Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

27.04.2020 року, представник АТ «Універсал Банк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, в жовтні 2017 року банк запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Позивач вказує, що умови обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал банк» опубліковані на офіційному сайті Банку та доступні для ознайомлення за посиланням http://www/monobank.ua/terms. Як стверджується в позові, 19.01.2018р. [PERSON] звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим, підписала Анкету-заяву до договору про наданя банківських послуг від 19.01.2018р. На підставі укладеного Договору відповідач отримала кредит у розмірі 20 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Як йдеться у позові, в порушення умов договору, відповідач свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, з урахуванням внесених останнім коштів на погашення заборгованості, станом на 20.02.2020 р., у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 125011,55 грн., яка складається з : - 46997,05 грн. - заборгованості за тілом кредиту; - 78014,50грн. - заборгованості за пенею та комісією, які представник банку просив суд стягнути з відповідача та суму судового збору у розмірі 2102,00 грн. на користь банку. Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.10.2020 р. вказаний позов був задоволений повністю зі стягненням з відповідача на користь позивача загальної заборгованості за кредитним договором б/н від 19.01.2018р. у розмірі 125011,55 грн. та судового збору в сумі 2102,00 грн. 06.11.2020 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року по справі №522/6727/20, яка 23.11.2020 була передана до провадження судді Науменко А.В. Ухвалою суду від 16.12.2020р. вказана заява була задоволена, заочне рішення суду скасоване. Справа призначена до судового розгляду в спрощеному позовному провадженні на 19 січня 2021р. о 11.30 годин. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до свого позову відповідь на пояснення, в якому позов підтримав у повному обсязі. Окрім того, в матеріалах справи міститься клопотання на підставі ч. 4 ст.211 ЦПК про розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Матвієнко Н.В. в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові пояснення, в яких просила задовольнити позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу (тіла кредиту), в іншій частині - відмовити. У відповідності до ч. 3 ст. 288 ЦПК України, повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до АТ «Універсал Банк" (далі - Позивач, Банк) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-Заяву від 19.01.2018 року, згідно якої відповідачеві було відкрито картковий рахунок із встановленим кредитним лімітом у розмірі 20 000,00 грн. Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Умови обслуговування рахунків фізичної особи а АТ «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення. Із позову вбачається, що відповідач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує протягом тривалого часу, не здійснює відповідні платежі щодо погашення кредиту, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за пенею та комісією. Обґрунтовуючи право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19.01.2018 року, посилався на Умови обслуговування рахунків фізичної особи, Умови та правила обслуговування фізичних осіб у АТ «Універсал Банк», а також Тарифи користування карткою «Monobank». Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно норми ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та міра відповідальності кредитора поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Суд встановив, що у анкеті-заяві до Договору про надання банківських послуг від 19 січня 2018 року, яка підписана сторонами, - процентна ставка не зазначена. До того ж, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За змістом ч.2 ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Таким чином, за наданим позивачем доказами укладення договору про надання банківських послуг, між сторонами в письмовому вигляді не досягнуто згоди щодо розміру процентів, штрафів, комісії, оскільки зазначені складові договору не містять підпису відповідача. За таких обставин суд приходить до висновків, що надані позивачем Умови обслуговування рахунків фізичної особи, особито тарифи які містяться в матеріалах даної справи, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Дані висновки суду цілком узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019р. по справі №342/180/17, в яких зокрема зазначено, що визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Зазначена правова позиція міститься також постановах Верховного суду від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15), у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, у постанові від 07.05.2020р. у справі №127/14769/16-ц, у постанові від 22.07.2020р. у справі №127/23009/16-ц, у постанові від 27.07.2020 року по справі №188/1815/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд зазначає, що з урахуванням приписів ч.6 ст.81 ЦПК України, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді : ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, позивачем належним чином не підтверджено щодо існування за вказаним кредитним договором пені та комісії, а отже суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією у розмірі 78014,50 грн., тому в цій частині позову суд відмовляє. Суд наголошує - в Україні визнається і діє принцип Верховенства Права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності - не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, що мається в даному випадку, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У той же час, із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Доказів на спростування отримання кредитних коштів у розмірі, зазначеному в розрахунку банку, відповідач суду не надав. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у виді суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 46997,05 грн., у зв`язку з чим, в цій частині, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, що складаються із суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, слід виходити з такого. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial