Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Відділу державної виконавчої Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві з вимогами «зняти арешт зі всього майна, що належить [PERSON], накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Дзьобко М.Б, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.08.2012 року в межах виконавчого провадження номер за ЄДРВП 19687159 щодо примусового викання виконавчого листа №2-2511, виданого 17.08.2009 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 261 775,84 грн.», що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд сапери у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, та долучених до позову доказів. Представник відповідача - Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи відповідач повідомлявся належним чином, процесуальним правом подати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України). Виходячи з наявних у справі доказів, які залучено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, судом встановлено, що 28 квітня 2010 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Нагайник Н.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №19687159 щодо примусового викання виконавчого листа №2-2511, виданий 17 серпня 2009 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 261775,84 грн. (а.с.6) 08 серпня 2012 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Дзьобко М.Б. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі постанови накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення 261775,84 грн. (а.с.10) 25 червня 2014 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Торбинською О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.11) Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Як передбачено частиною другою та четвертою статі 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку. Як роз'яснено у п.20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Суди розглядають справи за такими скаргами в передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України порядку незалежно від наявності у сторін спору про право, який підлягає розгляду в позовному провадженні. Такий спір не може бути підставою для залишення скарг без розгляду або іншим чином впливати на їх розгляд. Таким чином, враховуючи, що позовна заява [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна, накладений в межах процедури виконавчого провадження по суті є скаргою на дії державного виконавця, тому незалежно від форми та змісту поданого суду процесуального документа, має розглядатись в порядку визначеному розділом VII Цивільного процесуального кодексу України, оскільки виконання рішення суду є невід'ємною частиною судового процесу. Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Разом з тим, сам факт звернення [PERSON], як боржника в процедурі виконавчого провадження, до суду безпосередньо з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна, накладений на підставі постанови державного виконавця в межах процедури виконавчого провадження, не змінює природу правових відносин, які виникли між сторонами спору, які регулюються нормами спеціального законодавства, в даному випадку Законом України «Про виконавче провадження», та порядку розгляду такої категорії заяв, який регламентований розділом VII Цивільного процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав ст. 13 Цивільного кодексу України - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Передбачені законом способи захисту цивільних прав та інтересів закріплені у ст. 16 ЦК України, суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з майна, накладений в межах процедури виконавчого провадження є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed