Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 04.09.1982 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому мають вже повнолітню дочку. Під час шлюбу у 1988 році вони побудували житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. Рішенням № 81/8 від 13.08.2003 року виконкому Суховерхівської сільської право власності на будинок оформлено за відповідачем та 05.09.2003 року на його ім`я видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER]. Право власності зареєстровано під реєстраційним номером 2543155. Житловий будинок має загальну площу 194,70кв.м, житлову площу 86,40кв.м., станом на 2015 рік ринкова вартість будинку складає 956 442 гривні. Також за період спільного проживання ними було придбано два автомобілі: Мерседес-Бенц 200Д, 1988 року випуску, сірого кольору державний реєстрацій номер [NUMBER], ринковою вартістю 100 000 гривень, та ВАЗ- 21099, 1992 року випуску, червоного кольору, державний реєстрацій номер [NUMBER], ринковою вартістю 50 000 гривень, які зареєстровані за відповідачем. Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07.06.2013 року шлюб між ними розірвано. З підстав, передбачених ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.372 ЦК України, просила поділи між нею та відповідачем майно, набуте під час подружнього життя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], вартістю 478 221 гривень; виділити їй та визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ-21099, 1992 року випуску, державний реєстрацій номер [NUMBER], ринковою вартістю 50 000 гривень; стягнути з відповідача на її користь різницю вартості рухомого майна в розмірі 25 000 гривень. Відповідач позов в частині поділу житлового будинку визнав в повному обсязі, погоджуючись з тим, що житловий будинок в [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя, а тому має належати їм в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному. В частині поділу транспортних засобів, відповідач заявлених вимог не визнав, пред'явивши зустрічний позов, в якому просив визнати його особистою приватною власністю транспортні засоби марки Мерседес-Бенц 200Д, 1988 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], та марки ВАЗ-21099, 1992 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Вказував, що з 1982 року працюю лікарем в Кіцманській ЦРЛ, а дружина працювала бухгалтером на базі «Облпотребсоюзу», бухгалтером Кіцманського радгоспу-технікуму, спеціалістом Центру зайнятості та на інших посадах. З 2000 року вони припинили подружні стосунки, не мали спільних відносин, які притаманні подружжю, мали різні бюджети та кошти, з яких витрачали на власний розсуд без взаємної домовленості. 22.06.2002 року ним за особисті кошти придбано транспортний засіб марки ВАЗ-21099, 1992 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], а 18.12.2003 року - транспортний засіб марки Мерседес-Бенц 200Д, 1988 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER]. З визначеною позивачем вартістю транспортних засобів він погоджується. За ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, відповідача, як свідка, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони, [PERSON] та [PERSON], з 04.09.1982 року до 07.06.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1988 році сторни, перебуваючи у шлюбі, побудували житловий будинок, загальною площею 194,70кв.м, житловою площею 86,40кв.м., що розташований в [ADDRESS]. Ринкова вартість житлового будинку станом на 2015 рік становить 956 442 гривень. На підставі рішенням № 81/8 від 13.08.2003 року виконкому Суховерхівської сільської відповідачу [PERSON] 05.09.2003 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], яке зареєстровано під реєстраційним номером 2543155. За відповідачем [PERSON] зареєстровані транспортні засоби: марки Мерседес-Бенц 200Д, 1988 року випуску, сірого кольору державний реєстрацій номер [NUMBER], ринковою вартістю 100 000 гривень, та марки ВАЗ- 21099, 1992 року випуску, червоного кольору, державний реєстрацій номер [NUMBER], ринковою вартістю 50 000 гривень. Вартість транспортних засобів погоджена сторонами. Транспортний засіб марки ВАЗ-21099 придбаний 22.06.2002 року, транспортний засіб марки Мерседес-Бенц 200Д придбаний 18.12.2003 року. Позивач [PERSON] пояснила, що при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу вона вказала, що з відповідачем не підтримують подружніх стосунків, маючи на увазі саме інтимні стосунки, а не ведення спільного господарства, і вони продовжували спільно проживати. Автомобілі ВАЗ та Мерседес продані і кошти пішли на сім`ю. На даний час є бус «Віто-7322». Відповідач [PERSON], як свідок, показав, що з 1982 року до 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою, але 20 років вони разом як чоловік і жінка не жили. Від шлюбу у них є дочка, заради неї проживали разом, ходили разом на дні народження, на весілля. Тому на поділ житлового будинку він погоджується. В спільному будинку він не проживає більше трьох років. Проте, протягом всіх цих років переважно проживав в цьому будинку. Позивачка прала, прибирала, якщо була приготовлена їжа, він її. Кредит на придбання квартири дочці брав він і повертав він за свої кошти. Але транспортні засоби він придбав за власні кошти. Автомобілі продані. Кошти у них окремо. Спільного бюджету з 2000 року у них не було. Свідок [PERSON] показала, що до 2012 року у сторін все було спільне, потім у відповідача з`явилась коханка. Все сторони робили разом, вирощували сільськогосподарську продукцію, свині, продавали яблука, їздили за кордон; вони мали три земельні паї, які до 2013 року обробляли. Щодо автомобілів, то спочатку вони разом купили «Запорожця», вона із чоловіком дали їм «Ладу», які вони продали і купили «Жигуля», якого також продали і купили «Мерседеса», а вже потім і його продали і купили «Буса». Як показала свідок [PERSON] сторони вели господарство спільно. Жили дружньо, разом ходили на урочисті події та забави, у 2011 році спільно святкували ювілей відповідача, у 2012 році разом були на весіллі. 7-8 років тому вони брали кредит на придбання квартири своїй дочці. Щодо автомобілів, то один їм подарували родичі, потім вони одні продавали, інші купували. Згідно показань свідка [PERSON], у заяві про розірвання шлюбу позивачка сама вказала, що не живуть разом з 2000 року. Відповідач сам тримав свині у неї в господарстві, все робив сам і їй допомагав. Спочатку кошти були спільні, потім, з 2000-2001 років - окремо. Автомобілі купляв відповідач за особисті кошти, позичав у друзів. На даний час автомобілів немає, продані. Біля 15 років тому продав один автомобіль, а біля 7 років тому продав інший. Свідок [PERSON] показав, що біля 8-15 років тому він позичав відповідачу кошти на придбання автомобіля ВАЗ, який згодом продав і купив інший - Мерседес, на який він також позичав йому кошти. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено частиною першою статтею 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рекомендовано судам вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Верховний суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15 висловив наступну правову позицію. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приходить до висновку, що позов в частині визначення частки позивача у спільному майні подружжя - житловому будинку підлягає задоволенню у зв"зку з визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав і оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. Стосовно вимог про поділ транспортних засобів, суд виходить з наступного. Як з'ясовано при розгляді справи, транспортні засоби марки ВАЗ-21099 та Мерседес-Бенц 200Д, які були придбані у 2002-2003 роках і право власності на які було зареєстровано за [PERSON], відсутні у сторін, оскільки знаходяться у володінні та користуванні інших осіб на підставі довіреностей. Таким чином, транспортні засоби марки ВАЗ-21099 та Мерседес-Бенц 200Д, вибули з володіння та користування сторін за їх спільною згодою у період перебування у шлюбі, і даний факт визнаний сторонами. Суд визначає обсяг спільного майна подружжя, реєстрація права власності за одним із подружжя правового значення не має. За відповідачем зареєстровано право власності на транспортні засоби, повторне визнання права власності законодавством не передбачено. Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені по справі витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 364, 367, 369, 370, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 81, 116, 120 Земельного кодексу України,

Outcome: partial