Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісті Мас-Медіа» (далі відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO]. у друкованому видані газети «ВЕСТИ» (мовою оригіналу), київський випуск [NUMBER], аркуш 7 було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» (мовою оригіналу). У вказаній статті було оприлюднено ряд відомостей про позивача, які носять явно виражений негативний характер та порочать честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема у вищезазначений статті йде мова про те що позивачем організовуються та вчиняються дії злочинного характеру, що полягають у вимаганні грошових коштів з перевізників столичного вокзалу під погрозою насильства. Позивач вказує що вказана інформація є недостовірною та такою що негативно впливає на репутацію, спотворює об'єктивне бачення та уявлення оточуючих позивача як громадянина та члена суспільства. Поширення явно недостовірної та негативної інформації про позивача не підпадає під ознаки критики, а відтак з огляду на норми Конституції України, Закону України «Про інформацію» особисті немайнові права позивача у цій частині підлягають правовому захисту в порядку, встановленому процесуальним законом України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення від 08.04.2015р. та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] у друкованому виданні газети «ВЕСТИ» Київський випуск № [NUMBER] було опубліковано статтю «[INFO]» Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України вимоги громадян або організацій про спростування опублікованих засобами масової інформації відомостей, що не відповідають дійсності та порочать честь і гідність особи, розглядаються судами й у тому разі, коли ця особа попередньо не зверталася до органів масової інформації щодо спростування зазначених відомостей. Відповідно до ст. 7 ЦК України обов'язок позивача у цивільній справі - довести лише сам факт поширення відповідачем відомостей, що його порочать, особою, до якої пред'явлено позов. Крім того, позивач має право подати докази невідповідності дійсності таких відомостей. Таким чином, обов'язок доведення того, що поширені відомості відповідають дійсності, покладається на відповідача. Відповідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Так, у статті неодноразово в прямому та опосередкованому зв'язку із іменем позивача зазначається про вчинення дій злочинного характеру, що полягають у створенні «бригад» з метою вимагання грошових коштів з перевізників столичного вокзалу під загрозою фізичного насильства. Відповідно до положень Кримінального кодексу України вимагання є істотними - суспільно небезпечними винними діями суб'єкта злочину. Відтак, зміст вказаної вище статті може створити в читача негативне враження про позивача, причетність його до суспільно-небезпечної діяльності. Таким чином, зміст вказаної статті носить явно виражений негативний характер щодо позивача. При цьому, відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду Отже, єдиним доказом того, що позивач безпосередньо або опосередковано був пов'язаний з хабарництвом, контрабандою чи незаконним переміщенням товарів через кордон може бути лише вирок суду. Такого процесуального рішення представник відповідача до матеріалів справи не долучив, в оскаржуваній статті про наявність такого рішення не зазначено. Відповідно до ст.37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", де, зокрема, встановлено: "Громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність". Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. За визначенням абз. 5 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»поширена інформація є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності, оскільки, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Враховуючи викладене, поширенням відповідачами неправдивих та недоведених відомостей, викладених у статті, було порушено права та охоронювані законом інтереси позивача, що призвело до порушення особистих немайнових його прав та втрати його ділової репутації. Згідно з абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Окрім цього, стаття 44 Закону України «Про інформацію» покладає на Відповідачів наступні обов'язки: використовувати інформацію згідно з законом або договором (угодою); забезпечувати додержання принципів інформаційних відносин, передбачених статтею 5 цього Закону. Відповідно до ст. 5 Закону України „Про інформацію" принципами інформаційних відносин, зокрема, є: об'єктивність, вірогідність, точність і повнота інформації. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до частини 1 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні доведено факт поширення інформації відповідачем, інформація з якої є предметом позову, а представник відповідача в свою чергу не надав допустимих доказів, що поширена інформація є достовірною. Враховуючи викладене, суд вважає поширену відповідачем інформацію недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач та його представник не зазначили, яким чином оспорювана інформація завдала шкоди та не надано будь-яких доказів реального заподіяння такої моральної шкоди, як і наведено розмір компенсації який був би співмірним із заявленими позовними вимогами за позовами. Враховуючи відсутність обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди, відсутність будь-яких доказів та вимоги закону, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в цій частині, оскільки вони є безпідставними. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: partial