Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] в особі її представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; визнання [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. При цьому, посилається на те, що 30.03.2012 р. між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстраційним номером №762. Відповідно до п.3 вказаного договору купівлі-продажу вона продала квартиру за 359402 грн. Вказану суму вона передала своїй онуці [PERSON] з метою купівлі квартири [ADDRESS]. Дана квартира була придбана, у тому числі і за її гроші, адже у відповідача не бло необхідної суми для її купівлі, але квартира зареєстрована на праві приватної вланості лише за відповідачем. Вона у спірній квартирі теж зареєстрована. Покупцем спірної кваратири поряд з відповідачем була і вона, яка внесла 359402 грн. на її купівлю, а тому договір купівлі-продажу спірної квартири в частині зазначення покупців є недійсним і вона, як фактичний покупець частини квартири, має право на визнання за нею права власності на ? її частину. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є удаваним в частині зазначення покупців. Дійсними покупцями спірної квартири є як відповідач, так і вона, бо мала наміри на настання правових наслідків-придбання квартири у спільну часткову власність. В ході розгляду справи [PERSON] в особі її представника [PERSON] позовні вимоги змінила, уточнила і просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 березня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в Реєстрі №350, в частині зазначення покупця; перевести на [PERSON] права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу квартири від 30 березня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в Реєстрі №350, на 54/100 частини квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 54/100 частини квартири [ADDRESS], загальною площею 60, 8 кв. м. При цьому, мотивує такі вимоги тим, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений між відповідачем по справі та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 30.03.2012 р. та посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], але квартира була придбана за гроші як відповідача, так і її особисті, проте покупцем в договорі купівлі-продажу була зазначена лише відповідач. Незважаючи на це, і вона, і відповідач фактично прийняли квартиру та вселились до житла. Вона, як фактичний покупець частини квартири, має право на визнання за нею права вланості на ? її частини. Заплачені за квартиру її 359402 грн. складають 54 % вартості квартири, тому по договору купівлі-продажу вона придбала 54/100 частини спірної квартири. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснивши, що вона придбала спірну квартиру за свої власні кошти, використані від продажу однокімнатної квартири, куди добавила і грошові кошти, надані їй її батьком. Гроші від продажу квартири позивача по справі останньою їй дійсно були передані, але ця сума коштів була боргом [PERSON] перед нею з 2011 р., бо вона надавала позивачу по справі 40000 доларів США на її прохання на придбання приватного будинку під Києвом. Притягнуті до участі в справі в якості третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позову, пояснивши, що хоч [PERSON] і приходила разом з [PERSON] на оглядини їх квартири перед її продажем, але гроші за квартиру передавала їм [PERSON], яка і підписувала з ними договір купівлі-продажу квартири. Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про час, місце слухання справи повідомлялася належним чином, її представник в судове засідання не з'явився, третя особа просить слухати справу без участі її представника, тому суд, враховуючи думку сторін, представників позивача, матеріали і обставини справи, вважає за можливе вирішити у відсутність представника третьої особи спір. Притягнуті до учаті в справі в якості третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] про час, місце слухання справи повідомлялися належним чином, в судове засідання не з'явилися, третя особа [PERSON] подала заяву про слухання справи без її участі, [PERSON] помер, тому суд, враховуючи думку сторін, представників позивача, матеріали і обставини справи, вважає за можливе вирішити у їх відсутність спір. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, третіх осіб, з'ясувавши обставини справи, заслухавши покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 30.03.2012 р. був укладений договір купівлі-продажу квратири [ADDRESS] між [PERSON], яка пізніше змінила прізвище на Королькову, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON], згідно з умовами якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 662896 грн. 10 коп. (а.с. 50, 51, 92, 93). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Згідно п.2 ч.1 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України наряду з іншим, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 30 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як з'ясовано в судовому засіданні, в один і той же день 30.03.2012 р. були продані квартири сторін по справі та придбана спірна квартира, і гроші від продажу вказаних квартир пішли на придбання нової спірної квартири. Відповідач по справі не зеперечувала проти того, що отримала від позивача всі кошти за продану нею квартиру. І хоч відповідач пояснює, що це був борг позивача перед нею, між тим це нічим не підтверджуєтьяя: ні письмовим договором, ні письмовою розпискою, що необхідні як обов'язкові для даного виду правочинів у вигляді позики. Між тим, суд погоджується з позицією позивача, що її кошти були використані на придбання квартири за взаємною згодою та для них, але відповідач ніяким чином на зафіксувала того, що вона також являється співвласником спірної квартири. Тобто, квартира була придбана за гроші позивача та відповідача, проте покупцем в договорі купівлі-продажу була зазначена лише відповідач. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він, як ріелтер, займався продажем однокімнатних квартир сторін по справі, й знайшов їм в подальшому трикімнатну квартиру для купівлі. У позивача та відповідача були добрі стосунки і вони діяли за взаємною згодою та мали намір придбати разом квартиру, щоб в ній спільно жити, саме тому і продавали свої квартири та купували разом спірну квартиру. При цьому, [PERSON] не казала про існування будь-яких боргових зобов'язань між нею та [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є подругою [PERSON] багато років і остання їй казала, що хоче разом з онукою, яка є відповідачем по справі, продати свої однокімнатні квартири, щоб придбати одну трикімнатну квартиру для спільного проживання в ній, бо були в гарних відносинах. Після придбання квартири у них відносини погіршились. Про борг [PERSON] перед [PERSON] в 40000 доларів США їй нічого невідомо і [PERSON] їй про це нічого не казала. Підтвердженням намірів щодо придбання квартири і проживання в ній разом свідчить і те, що сторони були зареєстровані у спірній квартирі в один день, що підтверджується довідкою за формою №3 з місця проживання сім'ї та реєстрації, виданої філією №808 КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 08.04.2014 р. за №309 (а.с.10). З огяду на вищенаведене вбачається, що реальними покупцями спірної квартири є як відповідач, так і позивач, і у останньої був намір на настання правових наслідків у вигляді придбання квартири у спільну часткову власність. Так як відповідач з попередніми власниками спірної квартири уклали договір купівлі-продажу, яким фактично приховано правочин між позивачем та цим ж продавцями, а тому відносини, що виникли, регулюються правилами щодо укладання договору купівлі-продажу. Отже, суд приходить до висновку про набуття позивачем права власності на частину спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2012 р. Спірну квартиру було придбано за 662896 грн. 10 коп., з яких 359402 грн. сплатила позивач і 359402 грн. складають 54, 2 % вартості квартири, але позивач просить визнати її право власності на 54/100 частини квартири, тому суд не справі вийти за межі позовних вимог, і саме в цій частині й повинно бути визнано її право власності на частину квартири. Відповідач не заперечувала, що всі гроші від продажу квартири позивача, пішли на придбання спірної квартири. Суду залишилось недоведеним, що 359402 грн. були передані позивачем відповідачу як борг, про що стверджує відповідач, відповідних доказів цьому не представлено. Покази свідка [PERSON] в цій частині суд оцінює критично, бо вони є безпідставні, вказана особа є рідним батьком відповідача, заінтересований у вирішенні спору на користь своєї доньки. Вказаний свідок пояснив, що гроші позивачу надавалися на придбання житлового будинку в 2011 р., але цьому не має належного підтвердження. Констатація лише факту надання грошей у позику без його підтвердження, коли позивач заперечує проти цього, не може судом прийматись беззаперечно. Безпідставність тверджень відповідача про надання позивачу в 2011 р. позики в 40000 доалірв США для придбання будинку є виписка з банківського рахуку [PERSON] та довідка з ПАТ «Укргазбанк», відповідно до яких [PERSON] в 2010 р. та 2011 розмістила два банківських строкових вклада в банку відповідно 13.10.2010 р. №90/10 та 28.11.2011 р. №309/11/11/0070 і залишок по даним вкладам становить: по першому-станом на 18.04.2012 р. 188, 25 грн + 49795, 15 грн., по другому-станом на 31.05.2012 р. - 12682 доларів США +510, 30 доларів США (а.с.101, 102). Вказане свідчить про те, що позивач по справі не потребувала позики грошей, і як вона пояснила в судовому засіданні, будинок вона не планувала купувати. Отже, посилання позивача на те, що укладенням договору купівлі-продажу квартири зачіпаються і її права як другого покупця, і фактично приховано її участь у придбанні квартири, суд вважає обгрунтованими і такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки такі факти є доведеними, як і доведена їх наявність у безпосередньому зв"язку з волевиявленням сторін укласти вищевказану угоду при наявності таких умов. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, при його оспорюванні, визнається частково недійсним в частині зазначення покупця, то і підтвердження переведення на позивача прав та обов'язків покупця по цьому договору і права власності на 54/100 частини квартири необхідно також визнати в судовому порядку. Згідно ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі в сумі 3594 грн. 02 коп., виходячи з об'єму задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved