Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] вказала про те, що вона є власником жилого приміщення - квартири [ADDRESS] Відповідач по справі є колишньою власницею вказаної квартири з якою [PERSON] уклала договір купівлі-продажу від 27.07.2013 року в якому зокрема було визначено обов'язок відповідача знятися з реєстрації за зазначеною адресою до 31.03.2014 року, який не виконаний. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], але з 27.07.2013 року не мешкає у жилому приміщенні, її речі у квартирі відсутні, вона самостійно обрала інше місце проживання. Таким чином, враховуючи, що позивач, відповідно до закону, є власником жилого приміщення, розташованого по [ADDRESS], а відповідач відсутня без поважних причин за місцем реєстрації понад шість місяців, що в повному обсязі підтверджується доданими до позовної заяви доказами, оскільки виникла необхідність усунення її від користування житловим приміщенням, добровільно зніматися з реєстрації вона не бажає, чим порушує права позивача, просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала та просила ухвалити заочне рішення у справі у разі неявки відповідача до суду. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час, місце розгляду справи, відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, була повідомлена належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомила, заперечень проти позову не надала, тому зі згоди осіб, які беруть участь у справі, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів. Від Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області на адресу суду надійшов лист з проханням проводити розгляд справи за відсутності їх представника. Зміївський районний сектор головного правління Державної міграційної служби України в Харківській області повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки представника до суду не сповістили. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку: Спірним є питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - [ADDRESS] Встановлено, що [PERSON] є власником [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 07 липня 2013 року. ( а.с.7,8,10,11) У вказаній квартирі зареєстрована [PERSON], 1953 року народження, що підтверджується довідкою КП «Комунальник» за №2310 від 23.10.2014 року. ( а.с.9) З відомостей, що містяться у акті обстеження, складеного 23 жовтня 2014 року депутатом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області за участю свідків, вбачається, що [PERSON], зареєстрована за адресою [ADDRESS], не проживає у ній без поважних причин з 27 липня 2013 року, перешкод у користуванні жилим приміщенням не має, її особисті речі та майно відсутні. ( а.с.12) В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Таким чином, дії [PERSON] свідчать про те, що вона визначила інше місце проживання самостійно. Враховуючи, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 71 ЖК України, обрала інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним тощо, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON], та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Згідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved