а.с.235-237/. Після придбання приміщення 14 січня 2013 року [PERSON] звернувся до філії відповідача із заявою про укладення з ним договору як новим власником приміщення. 22 березня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» був укладений тимчасовий договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №6991/3 /т.2 а.с.148/, а після проведення технічних робіт /т.2 а.с.150-155/ був укладений договір №6647/3 від 13 травня 2016 року /т.1 а.с.43-45 /. Згідно умов договору послуги з прийому стоків холодного водопостачання здійснюються у межах обсягу 3,6 м.куб. на місяць (п.1.1), облік використаної води та стоків здійснюється за показами приладів обліку, встановлених на об`єктах споживача (п.3.1). Споживач зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі оплачувати послуги водопостачання та водовідведення (п.2.4.15), також споживач зобов`язаний отримувати технічні умови і узгоджувати проектну документацію з постачальником у випадках зміни обсягів водопостачання та водовідведення (п.2.4.14). Постачальник/виробник в свою чергу зобов`язаний подавати споживачу холодну воду та приймати стічні води у відповідності до стану мереж (п.2.2.1), оплата послуг здійснюється до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим (п.3.2), рахунки для оплати направляються споживачу на його адресу (п.3.3). Суд приймає до уваги пояснення представника відповідача щодо факту перевищення споживачем обсягів стічних вод за 2014 рік та подання ним заяви про реструктуризацію у січні 2015 року /т.2 а.с.156-158/, і вважає необхідним зазначити, що розрахунковий період у даному випадку склав один календарний рік, що втричі менше, ніж строк, за який нарахована заборгованість, що стала підставою для звернення з позовом. 28 січня 2015 року були погоджені технічні умови до договору, згідно яких визначена потреба споживача у збільшенні нормативу до 4,5 м.куб. на добу. Представник відповідача посилається на те, що технічні умови не є додатком до договору, а передбачають обов`язок споживача здійснити певні дії, спрямовані на проектування, підключення або проведення технічних робіт, зокрема у вказаних умовах зазначено про необхідність зміни засувки діаметром 150 мм. Суд категорично не погоджується із таким ствердженням, виходячи із тексту технічних умов, де чітко зазначено про необхідність зміни засувки, розташованої на [ADDRESS] , оскільки вуличне обладнання та його модифікація не входить до обов`язків споживачів. Також у тексті технічних умов відсутні посилання саме на необхідність проведення робіт, затвердження проектної документації, визначення відповідальних осіб тощо. Позивач зазначає, що вважав підписання технічних умов невід`ємною частиною договору, йому не було роз`яснено порядок дій після затвердження технічних умов. Разом з тим позивач надав суду копії рахунків за три роки з травня 2015 по липень 2018 року, з яких дійсно вбачається, що підприємством не розраховувалася заборгованість за перевищення нормативів, позивач оплачував надані послуги згідно рахунків. За положеннями\~статей 626-628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;\~2) будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. За змістом частини 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд не погоджується із поясненнями представника відповідача щодо нарахування заборгованості у відповідності із Правилами прийняття стічних вод №632 від 14.06.2007 року, оскільки він посилається на п.4.2. Правил, призначений для розрахунку відповідальності підприємств. У подальших письмових поясненнях представник відповідача, маніпулюючи поняттями, посилається на ті ж правила, проте замінює «підприємство» на «споживач», що на думку суду свідчить про недобросовісність відповідача /а.с.127 т.2/. Суд наголошує, що постановою Великої Палати Верховного Суду у даніій справі було встановлено, що у договорі про надання послуг з водопостачання та водовідведення позивач [PERSON] діє саме як фізична особа, а не як підприємець. При цьому Верховний Суд вважав недостатнім доказом здійснення підприємницької діяльності надану відповідачем дислокацію об`єктів, що є невід`ємною частиною договору на думку представника відповідача. Висновки Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції, тому посилання відповідача на правила, що встановлюють порядок розрахунків для юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та само зайнятих фізичних осіб, зареєстрованих у встановленому порядку, як на єдину юридичну підставу нарахування заборгованості на думку суду є недопустимим. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини\~першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20.03.2019 року). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Таким чином, враховуючи тривалий період ненарахування заборгованості, відсутність доказів роз`яснення споживачу його обов`язків згідно технічної документації, посилання на правила, затверджені для осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність, суд дійшов висновку, що підприємство-постачальник послуг надало споживачу інформацію у неналежний спосіб, чим ввело його в оману щодо умов договору. При ухваленні рішення суд виходить виключно з обсягу доказів, наданих сторонами. Рішенням у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них. Суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1.07.2003 р.) Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення\~від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» згідно постанови Великої Палати Верховного Суду 761/24881/16-ц від 21.03.2018 року у судах усіх інстанцій. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~з відповідача\~на користь\~держави підлягає\~стягненню судовий\~збір у\~сумі 704\~гривні 80 копійок, розрахований на момент звернення до суду. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові №490/7035/17-ц від 18.04.2018 року, де чітко зазначено, що у разі скасування судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, питання розподілу судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, вирішується судом першої інстанції за результатами розгляду справи по суті. Таким чином стягненню з відповідача підлягає також судовий збір за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій в сумі відповідно 352,40 грн. та 1409,60 грн. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Представником відповідача у письмових поясненнях зазначено про недоведеність і неспівмірність суми витрат на правову допомогу. При визначенні\~розміру витрат\~на правову допомогу суд враховує складність справи, час, витрачений на складання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, збір доказів, до якого відноситься отримання копій судових рішень, велику кількість однотипних додаткових пояснень, кількість судових засідань, у яких брав участь адвокат позивача, значення справи для кожної із сторін. Таким чином суд вважає, що розмір витрат на правову допомогу, заявлений позивачем, не є співмірним із затраченим часом та складністю робіт, а тому з урахуванням принципу пропорційності витрати на правову допомогу підлягають зменшенню до 15000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved