Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що [PERSON] є наймачем неприватизованої квартири, що розташована за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Баранивка, кв. Гагаріна, 11/25, де вона зареєстрована. За вказаною адресою також зареєстровані донька позивача [PERSON] та онука позивача [PERSON], які з 20.06.2009 і по теперішній час за цією адресою не проживають. В той же час, факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації її прав, оскільки відповідачі не беруть участі в оплаті житлово-комунальних послуг та утриманні квартири. У звязку з чим позивач просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням. У судове засідання позивач не зявилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, а також зазначила, що позовні вимоги підтримує та не заперечуює проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило, відзивів на позов не подали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку із неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ними не повідомлялися, відзиву на позову він не подали, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала. Також у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Бараниківської сільської ради Кремінського району Луганської області № 83 від 28.10.2005 позивачу [PERSON] було надано оредер № 27 на право зайняття житлової площі у квартирі, що знаходиться за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, кв. Гагаріна, 11/25 (а.с. 9). Відповідно до довідки про склад сімї № 02-29/1-834 від 28.11.2018, виданої виконавчим комітетом Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], кв. Гагаріна, 11/25. За вказаною адресою також зареєстровані донька позивача [PERSON], [INFO], та онука позивача [PERSON], [INFO], які не мешкають за вищевказаною адресою з 2009 року (а.с. 10). З акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 28.11.2018, підписаного в.о. старости с. Бараниківка Кремінського району Луганської області та сусідами-свідками [PERSON] і [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 20 червня 2009 року фактично не проживають за місцем своєї реєстрації у державній квартирі за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, кв. Гагаріна, 11/25, що також підтверджується довідкою виконавчого комітету Красноріченської селищної ради Кремінського району Луганської області від 17.12.2018 (а.с. 11, 13). Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Як зазначається у ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не всі сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття Як зазначено у п.п. 33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (внаслідок неправомірної поведінки членів сімї, інше) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем неприватизованої квартири за адресою: Луганська область, Кремінський район, с. Бараниківка, кв. Гагаріна, 11/25, в якому залишаються зареєстрованими її донька [PERSON] та онука [PERSON], що позбавляє позивача права вільно користуватися вказаним жилим приміщенням щодо його належного утримання. Враховуючи зазначені обставини, а також той факт, що [PERSON] та [PERSON] без поважних причин (інших відомостей суду надано не було) не проживають у квартирі за адресою своєї реєстрації понад встановлені законом строки, а саме з червня 2009 року, що підтверджується дослідженим у судовому засіданні актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 28.11.2018, суд дійшов висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації, а тому позов підлягає повному задоволенню. При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час не проживають у зазначеній квартирі, тобто квартира не є їх житлом відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини. Так, у п. 40 рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02.12.2010 (заява № 8863/06), яке набуло статусу остаточного 02.03.2011 наголошується, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004). На підставі викладеного,

Outcome: approved