Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

В квітні 2015 року позивач звернулась з даним позовом, в якому зазначила, що перебували з відповідачем у шлюбі з 25.08.1983 року по 10.04.2012 року, в період якого відповідач в порядку приватизації державного житлового фонду набув нерухоме майно - ? частину квартири, що знаходиться за адресою м. Красноармійськ. мкр. Гірник, 1/79. В період шлюбу за договором купівлі-продажу від 02.09.1999 року придбаний торгівельний павільйон, що знаходиться на площі центрального ринку у м. Красноармійську по вул. Тургенєва. Просила визнати вказане майно спільною власністю подружжя та залишити його у спільному користуванні. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду позов задоволено: визнано спільним майном подружжя ? частину квартири, що знаходиться за адресою Донецька область, м. Красноармійськ, мкр. Гірник 1/79 та торгівельний павільйон ( магазин), що знаходиться на площі центрального ринку в м. Красноармійську по вул.. Тургенєва , вказане майно залишено у спільній власності сторін. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в позові. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спірна квартира була набута ним на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, тому відповідно до п.4.ч.1 ст.57 СК України є його особистою власністю. Визнаючи право позивача на ? частину торгівельного павільйону, суд першої інстанції не врахував, що вказане майно було придбано ним особисто після припинення шлюбних відносин з позивачем, тому є його особистою власністю. Крім того, торгівельний павільйон придбаний на підставі договору купівлі-продажу, який вчинено на Селидівській біржі нерухомості, нотаріально не посвідчений, тому право власності на цей обєкт не виникло. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги у повному обсязі. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з»явилась, в наданій апеляційному суду письмовій заяві просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, справу розглянути без її участі ( вх..ЕП-4476/16 від 09.08.16р.) Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що сторони колишнє подружжя, перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.08.1984 року по 10.04.2012 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі відповідач внаслідок приватизації державного житлового фонду придбав у власність ? частину квартири [ADDRESS], про що видано свідоцтво №4317 від 26.06.1995 року та за договором купівлі-продажу державного майна №73 від 18.09.2000 року шляхом викупу через Селидівську біржу нерухомості придбав павільйон металевий на території Красноармійського центрального ринку. Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.. 60 СК України та виходив з того, що позивачу належить 1/2 частина майна, набутого подружжям в під час перебування у зареєстрованому шлюбі, при поділі такого майна частки майна дружини і чоловіка є рівними. Проте, у повному обсязі з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він зроблений без урахування конкретних обставин справи та з порушенням норм діючого цивільного і сімейного законодавства. З матеріалів справи вбачаться, що [PERSON] 26.06.1995 року відповідно до Закону України від 19 червня 1992 р. N 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон N 2482-XII) була приватизована ? частина квартири [ADDRESS]. На час придбання квартири правовідносини подружжя щодо спільного майна були врегульовані Кодексом про шлюб та сім»ю. Ст. ст..22, 24 КЗпШС не відносили придбане в порядку приватизації майно до спільного майна подружжя. Законом України « Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року N 2913-VI стаття 61 Сімейного кодексу України доповнена частиною п'ятою такого змісту: « об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації". Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що законом України від 17. 05. 2012 р. N 4766-VI "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, знову змінено. Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 57 СК житло та земельна ділянка, набуті за час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину 5 ст. 61 СК виключено. За таких підстав суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що набута в порядку приватизації квартира, є сумісною власністю подружжя. Апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог. Доводи апеляційної скарги в тій частині, що набутий шляхом укладання договору купівлі-продажу торгівельний павільйон, розташований на центральному ринку в м. Красноармійську, є особистою власністю відповідача, оскільки придбаний ними за особисті кошти після припинення шлюбних відносин, є неспроможними. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано в судовому порядку рішенням Добропільського міськрайонного суду від 10.04.2012 року . При зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу позивач зазначала, що шлюбні відносини припинено з 2010 року. Відповідач був присутнім в судовому засіданні, заперечень з цього приводу не висував, погодився за визначеним нею часом припинення шлюбних відносин. Будь-яких переконливих доказів про те, що шлюбні відносини між сторонами було припинено до часу придбання торгівельного павільйону - до вересня 1999року, відповідачем не надано. Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у відповідача не виникло права власності на торгівельний павільйон, оскільки він придбаний шляхом укладання договору на товарній біржі, нотаріально не посвідчений та не має державної реєстрації також є неспроможними.. Оскільки правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, то необхідно керуватися нормами ЦК УРСР 1963 року та спеціальними законами, які діяли на час придбання спірного майна. Відповідно до ст..15 закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Вбачається, що договір купівлі-продажу посвідчений Селидівською товарною біржею 02.09. 1999 року, зареєстрований за №146 . Крім того, придбана відповідачем нерухомість ( торгівельний павільйон) 1.11.1999 року була зареєстрована у Красноармійському БТІ реєстровій книзі № 3 за №233, що підтверджено відповідним реєстраційним посвідченням. ( а.с. 135) За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір купівлі-продажу торгівельного павільйону укладений відповідно до вимог закону, належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Outcome: partial