Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

[PERSON] 02.02.2018 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом. \~Посилається на те, що 04.01.2018 року між ним та ТзОВ «Сігма Автолізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 01774 (далі - договір). Договір укладався позивачеи з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, у мережі Інтернет позивач знайшов оголошення про продаж автомобіля марки «LADA Пріора» вартістю 92 000 грн., а також в подарунок зимова гума на автомобіль та ГБО до Нового року, тому зателефонував за телефоном вказаним в оголошенні. Під час телефонної розмови йому розяснили, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності за ціною вказаною в оголошенні. Приїхавши до офісу компанії в м. Вінниця, менеджер компанії пояснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату: аванс за транспортний засіб в сумі 72000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу. Того ж дня, позивач було сплачено 72000 грн., після чого з квитанцією він повернувся до офісу компанії, де йому надали договір з іншими надрукованими документами на підписання, мотивуючи, що без підписання всіх заяв неможлива передача транспортного засобу. Одразу після підписання зазначеного договору позивач помітив, що в договорі зазначений інший транспортний засіб, а також вартість транспортного засобу значно вища, ніж та, на яку він розраховував, на що менеджер компанії повідомив, що це їх внутрішні справи, необхідні для перекриття вартості акційного авто, а також пообіцяв доставити транспортний засіб вказаний в заяві на отримання транспортного засобу протягом декількох днів. Однак, даний автомобіль не був доставлений і позивач зателефонував до менеджера, який йому повідомив, що автомобіль не пройшов технічний огляд і треба чекати або написати заяву на повернення коштів. 12.01.2018 року позивач відправив відповідачу заяву про розірвання договору та повернення коштів. Після консультації з юристом, позивачу стало відомо, що його ввели в оману щодо призначення платежу та повернення сплачених кошті: не було розяснено призначення платежу в сумі 39 990 грн. (10% від вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився комісією за організацію договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та призначення платежу в рахунку на оплату). У договорі це передбачено, однак у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, оскільки представник відповідача не надав достовірної інформації та завірив його, що всі істотні умови договору він йому пояснив, а також спонукав позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Таким чином, представником відповідача позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання та вивчення змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Крім того у зміст договір включено несправедливі умови. Зокрема, відповідно до п.12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7. та п.4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. Однак, у такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Отже, лізингоодержувач сплатив 72 000 грн. за договором, з яких: 39 990 грн. - комісія за організацію договору - поверненню не підлягає, а з залишку: 72 000 грн. - 39 990 грн. = 32010 грн. утримується 20% = 25 608 грн., які підлягають поверненню, але і цих коштів відповідач не повернув. Отже, відповідач утримує в якості штрафу 46 392 грн. без виконання жодних дій. Вважає, що зазначена умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Крім того, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Отже, несправедливими є сплата комісії за організацію договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що комісії за організацію договору це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Крім того, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також зазначає, що даний договір є нікчемним, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 799 ЦК України даний договір, який за своєю природою є змішаним договором, нотаріально не посвідчений. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01774, укладений 04.01.2018 року між позивачем та ТзОВ «Сігма Автолізинг» та стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 72000 грн., а також судові витрати по справі. \~Позивач [PERSON] у судовому засідання підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Крім того, надав суду пояснення, які є повністю аналогічними змісту позовної заяви, а також пояснив, що по час судового розгляду відповідачем не повернено йому будь-яких грошових коштів пов`язаних з розірванням оспорюваного договору. Представник відповідача директор ТзОВ «Сігма Автолізинг» [PERSON] у судове засідання не зявився, належним чином та завчасно був повідомлений про час та місце судового засідання, про причини своєї неявки суд не повідомив. Крім того, 19.02.2018 року зазначеним представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якій він зазнає, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. У відзиві ним зазначено щодо визнання обставини укладення 04.01.2018 року між ТзОВ «Сігма Автолізинг» та позивачем [PERSON] договору фінансового лізингу № №01774. Крім того, зазначає, що 04.01.2018 року позивачем згідно ст. 9 п.п. 9.1., 9.6. договору було сплачено 39 990 грн. комісії за організацію договору та відповідно до ст. 9 п.п. 9.2., 9.3., 9.6. договору позивач також сплатив 32 010 гри., які зараховані як частина авансового платежу. При цьому, договір було вчинено у письмовій форм, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст.215 Цивільного кодексу України. Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами договору. Позивач звернувся до ТзОВ «Сігма Автолізинг» з заявою про розірвання договору та повернення коштів, на яку відповідачем надано письмову відповідь про те, що договір розірвано на письмову вимогу позивача з 17.01.2018 року і роз`яснено про порядок повернення коштів, відповідно до п.12.1. договору: до повернення позивачу підлягає відповідно до умов договору 80% від сплаченого авансового платежу: 32 010,00 грн. - 80% = 25 608,00 грн. Сума, що підлягає до повернення позивачу буде перерахована на рахунок [PERSON] в межах строків, встановлених п. 12.4. Договору, а саме до 12.03.2018 року. ТзОВ «Сігма Автолізинг» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг № 2943 від 27.06.2017 року було вирішено видати ліцензію товариству на надання послуг з фінансового лізингу. Таким чином, ТзОВ «Сігма Автолізинг» на законній підставі укладає з особами правочини фінансового лізингу та має на такі дії відповідний обсяг прав. На момент укладення правочину з позивачем, відповідач діяв також на підставі іншого дозволу виданого Нацкомфінпослуг, а саме на підставі Довідки ФЛ № 595 від 06.06.2017 року. Заперечує доводи позивача щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу відповідно до положень ст. 799 ЦК України, оскільки вважає, що для договорів фінансового лізингу обовязковість укладення правочину у нотаріальному порядку не встановлено спеціальним законодавством України, що безпосередньо регулює правовідносини з фінансового лізингу. Крім того, заперечує доводи позивача щодо несправедливості умов договору в частині надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, оскільки вважає, що умовами договору передбачено право лізингоодержувача, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, на розірвання договору за власним бажанням (п.п. 12.1 ст. 12договру). У такому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. Крім того, зазначає, що законодавством України не передбачено, що у договорі фінансового (непрямого) лізингу повинні бути зазначені відомості про продавця (постачальника), оскільки такі відомості зазначаються у акті приймання-передачі предмета лізингу, який підписує та отримує лізингоодержувач під час передачі йому предмета лізингу. Заперечує доводи позивача про те, що укладаючи договір сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Оскільки на момент підписання договору у лізингодавця був відсутній предмет лізингу і згідно умов договору автомобіль буде придбаний після виконання лізингоодержувчем певних умов: сплати комісії за організацію, авансового платежу і комісії за передачу предмета лізингу. Крім того, відповідно до умов договору, (п. 4.3) позивач мав право написати заяву, в якій вказати у якого саме продавця (постачальника) він бажає що було здійснено покупку предмета лізингу, а у звязку з тим, що він таким правом не скористався продавця обирає лізингодавець, але після сплати зазначених вище платежів. Таким чином, вважає, що між ТзОВ «Сігма Автолізинг» та позивачем було досягнуто згоди щодо предмета Договору, а також додержано усіх істотних умов договору. Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача по справі, у судовому засіданні дала показання аналогічні поясненням позивача [PERSON] На підставі досліджених у судовому засіданні письмових доказів, наданих позивачем та представником відповідача, а також показань свідка [PERSON], судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно копії договору фінансового лізингу № 01774, 04.01.2018 року між ТзОВ «Сігма Автолізинг» в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі довіреності №12 (зазначення дати якої відсутнє у змісті договору) та позивачем [PERSON] в м. Києві у письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу №01774. Відповідно до умов договору лізингодавець взяв себе зобовязання придбати предмет лізингу (транспортний засіб марки/модель LADA Largus, комплектація/модифікація Crosc, об`єм/тип двигуна 1,6 бензин, тип МТ, привід передній) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, а лізингоодержувач зобовязувався прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, а також у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі, згідно з умовами цих договорів. Згідно п.1.7 ст.1 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даних договорів, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.5 ст.9 даних договорів. Пунктом 2.2. ст.2 договору визначено, що строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та закінчується через 60 календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком №1 до даного договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Згідно п.1.2. ст.1 договорів, вартість предмета лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та в Додатку №1. Показаннями свідка [PERSON] підтверджуються пояснення позивача, викладені в змісті позовної заяви, відповідно до яких договір був ним підписаний в м. Вінниця, а не в м. Києві, як зазначено у його змісті. Попередня домовленість щодо предмету договору стосувалася транспортного засобу іншої моделі та модифікації, ніж та яка зазначена в умовах договору. Крім того, позивач [PERSON] до підписання договору сплатив на рахунок ТзОВ «Сігма Автолізинг» грошові кошти у розмірі по 72000 грн., призначення платежу якого зазначено, як «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №01774 від 04.01.2018 року», що підтверджується копією квитанції №21160175-1 від 04.01.2018 року. Після підписання даного договору та розуміючи, що його введено в оману щодо дійсних умов договору, позивач направив відповідачу письмову заяву про розірвання даного договору та щодо повернення сплачених ним коштів у розмірі 72000 грн., вказавши реквізити банківської картки. Представником відповідача [PERSON] за вих. № 333/03.02.18 року на заяву позивача [PERSON] про розірвання договору, яка надійшла до відповідача 17.01.2018 року (вх.№419) було повідомлено, що кошти у розмірі 72000 грн., згідно п. 9.6 були зараховані як комісія за організацію договору у розмірі 39990 грн. та авансовий платіж у розмір 32000 грн. Відповідно позивачу роз`яснено, що відповідно до п. 12.1 ст. 12 договору сплачена ним комісія не підлягає поверненню, а авансові платежі будуть повернуті у розмірі 25608 грн. Крім того, повідомлено що договір відповідно до поданої позивачем заяви вважається розірваним з 17.01.2018 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року № 723/97 ВР фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною першою ст.2 зазначеного Закону визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Згідно ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 та Законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Відповідно до ч. 3 ст.6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Положеннями статтей 203, 204 ЦК України встановлено, що підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Відповідно до ст. ст.4, 203 ЦК України зміст правочину повинен відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Відповідно до ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Положення стю 18 Закону України «Про захист прав споживачів" визначають підстави визнання недійсними умови договорів, що обмежують права споживача. Зокрема, відповідно до частин першої-другої даної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договри із споживачем умови, які є неправедливми. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна одночасна наявність наступних ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч.4 ст. 18 цього Закону). Згідно п. 12.1 ст.12 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7. та п.4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає. Суд приходить до висновку, що азначена умова договору суперечить п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Оскільки, зазначеною умовою договору встановлено жорстку односторонню відповідальність сторони договору не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно суд приходить до висновку, що зазначені умови оспорюваного договору порушують принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, а також завдає шкоду споживачеві. Зокрема, позивач сплатив 72 000 грн. за договором, з яких 39 990 грн. - комісія за організацію договору поверненню не підлягає, а поверненню підлягає лише сума у розмірі 25 608 грн. При цьому, відповідач отримує 46 392 грн. без виконання ним відповідно до умов договору жодних дій. При цьому, передбачена у статті 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Зокрема, ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак, відповідно до умов договору комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов»язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Відповідно до ч.ч.5,6,7 ст. 18 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таки з моменту укладення договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що умови договору, які визнані судом несправедливими відповідно до положень ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнаються недійсними, а також оскільки визнання недійсними зазначених положень договору зумовлює зміну інших положень договору, відповідно підлягають задоволенню заявлені позивачем позовні вимоги про визнання недійсним договору у цілому з підстав передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Зокрема, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1 ст. 216 ЦК України). За таких обставин та відповідно до положень ч.1 ст.216 ЦК України суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь коштів у розмірі 72000 грн., які були сплачені ним на виконання визнаного судом недійсним договору. Крім того, позивачем у позовній заяві були зазначені підстави визнання нікчемним договору фінансового лізингу № 01774, який він вважає змішаним договором з підстав не дотримання нотаріальної форми посвідчення договору, передбаченою ст.799 ЦК України. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій форм, а за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої-другої ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У п.1.8 договору зазначено, що сторони погодили укласти даний договір у простій письмовій формі з дотриманням всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладення договору відсутній у лізингодавця, який буде наданий лізингодавцем після виконання лізингоодержувачем умов, передбачених п. 1.7 та 4.1 даного договору. При цьому, фактично зміст договору (ст.1 Предмет договору фінансового лізингу) не містить істотної умови щодо предмету лізингу, який визначений індивідуальними ознаками (рік випуску, колір, індивідуальні технічні характеристики, номер шасі/двигуна транспортного засобу). Марка та модель, комплектація/модифікація, об`єм/тип двигуна, тип КПП, вид приводу транспортного засобу не є такими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Положеннями ч. 1 ст. 760 ЦК України встановлено, що предметом найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Оскільки у змісті договору сторонами не було визначено індивідуальні ознаки транспортного засобу, відповідно ними не був визначений відповідно до вищезазначених положень ч.1 ст.760 ЦК України предмет договору. Відповідно, суд вважає безпідставними доводи позивача щодо застосування до даних правовідносин положення ч.2 ст. 799 ЦК, які регулюють вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу, який укладається з участю фізичної особи. Відповідно до положень ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1424,80 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved