Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

30.08.2019 позивач звернувся до суду з позовною заявою та свої вимоги мотивує тим, що він є співвласником квартири на праві спільної часткової власності за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.08.2007 (номер витягу 15636379), він є власником 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Потім йому подарували ще 2/5 частки цієї квартири відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2007. Потім ще 1/5 частки цієї квартири він купив відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 25.11.2011. Тобто, він має у спільній частковій власності 4/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Ще 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , має відповідач [PERSON] . Відповідно до довідки з міського єдиного інформаційно-розрахункового центру №780/08042019-1124, яка видана Позивачу, він дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним зареєстрований племінник [PERSON] , [INFO] . Тобто, згідно цієї довідки 08.04.2019 було зареєстровано тільки 2 особи. Однак, відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 31.07.2019 №14.03-08/42090, яка видана Позивачу, до зареєстрованих осіб входить: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Позивач згоди не надавав на реєстрацію [PERSON] , однак все рівно він був приписаний та незрозуміло, чому дитина зареєстрована за цією адресою. Посилаючись на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 03.10.2019 по справі відкрито провадження та постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 23). Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, правом на подання письмового відзиву на позов не скористалися. Представник Служби у справах дітей Сумської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що заперечує проти визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, оскільки [PERSON] є власником частки квартири, а його дитина зареєстрована з батьком на законних підставах. Представник третьої особи Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради до суду не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Беручи до уваги, що позивач та його представник не заперечують проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 280-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим, постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до такого висновку. Згідно ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] , та йому на праві власності належить 4/5 частки вказаної квартири, що підтверджується Витягами про реєстрацію власності на нерухоме майно (а.с.7,8,9) Відповідач [PERSON] є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] . та йому на праві власності належить 1/5 частки вказаної квартири, що підтверджується Витягом про реєстрацію власності на нерухоме майно, (а.с.7) Згідно Довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми" СМР № 14.03-08/42090 від 31.07.2019 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (заявник), [PERSON] , [INFO] (племінник) і [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 14.03-08/68533 від 16.09.2019 Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 24.04.2019 (а.с. 20). Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи № 14.03-08/66097 від 03.09.2019 Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 31.07.2010 (а.с. 22). Відповідно до акту від 15.07.2019, затвердженого Головою правління ОСББ «Ковпака 47» [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає, що підтверджують також сусіди [PERSON] з кв. № 125 та [PERSON] з кв. № 129 (а.с. 12). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» 11 грудня 2003 року № 1382-IV та Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 для реєстрації місця проживання особа подає вичерпний перелік документів, зокрема документи, що підтверджують право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) тощо. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/ одного з батьків або законного представника/представників. Крім того, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Згідно інформації Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» від 08.07.2019 № 14.01-15/385 у випадку реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] - його було зареєстровано як неповнолітню дитину до батька за згодою матері (а.с. 15). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилом\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Норма ч. 1, ч. 2 ст. 355\~ЦК України\~прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій\~статті 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156\~ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до\~статті 405 ЦК України\~передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно з вимогами ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7\~ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»). Статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 3\~Сімейного кодексу\~України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. За змістомст.160\~СК місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. З врахуванням дати реєстрації малолітнього [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] з 24.04.2019, який зареєстрований за місцем реєстрації батька за згодою матері, навіть на момент звернення позивача з позовною заявою до суду 30.09.2019 та розгляду справи судом, не сплив річний термін відсутності особи, як члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік в спірному житлі. Крім того, \~до теперішнього часу [PERSON] об`єктивно не досяг повноліття, відтак не набув повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин його не проживання у спірній квартирі, оскільки він в силу свого віку не може самостійно виконувати свої обов`язки члена сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання. Отже відповідно до положень\~ст. 405 ЦК України відсутні правові підстави для втрати малолітнім права користування спірною квартирою. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право особи бути зареєстрованим за місцезнаходженням житлового помешкання, яке особі належить на праві приватної власності, не обмежується нормами чинного законодавства. Відтак, співвласник майна є вільним у виборі місця свого фактичного мешкання, та його відсутність у місці реєстрації не є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування в ньому. Відповідач [PERSON] , який є співвласником квартири за адресою [ADDRESS] , має нарівні з позивачем право користування квартирою, що належить йому на праві власності, а тому відсутні, передбачені законом підстави для його визнання таким, що втратив право користування квартирою та задоволення позову.

Outcome: dismissed