Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Селянського фермерського господарства «Надія» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 14.04.2011 року. У позові вказала, що 14.04.2011 року між нею та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки. Вказаний договір в порушення вимог ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» не містить необхідних істотних умов, зокрема, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не зазначений кадастровий номер земельної ділянки, Акт прийому-передачі земельної ділянки вона не підписувала, в цьому акті не вказано дату його складання. Крім того, вказує на систематичну затримку орендної плати. З урахуванням викладеного, позивачка прохає визнати договір оренди землі недійсним. У судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав, прохає їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, вважаючи його безпідставним та не доведеним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.04.2011 року між [PERSON] та Селянським фермерським господарством «Надія» укладено договір оренди землі розташованої на території Литвяківської сільської ради, Лубенського району площею 3,64 га. Договір зареєстрований в Управлінні Держземагенства Лубенського району, про що у Державному реєстрі вчинено запис від 21.12.2012 року № 532288394004945. Вказана земельна ділянка належить позивачці на праві власності, що підтверджується Державним актом про право власності на землю ПЛ № 148390, виданим 13.10.2006 року. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції на час укладення угоди 14.04.2011р.) істотними умовами договору оренди землі були: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.02.2012 року. Разом із тим, в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року зазначено, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦПК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на відсутність у договорі умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Вирішуючи питання щодо порушення прав позивача в зв'язку з відсутністю в договорі вказаних умов, суд виходить з наступного. Вказаний пункт закону внесено відповідно до Закону України від 16 вересня 2008 року N 509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву». Цим же законом внесені зміни до Земельного кодексу України: «Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного фонду власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом» (ст. 93). «Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного фонду, передано у заставу» (ст. 102-1). До Цивільного кодексу України: Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу" (ст. 407). Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для забудови не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди, що розміщені на такій земельній ділянці), внесено до статутного фонду, передано у заставу (ст. 413). До ЗУ «Про оренду землі»: «Право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу» (ст. 8-1). Дослідивши вказані норми закону в системному зв'язку між собою, суд приходить до висновку, що законодавець передбачив обмеження щодо передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки державної та комунальної власності, що викликано особливим статусом цих земель. Крім того, визначив умови щодо строку передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки власником. Відповідні умови за нормою ст. 15 ЗУ «Про оренду землі» зазначаються в договорі оренди. В судовому засідання представник позивача не зміг пояснити яким чином порушені, невизнані або оспорені права позивачки, свободи чи інтереси в зв'язку з відсутністю окремо визначених умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди спірної земельної ділянки. Крім того, дослідивши зміст договору оренди, судом встановлено, що в пункті 19 сторони обумовили, що інші умови передачі земельної ділянки в оренду відсутні, що вказує, зокрема і на те, що будь-які особливі умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки сторони не передбачали, про що погодились, підписавши цю угоду. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов про визнання недійсним договору з підстав відсутності умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки не направлений на за захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивачки, а отже задоволенню не підлягає. Суд відхиляє доводи представника позивачки щодо відсутності кадастрового номеру орендованої земельної ділянки в договорі оренди, оскільки така вимога включена відповідно до Закону України від 07.07.2011 р. N 3613-VI, який набрав чинності після укладання угоди та за загальним правилом не має зворотної дії у часі. Також суд зазначає, що у випадку необхідності в уточненні умов договору позивачка мала право звернутися до відповідача про внесення змін або доповнень договору, проте, протягом трьох років відповідного звернення до відповідача не здійснено, що також вказує на те, що права, свободи чи інтереси позивача зазначеним не порушувалися. Крім того, позивачка посилається на те, що акт прийому-передачі земельної ділянки позивачка не підписувала, а також в цьому акті не вказано дату його складання. Вказує на несвоєчасну сплату орендних платежів. Суд зазначає, що відповідно до п. п. 11, 20, 37 договору оренди земельної ділянки від 14.04.2011 року орендна плата вноситься до 31.12 кожного року; передача земельної ділянки здійснюється за актом прийому-передачі; дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї і сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором. Таким чином, обставини щодо акту та не своєчасна сплата орендних платежів, на які вказує позивачка, є підставами для розірвання договору оренди, а не визнання його недійсним. Судом встановлено, що 12.02.2014 року позивачка зверталася до відповідача з заявою про розірвання договору оренди від 14.04.2011 року з підстав порушення вимог договору у чому відповідач їй відмовив. Такі обставини не позбавляють позивачку права звернутися до суду з позовом про розірвання договору. Також в судовому засіданні представник позивачки вказала на відсутність в договорі реквізитів сторін, проте, судом встановлено, що реквізити сторін (імя, найменування, ідентифікаційні номери) вказані. Договір підписаний головою СФГ «Надія» та скріплений печаткою цієї юридичної особи. Крім того, представник позивачки послалася на те що позивачка не була ознайомлена зі змістом договору, що судом оцінюється критично та спростовується її підписом на цьому договорі укладеного 14.04.2011 року. З урахуванням викладеного та не доведеності позовних вимог суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed