Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Рівненської міської ради про зобов'язання виконання певних дій. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що нею як орендарем, належно виконувались обов'язки покладені на неї Договором оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 290 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спору, тому користуючись переважним правом поновлення зазначеного договору на новий строк, 13 лютого 2013 року, тобто у встановлений законом строк, позивачка звернулась до міського голови міста Рівне з заявою про поновлення договору оренди строком на десять років, однак в поновленні вищевказаного договору оренди земельної ділянки їй було безпідставно відмовлено. Вважаючи рішення Рівненської міської ради №2990 від 25 квітня 2013 року в частині відмови у поновленні договору оренди земельної ділянки неправомірним та незаконним, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав за мотивів, що викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю. Крім того вказав, що Рівненська міська рада відмовляючи в поновленні договору оренди земельної ділянки не вказала підстави для відмови у її продовженні. Представник відповідача Андрєєв Р.В. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки Договір оренди земельної ділянки закінчився 01 квітня 2013 року, то в силу положень ст.33 Закону України «Про оренду землі» орендодавець, який заперечує проти поновлення такого договору повинен був надіслати відповідний лист-повідомлення до 01 травня 2013 року включно. Так, 29 квітня 2013 року за вих. №08-849 на ім'я позивачки було надіслано відповідний лист-повідомлення, оскільки 25 квітня 2013 року Рівненською міською радою було прийнято рішення №2990 «Про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки на [ADDRESS]», яке закон не зобов'язує мотивувати. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності та взаємозв'язку, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, вуд виходив з того, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб"єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій ( Постанова колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 14 лютого 2012 року ). Судом встановлено, що 01 квітня 2003 року між Рівненською міською радою (Орендодавець) та позивачкою (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно п.1 якого Орендодавець, на підставі рішення Рівненської міської ради від 20 лютого 2003 року №240 передав, а Орендар прийняв у оренду строком на 10 (десять) років земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 290 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в тому числі: 270 кв.м. - за рахунок земель, що перебувають в користуванні управління освіти; 20 кв.м. - за рахунок земель міста, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 07 вересня 1993 року (р.№ 3-6085), земельна ділянка перенесена в натуру (на місцевість) і зазначена на плані, що є невід'ємною частиною цього договору (Додаток №1). Вказане підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 вересня 1993 року, копією технічного паспорту на дану квартиру, копією договору оренди земельної ділянки від 01 квітня 2003 року, що наявні в матеріалах справи, а також сторонами не оспорюється, а тому згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до положень ст.33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Переважне право наймача на укладення договору найму на новий строк передбачено також ст.777 ЦК України. Так, Договір оренди земельної ділянки закінчувався 01 квітня 2013 року, у зв'язку з чим користуючись переважним правом поновлення зазначеного договору на новий строк, позивачка 13 лютого 2013 року, тобто у встановлений законом строк, звернулась до міського голови міста Рівне з заявою про поновлення договору оренди строком на десять років, додавши до даної заяви відповідні документи. 30 квітня 2013 року на адресу позивачки надійшов лист за підписом секретаря міської ради А.Грещука, яким останню було повідомлено, що у відповідності до ст.33 Закону України «Про оренду землі» рішенням Рівненської міської ради від 25 квітня 2013 року №2990 [PERSON] відмовлено в поновленні договору оренди земельної ділянки площею 290 кв.м. на [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (договір оренди земельної ділянки від 01 квітня 2003 року №233), зазначивши разом з тим, що враховуючи викладене та згідно п. 7 вищеназваного договору оренди земельної ділянки, після припинення дії договору оренди Орендар зобов'язаний повернути Орендодавцю земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він її одержав в оренду. Відповідно до положень ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законам до їх видання. Приписами ст.142 Конституції України визначено, що до матеріальної бази органів місцевого самоврядування належить земля. Управління землею здійснюють органи місцевого самоврядування в межах, визначених законом, шляхом ухвалення цими органами повноважних рішень. Відповідно до положень ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими для виконання на відповідній території. Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до вимог п.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. У відповідності зі ст.116 ЗК України громадяни і юридичні особи здобувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної, або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади, або органів місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень або за результатами аукціону. Відповідно до вимог ч.1 ст.93 ЗК України, ст.1, п.в) ч.2 ст.5 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про оренду землі» Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.124 ЗК України, ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі» передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. Відповідно до п.34 ч.1 ст.26, ч.2 ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання надання земельної ділянки в оренду вирішується на пленарному засіданні ради - сесії, а спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Так, позивачка як орендар, завжди належно виконувала та виконує обов'язки, покладені на неї Договором оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 290 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а саме по даний час спірна земельна ділянка використовується нею за призначенням, своєчасно та в повному розмірі здійснювалась орендна плата до місцевого бюджету м.Рівне, орендована земельна ділянка зайнята нерухомим майном, належним позивачці на праві приватної власності, в тому числі гаражем, маючи переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди на новий строк (поновлення договору оренди землі) позивачка в передбачений Законом України «Про оренду землі» строк звернулась до органу місцевого самоврядування із заявою про поновлення оренди земельної ділянки. З огляду на те, що Відповідачем дані обставини не заперечуються та не надано доказів протилежного, отже суд приходить до висновку, що у Відповідача відсутні будь-які підстави для відмови в поновленні договору оренди земельної ділянки, яка має переважне право перед іншими особами на укладення цього договору на новий строк. Зазначене дає підстави вважати, що Рішення Рівненської міської ради від 25 квітня 2013 року №2990 є неправомірним та незаконним, оскільки не містить жодних законних та достатніх мотивів для відмови в поновленні [PERSON] договору оренди земельної ділянки площею 290 кв.м. на [ADDRESS]. Положеннями ст.33 Закону України «Про оренду землі» чітко встановлено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Даною нормою визначено також порядок укладення договору оренди землі на новий строк Орендарем, який має намір скористатися переважним правом з цього приводу. Відповідно до ч.2 ст.3 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно положень ст.64 Основного Закону України - конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Варто зазначити, що як неодноразово зазначалось в рішеннях Конституційного Суду України, зокрема в п.3 мотивувальної частини Рішення від 16 червня 2011 року №5-рп/2011 по справі №1-6/2011 - Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй (стаття 1, частина перша, друга статті 8 Основного Закону України). Органи державної влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19 Основного Закону України). Відповідно до роз'яснень, які містяться в абз.3,4 п.3.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 по справі №1-25/2010 визначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Разом з тим, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості впливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 п.5 мотивувальної частини). Порушені права підлягають захисту способами, передбаченими ст.152 Земельного кодексу України, з обов'язковим дотриманням норм чинного законодавства. Згідно вказаної статті захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Таким чином, з огляду на вище наведене, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved