Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

01 червня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції, в якому просить стягнути з відповідача - Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції на свою користь 48216,00 грн., з яких: -38216,00 грн. на відшкодування матеріальних збитків, заподіяних незаконними діями відповідача та неналежним виконанням судового рішення; - 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди (збитків), заподіяних незаконними діями відповідача та неналежним виконанням судового рішення, пославшись на таке: 10 квітня 2007 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду було постановлено сягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини всіх доходів на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх (на той час) дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Постановою від 28 вересня 2007 року старшим державним виконавцем ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] було «помилково» накладено арешт на квартиру [ADDRESS], внаслідок чого фактично належна боржнику 1/3 частина квартири [ADDRESS] арештована не була, чим скористався боржник [PERSON] і здійснив її відчуження. 02 липня 2012 року боржник [PERSON] помер, в результаті чого унеможливилось виконання згаданого судового рішення від 10.04.2007 р. та стягнення нарахованої заборгованості по аліментам в сумі 19 408,77 грн. (станом на дату смерті боржника), що спричинило матеріальних та моральних збитків як позивачці [PERSON] так і її дітям (неповнолітнім на дату смерті батька-боржника), яких фактично було позбавлено аліментних виплат. Вже тривалий час позивач намагається вирішити питання про винуватців не отриманих нею аліментів на утримання своїх дітей. Маються судові рішення, за змістом яких встановлено неналежні дії працівника ВДВС - старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ ([PERSON]). Так, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2010 року визнано незаконними дії старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ ([PERSON]) щодо накладення постановою від 28 вересня 2007 року арешту на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Отже, судовим рішенням, яке вже давно набрало чинності, встановлено неналежне виконання працівником відповідача своїх посадових обов'язків, чим (в результаті) заподіяно суттєвих матеріальних та моральних збитків позивачці та членам її родини. Спроби притягнути до відповідальності самого «винуватця порушення» ([PERSON]С.) в даний час не дали результату: -постановою від 29 березня 2012 року, винесеною старшим помічником Костянтинівського міжрайонного прокурора ([PERSON]М.), було відмовлено в порушенні кримінальної справи за фактом службового недбальства старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського" МРУЮ [PERSON]; -20 червня 2012 року постановою Костянтинівського міськрайонного суду (по справі № 0527/4259/2012), було задоволено скаргу позивачки та скасовано згадану постанову старшого помічника Костянтинівського міжрайонного прокурора Морозова Е.М. від 29 березня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи (за заявою позивачки [PERSON]М.) відносно старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON]; -постановою від 03 жовтня 2013 року, винесеною старшим слідчим СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області майором міліції [PERSON], було закрито кримінальне провадження за наслідками розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 42013050660000068 від 23 квітня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.367 Кримінального кодексу України; -21 жовтня 2013 року Костянтинівським міськрайонним судом (справа № 233/7605/13-к) було винесено ухвалу, за змістом якої скаргу [PERSON] було задоволено та скасовано постанову старшого слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області майора [PERSON] від 03 жовтня 2013 року про закриття КП № 42013050660000068; -вказане кримінальне провадження (№ 42013050660000068) до цього часу не вирішене та остаточних результатів його вирішення позивачці не направляли. Позивачка здійснила спроби з'ясувати про хід стягнення належних її дітям (та їй) аліментів, однак в усному порядку їй повідомили, що виконавче провадження знищене (доказів цього їй не надали), що вказує на небажання відповідача (через окремих його працівників) виконувати свій конституційний обов'язок щодо примусового виконання судового рішення від 10 квітня 2007 року (згідно з нормами статті 19 Конституції України і положеннями Закону України «Про виконавче провадження»). Діючим законодавством (і зокрема положеннями Цивільного кодексу України) визначено підстави і умови відшкодування матеріальних і моральних збитків, заподіяних правам та інтересам учасникам цивільних правовідносин. Отже, згадані вище судові рішення, що набрали чинності, звільняють позивача необхідності подальшого доказування неправомірності дій працівників відповідача та щодо заподіяння у зв'язку з цим матеріальних збитків позивачці та її дітям. У випадку неправомірних або протиправних дій працівників відповідача позивачка з 2007 року і тим більш з липня 2012 року не може отримати нараховану заборгованість по аліментам в сумі 19 408,77 грн., а отже вказана сума підлягає індексації у зв'язку з її несвоєчасною виплатою. Станом на дату подачі позову сумарний індекс інфляції (за даними офіційного сайту Міністерства фінансів України) складає 1,969 (в т.ч. за липень-грудень 2012 року - 1,0; за січень - грудень 2013 року - 1,0; за січень-грудень 2014 року - 1,249; за січень-грудень 2015 року 1,433; за січень-квітень 2016 року - 1,1), а тому заборгованість по аліментам має бути проіндексована на коефіцієнт 1,969 і сума матеріального збитку, заподіяного позивачці, становить 38\~216 (тридцять вісім тисяч двісті шістнадцять) гривень. У випадку заподіяння матеріальної шкоди діями працівників органу владних повноважень або органом владних повноважень, особи, що зазнали такої шкоди, вправі заявити вимогу про відшкодування моральної шкоди (збитків). У зв'язку з цим, позивачка заявляє про зобов'язання відповідача відшкодувати моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень, з огляду на незаконні дії працівника ВДВС Костянтинівського МРУЮ, що призвели до заподіяння позивачці та членам її родини суттєвих матеріальних збитків. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додавши, що після набрання законної сили рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2010 року, яким визнано незаконними дії старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ ([PERSON]) щодо накладення постановою від 28 вересня 2007 року арешту на 1/3 частину квартири [ADDRESS], відповідачем будь-яких дій, спрямованих на виконання вище згадуваного судового рішення, здійснено не було, внаслідок чого дотепер аліментна заборгованість боржника не погашена. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову за таких підстав: Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 2-10327/10 від 15 жовтня 2010 року позивачу [PERSON] було частково задоволено позов, а саме: визнано незаконними дії старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] щодо накладання постановою від 28 вересня 2007 року арешту на 1/3 частину квартири № 16, розташованої у будинку № 20 по вул. О. Невського, та зобовязано ВДВС привести постанову у відповідність із фактичними даними про належність майна боржнику [PERSON], крім того судом було відмовлено в задоволенні вимог стягнення 10000,00 грн. заподіяної моральної шкоди, тобто позивач скористалася правом, передбаченим ст.16 ЦК України. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто з 02 серпня 2010 року (день звернення [PERSON] з позовом до суду). Рішенням суду № 2-10327/10 від 15 жовтня 2010 року позивачу розяснено право оскарження рішення суду в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Позивачем рішення суду оскаржено в апеляційному порядку не було. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяву в якій просили справу розглянути у їх відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. Прокурор Булгаков О.В., який в судовому засіданні представляє інтереси Держави в особі Державної казначейської служби, проти позову заперечував за підстав, аналогічних викладеним стороною відповідача. Крім того, зауважив на тому, що, висуваючи вимогу відшкодування шкоди, позивач при цьому питання щодо визнання дій/бездіяльності державного виконавця з приводу виконання вищезгадуваного судового рішення не порушує. Зясувавши позицію сторін з приводу заявленого спору, дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ст.ст.\~10,60 ЦПК України\~- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених\~ст.61 цього Кодексу. Згідно\~зі ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подані відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається зі\~ст.3 ЦПК України\~та\~ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2007 року старшим державним виконавцем ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-649, виданого 10 квітня 2007 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON]М аліментів у розмірі 1/3 частини (копія постанови а.с.69). 22 серпня 2007 року державним виконавцем Зарубайко С.С. направлено вимогу до державного реєстратора МРЕВ БТІ про реєстрацію на громадянина [PERSON], який мешкає по вул. О. Невського, 16/20 будь якого нерухомого майна (копія вимоги а.с.75). 28 вересня 2007 року державним виконавцем ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] винесено постанову про накладення арешту на майно [PERSON], а саме: 1/3 частину квартири [ADDRESS] із забороною відчуження вказаного майна (копія постанови на а.с. 80). 02 жовтня 2007 року державним виконавцем Зарубайко С.С. було здійснено вихід за місцем мешкання боржника [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де зі слів сусідів йому стало відомо про те, що [PERSON] причетності до вказаної квартири не має (копія акту а.с.77). 29 січня 2008 року Костянтинівським БТІ на адресу державного виконавця Зарубайко О.С. направлено відповідь, з якої вбачається, що за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом по приватизації при міському комунальному підприємстві ЖЕУ 21.08.2006 р. зареєстрована 1/3 квартири, розташованої у м. Костянтинівці, вул. О.Невського, 16-20 (а.с.76). Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2010 року визнано незаконними дії старшого державного виконавця ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] щодо накладення постановою від 28 вересня 2007 року арешту на 1/3 частину квартири № 16, розташованої у буд. № 20 по вул. О. Невського та зобовязано ВДВС Костянтинівського МРУЮ привести постанову від 28 вересня 2007 року у відповідність із фактичними даними про належність майна боржника [PERSON] (копія рішення а.с.6-8). Як вбачається з акту державного виконавця від 11 листопада 2010 року, старшим державним виконавцем ВДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] розглянута заява за виконавчим листом 2-649 про примусове виконання виконавчого листа, виданого 10 квітня 2007 року Костянтинівським міськрайонний судом Донецької області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частини. При перевірці майнового стану боржника за місцем мешкання: м. Костянтинівка, вул. Ол. Невського, 16/20 особистого майна, що підлягає опису у рахунок погашення заборгованості по аліментам, не виявлено. Постановою заступника начальника відділу ДВС Костянтинівського МРУЮ [PERSON] від 10.07.2012 р. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-649, виданого 10.04.2007 р. Костянтинівським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини, закінчено у звязку зі смертю боржника за підстав ст.ст.49 ч.1 п.3, 50 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.(а.с.70). Загальна сума заборгованості за відповідним розрахунком державного виконавця станом на 01.10.2011 р. складає 19408,77 грн. (а.с.82). У відповідності до інформації Костянтинівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 27.09.2016 р. №13469 (а.с.126) матеріали виконавчого провадження № 2-649, виданого 10.04.2007 р. Костянтинівським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини, знищено за закінченням строків зберігання. Зазначена інформація підтверджена Актом про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 23.02.2016 р. (а.с.147-150). Вирішуючи питання по суті заявлених позовних вимог, суд виходив з такого: Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тобто, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями/бездіяльністю органів державної виконавчої служби, законодавець повязує із встановленням факту незаконності такої дії/бездіяльності. Згідно зі\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 статті 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Повязуючи спричинену позивачці шкоду з бездіяльністю відповідача при виконанні судового рішення після набрання законної сили рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2010 року, стороною позивача не надано доказів того, що бездіяльність відповідача, його посадової особи визнана у встановленому законом порядку незаконною. Відсутність належних та допустимих доказів незаконності дії/бездіяльності відповідача, його посадової особи виключає право позивача на відшкодування шкоди. Щодо підстав для відшкодування шкоди внаслідок незаконних дій працівника відповідача [PERSON] за судовим рішенням від 15.10.2010 р. суд дійшов такого: Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Згідно з\~ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається зі\~ст.260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Стаття 261 ЦК України\~передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч. 3,4\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернулася до суду із заявою про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди 01 червня 2016 року, тоді як про порушення свого права державним виконавцем Зарубайко С.С. дізналася у 2010 році, що спонукало її до звернення до суду за захистом порушеного права 02.08.2010 р. Зазначені обставини вбачаються з вище згадуваного судового рішення від 15.10.2010 р. Звертаючись із заявою про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, позивач питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду не ставила. Аналізуючи інститут позовної давності, суд приходить до переконання, що сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові, незалежно від того, чи дійсно права позивача порушені. Оскільки цивільно-правовий інститут позовної давності належить до інститутів матеріального права, суд, встановивши, що строк давності пропущено, зобовязаний відмовити у задоволенні позову. Таким чином, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed