Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

06 червня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Донецька залізниця», третя особа: Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок отримання травми на підприємств , де зазначила, що вона працює у вагонному депо м. Маріуполь, що є структурним підрозділом Державного підприємства «Донецька залізниця» з 1979 року. 17 вересня 2012 року з нею стався нещасний випадок, вона отримала травму голови , внаслідок падіння полки у купе вагону. Згідно висновку ЛКК МУ Вузлової лікарні станції Маріуполь їй була запропонована робота, не пов'язана з рухом потягів, внаслідок чого вона 30.01.2013 року була переведена на посаду провідника по охороні вагонів з меншою заробітною платою. Оскільки відповідач не визнавав випадок,що трапився з нею, як нещасний випадок, вона була вимушена звертатися до судових інстанцій, та рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 2.12.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10.01.2014 року, нещасний випадок,що трапився з нею, був визнаним пов'язаним з виробництвом та відповідача було зобов'язано скласти акт за формою Н-1. Згідно довідки МСЕК № 515163 від 28.05.2014 року їй встановлено третю групу інвалідності та згідно довідки № 234104 встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 30% з 23.05.2014 року по 1.06.2015 року. Вважала,що у відповідності до вимог ст.1195,1197 ЦК України відповідач зобов'язаний відшкодувати їй втрачений заробіток, який за період з лютого 2013 року ( з місяця, у якому її заробітна плата зменшилась) до травня 2015 року складає 44068 грн.64 коп. , а саме : 1571 грн.88 коп. ( 30% від середнього заробітку до травми , який складав 5246 грн.28 коп.) х 28 місяців. Крім того, просила стягнути з відповідача моральну шкоду, оскільки внаслідок травми вона не може працювати на колишній посаді, у неї погіршився стан здоров'я, виник постійний головний біль, дискомфорт, пов'язаний з тривалим лікуванням, а також протиправна поведінка відповідача викликали у неї хвилювання та занепокоєння. Моральну шкоду оцінує у 25000 грн., які просила стягнути з відповідача. ( а.с.3-5). В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути моральну шкоду у розмірі 80000 грн., а також матеріальну шкоду у сумі 1753 грн. 10 коп., як особисті гроші, витрачені нею на придбання ліків.( а.с.39-40). До судового засідання позивачка не з'явилася , надала суду заяву, якою позов підтримала, та просив розглянути справу у її відсутності. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON], що діяв на підставі довіреності( а.с.34) , повністю підтримав викладене в позовній заяві та пояснив,що позивачка в вересні 2012 року травмувалася на підприємстві відповідача, внаслідок чого тривалий час проходила лікування , була визнана інвалідом 3 групи та втратила основну роботу, оскільки за станом здоров'я вже не може її виконувати, в наступний час не працює . Внаслідок травмування у неї змінився образ життя та виник психологічний дискомфорт. Все це спричиняє їй моральну шкоду яку вона оцінює у 80000 грн. та просив стягнути цю суму з відповідача . Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду у розмірі 44068 грн.64 коп. , як втрата професійної працездатності за період з лютого 2013 року по травень 2015 року. Висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності було зроблено 28.05.2014 року, між тим, він вважає,що фактично втрата професійної працездатності настала після нещасного випадку, який трапився 17 вересня 2012 року. Оскільки заробітна плата позивачки зменшилась з лютого 2013 року, то вважав,що відшкодування має проводитись з цього періоду . Крім того, позивачкою придбавалися ліки, але медичних рекомендацій на них вони надати не можуть. Просив задовольнити позов. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], що діяли на підставі довіреностей, позовні вимоги не визнали та пояснили, що позивач під час нещасного випадку на виробництві знаходився у трудових відносинах з відповідачем та нещасний випадок стався під час виконання ним трудових обов'язків, як було встановлено судовими рішеннями, між тим вважали , що позивачем не обґрунтовано та не доведено спричинення моральної шкоди, оскільки нещасний випадок стався з вини позивачки. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, то просили врахувати, що відшкодування втрати професійної працездатності проводиться позивачці Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України , відшкодування витрат на лікування також має проводитися Фондом. Просили у позові відмовити. Представник третьої особи - Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі ( надалі Фонд соціального страхування) - Гузенко Р.О., що діяв на підставі довіреності, вважав ,що позовні вимоги не підлягають задоволенню, та пояснив,що позивачка перебуває на обліку у Фонді соціального страхування та отримує щомісячно страхові виплати, також вона отримала одноразово суму відшкодування. Позов в частині відшкодування матеріальної шкоди на придбання ліків також не може бути задоволений, оскільки не надано відповідного висновку ЛКК. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи , дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця» 8.04.2005 року по 9.09.2014 року та працювала у вагонному депо Маріуполь провідником пасажирських вагонів. 17 вересня 2012 року о 5 годині 45 хвилин , під час виконання позивачем трудових обов'язків , стався нещасний випадок, внаслідок якого [PERSON] було травмовано та вона отримала тілесні ушкодження. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 2 грудня 2013 року , нещасний випадок, який трапився 17.090.2012 року, визнаний таким, що пов'язаний із виробництвом та зобов'язано вагонне депо Маріуполь ДП «Донецька залізниця» скласти акт за формою Н-1 про нещасний випадок, який пов'язаний із виробництвом. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2014 року рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 2 грудня 2013 року залишено без змін.( а.с.7-12). Згідно акту № 1 , складеному по формі Н-1 від 22 січня 2014 року про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, основною причиною настання нещасного випадку є особиста необережність потерпілого. В акті також було зазначено, що [PERSON] отримала струс головного мозку легкої ступені тяжкості. ( а.с. 13-16). Внаслідок травмування позивачка неодноразово перебував у лікувальних закладах ( а.с. 73-75). Відповідно до довідки Міжрайонної МСЕК міста Маріуполя серії 10 ААА № 234104 , позивачці встановлено 30% втрати професійної працездатності з 23.05.2014 року до 1.06.2015 року ( а.с.20) , відповідно до довідки МСЕК серія 10 ААВ № 5154163 позивачці встановлена 3 група інвалідності з 23.05.2014 року по 28.05.2015 року та протипоказана важка фізична праця , робота на висоті, нічні зміни ( а.с. 19). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 указаної статті Цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання травми ноги позивачеві заподіяно з , в тому числі, з вини відповідача, що підтверджується актом № 1 складеним по формі Н-1 від 22 січня 2013 року. Таким чином, умови праці позивачки на Державному підприємстві «Донецька залізниця» на час травмування не відповідали вимогам ст.153 КЗпП України . Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ст.ст. 1167, 1168 ЦК України передбачено,що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Статтею 237 - 1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( надалі - Постанова № 4 від 31.03.1995 р.) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За абзацем 2 пункту 5 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, п. 9 Постанови № 4 від 31.03.1995 р зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З урахування викладеного, суд вважає , що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Донецька залізниця» підлягають задоволенню. При цьому суд, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, враховує глибину моральних та фізичних страждань позивачки, ступінь втрати нею професійної працездатності і настання інвалідності, неможливість жити повноцінним життям , що потребує постійного медичного лікування і додаткових зусиль. При цьому суд враховує, що позивачка, отримавши тяжку травму, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, не мала змоги вести активне життя , а також ступінь вини постраждалої та відповідача у нещасному випадку,що стався 17 вересня 2012 року. Дотримуючись вимог розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування , суд вважає достатньою та такою, що компенсує моральну шкоду , спричинену позивачці , суму у розмірі 15 000 гривень. Вирішуючи питання щодо відшкодування матеріальної шкоди , суд приходить до наступного. Позивачкою заявлено вимоги щодо відшкодування втраченого заробітку , шляхом стягнення на її користь 30% заробітної плати, як втрати професійної працездатності за довідкою МСЄК, який за період з лютого 2013 року ( з місяця, у якому її заробітна плата зменшилась) до травня 2015 року складає 44068 грн.64 коп. , а саме : 1571 грн.88 коп. ( 30% від середнього заробітку до травми , який складав 5246 грн.28 коп.) х 28 місяців, на підставі ст.. ст.. 1195, 1197 ЦК України Ст. 1195 ЦК України передбачено , що фізична або юридична особа, що спричинила шкоду каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток( дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної чи загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати , пов'язані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Разом з тим, згідно п. «в» п.1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. У відповідності до п.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. [PERSON] є застрахованою особою, про що свідчить свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування [NUMBER] від 02.11.2012 р. ( а.с. 51). З огляду на викладене, втрачений заробіток позивачці має відшкодовувати Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Такі виплати позивачка отримує, що було підтверджено представником Фонду та проти чого не заперечував представник позивачки [PERSON] При цьому суд зазначає, що ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] була встановлена міжрайонною МСЕК м. Маріуполя 28.05.2014 р., та саме з цього часу позивачці нараховуються Фондом та вона отримує відповідні виплати. Позивачкою та її представником не надано суду доказів щодо втрати нею професійної працездатності за період з лютого 2013 року по 27.05. 2014 року. За таких обставин, позов про відшкодування матеріальної шкоди , шляхом стягнення суми у розмірі 44068 грн. 64 коп., як втраченого заробітку , який за період з лютого 2013 року ( з місяця, у якому її заробітна плата зменшилась) до травня 2015 року , задоволенню не підлягає. Позивачкою також було заявлено вимоги щодо стягнення на їх користь додаткових витрат у сумі 1753 грн. 10 коп. , як витрати на придбання ліків. Як докази, позивачкою було надано квитанції про сплату ліків та виписки з медичних карт.( а.с.41-43,73-79). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторони виникає спір. Позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що саме нею було витрачено кошти у сумі 1753 грн. 10 коп. на придбання ліків та ці ліки було рекомендовано їй відповідними фахівцями та у зв'язку з лікуванням наслідків нещасного випадку, що стався 17 вересня 2012 року. За таких обставин, позов в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1753 грн. 10 коп. також задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial