Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом і вселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він перебував у шлюбі з [PERSON] Разом вони проживали у квартирі [ADDRESS], яка належить до комунального житлового фонду і досі не приватизована. Вказав, що його місце проживання та місце проживання відповідача зареєстроване за вказаною вище адресою. 12 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, про що свідчить відповідний штамп у його паспорті. Оскільки іншого житла він не має, то він продовжував проживати у квартирі [ADDRESS], за цією адресою знаходяться його речі та він отримує поштову кореспонденцію. Вказав, що з початку 2017 року відповідач чинить йому перешкоди у користуванні житлом. Так, вона не пускає його до квартири, змінила замки на вхідних дверях. У зв'язку з цим він був вимушений неодноразово звертатися до Слов'янського відділу поліції, а саме: 17 лютого 2017 року, 30 березня 2017 року, 14 червня 2017 року, 17 червня 2017 року. Однак, Слов'янський відділ поліції йому повідомив, що спірні правовідносини є цивільно - правовими, у зв'язку з цим йому необхідно звернутися до суду. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону або рішення. Згідно зі ст. 310 Цивільного кодексу України фізична особа має право на місце проживання. На підставі ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ч. 4,5 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав громадських і державних організацій. Просить суд зобов'язати [PERSON] припинити чинити перешкоди, йому - [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS]. Вселити його - [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати у сумі 1280,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, також суду пояснив, що квартиру [ADDRESS] вони отримали разом: він, вона та троє дітей. В Ордері на квартиру його не вписано, оскільки на момент отримання квартири він був зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. На даний час місце проживання його зареєстровано в квартирі [ADDRESS]. Там зберігаються його речі, та речі його сім'ї, оскільки вони разом проживають 27 років. В листопаді 2017 року останній раз він звертався до поліції, з того часу вони разом проживають періодично, тобто час від часу. Представник позивача [PERSON] - адвокат Лещенко С.В., який діє на підставі Доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги № 0501-0572431-01 від 27 листопада 2017 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зазначив, що місце проживання [PERSON] зареєстровано у квартирі [ADDRESS], де він проживає, коли відповідач не чинить йому перешкоди. В цій квартирі зберігаються його речі. Тому просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні квартирою та вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином. 15 листопада 2017 року надала суду Заяву в якій просила суд слухати справу без її участі, за участю її представника - адвоката [PERSON] Позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні (а.с.25). Також, в наданих до суду Запереченнях зазначила, що не визнає позовні вимоги [PERSON] з тих підстав, що квартиру [ADDRESS] (гуртожиток) вона разом з дітьми отримала як медичний працівник згідно Ордеру № 362, виданого Центральною міською лікарнею ім. Леніна. [PERSON] до Ордеру записаний не був, оскільки був прописаний за адресою: [ADDRESS]. З [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1990 року, але на час отримання квартири в гуртожитку [PERSON] був зареєстрований в однокімнатній квартирі [ADDRESS], яка на теперішній час належить йому на праві приватної власності на підставі Договору довічного утримання. В спірній квартирі [PERSON] був зареєстрований лише 13 грудня 2014 року, а 12 вересня 2015 року між ними шлюб було розірвано. 03 лютого 2017 року [PERSON] знаходячись в квартирі [ADDRESS] вчинив конфлікт та побив її сина [PERSON]. 06 лютого 2017 року було написано Заяву про порушення кримінального провадження відносно [PERSON], за якою Органами поліції було порушено кримінальне провадження за ст. 125 КК України, яке знаходиться на розгляді в суді. Крім того, [PERSON] 07 лютого 2017 року Постановою судді Гусинського М.О. був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Після цього конфлікту [PERSON] став мешкати у їх доньки в квартирі [ADDRESS]. Протягом часу, з березня 2017 року по 12 серпня 2017 року [PERSON] систематично в її відсутність приходив до квартири, забрав документи які належать їй і її померлим родичам, систематично пошкоджував замок вхідної двері. Вона неодноразово зверталася із Заявами з цього приводу до поліції, викликала спеціаліста з заміни замка, а також співробітників Міністерства надзвичайних справ, які 23 липня 2017 року о 23 годині ремонтували замок. Таким чином, [PERSON] сам покинув квартиру [ADDRESS] і ніхто йому перешкод у проживанні не чинив. Зазначає, що відповідно до п. 13, 14 Правових позицій Верховного Суду України «Щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (житлове право) від 26 травня 2001 року п.13 «Оскільки за змістом статей 64,65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають право користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилася до наймача як член сім'ї, не набуває права користуванням займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду». Виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування житловим приміщенням за особою., яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Пункт 14 передбачає наступне: «За змістом ст. 65 ЖК за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в приватизованому нею жилому приміщенні». Відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» для гуртожитків, що віднесені до державного (комунального) і громадського житлового фонду, договір найму сам по собі не являється документом, що дає право на вселення в гуртожиток тих чи інших осіб (таким документом являється виключно ордер при наданні жилої площі та дозвіл при поселенні на площу наймача членів його сім'ї, не включених раніше в ордер), а лише регулює права і обов'язки сторін під час проживання в гуртожитку (а.с.28-30). В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Керанчук В.Б., який діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді першої, апеляційної інстанції та касаційної інстанції по цивільній справі від 15 листопада 2017 року (а.с.26,27) вимоги позивача не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні надав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним в Заперечення [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає у квартирі [ADDRESS] Йому відомо, що [PERSON] також проживає у будинку [ADDRESS] з дружиною та двома повнолітніми дітьми. Усім мешканцям будинку відомо, що [PERSON] не пускає його у квартиру. Неодноразово [PERSON] ночував у нього, оскільки відповідачка змінювала замки вхідних дверей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] з 2000 року. [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS]. Їй відомо, що [PERSON] та її сини чинять [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою: міняють замки, вставляють сірники у замок. Коли [PERSON] може зайти до квартири, він там ночує. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, вислухавши пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено та підтверджено Ордером на житлове приміщення № 280 серії А виданого Центральною міською лікарнею ім. В.І. Леніна вбачається, що [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], належить квартира [ADDRESS] (а.с.15). З Ордеру на житлове приміщення № 362, серії А , виданого Центральною міською лікарнею В.І. Леніна, з якого вбачається, що [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], належить квартира [ADDRESS] (а.с.31). З Довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліра ЛТД» № 4722 від 04 вересня 2017 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS], зареєстрований [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.14). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та його члени сім'ї. Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до п. 13, 14 Правових позицій Верховного Суду України «Щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (житлове право) від 26 травня 2001 року п.13 «Оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають право користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилася до наймача як член сім'ї, не набуває права користуванням займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду». Виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування житловим приміщенням за особою., яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. За змістом ст. 65 ЖК за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в приватизованому нею жилому приміщенні. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу у праві проживання та користування квартирою, про що свідчать неодноразові звернення позивача до Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області (а.с.10-13). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок по доказуванню обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» для гуртожитків, що віднесені до державного (комунального) і громадського житлового фонду, договір найму сам по собі не являється документом, що дає право на вселення в гуртожиток тих чи інших осіб (таким документом являється виключно ордер при наданні жилої площі та дозвіл при поселенні на площу наймача членів його сім'ї, не включених раніше в ордер), а лише регулює права і обов'язки сторін під час проживання в гуртожитку. Із Довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 16 листопада 2017 року за вихідним номером 3495-3/0.45/01 вбачається, що право власності на гуртожиток, розташований в [ADDRESS], станом на 01 січня 2013 року зареєстроване за виконкомом Слов'янської міської ради народних депутатів на підставі реєстраційного посвідчення, виданого Слов'янським БТІ 17 жовтня 1995 року. Рішенням сесії Слов'янської міської ради від 21 жовтня 2009 року № 70-ХХХІХ-5 надано дозвіл на приватизацію житлових приміщень в гуртожитках згідно переліку, в тому числі й гуртожитку по [ADDRESS]. Тобто, позивач [PERSON] спірне житлове приміщення не приватизувала, і на теперішній час є наймачем у вказаному житловому приміщенні, тому і правами власника майна в повному обсязі користуватися не може. Більш того, як вбачається із Акту від 14 листопада 2017 року, складеного членами комісії Слов'янської міської ради, квартира [ADDRESS] не відповідає санітарно-технічним умовам та не придатна на проживання, тобто, посилання відповідача [PERSON] на те, що позивач [PERSON] проживає та має інше місце проживання, а саме в квартирі [ADDRESS], у судовому засіданні спростовано цим Актом. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що [PERSON] має у власності квартиру, оскільки на обґрунтування своїх заперечень [PERSON] не надала суду письмових доказів, крім того дані посилання спростовуються поясненнями [PERSON] у її Запереченнях, в яких вона зазначила, що на даний час [PERSON] проживає з їх сумісною донькою [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Також зазначила, що [PERSON] час від часу приходить до квартири і бере свої речі. Отже, позивач на обґрунтування своїх позовних вимог надав до суду докази його реєстрації у спірній квартирі [ADDRESS], що підтверджено відміткою у його Паспорті та у Довідці № 4726 від 04 вересня 2017 року виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліра ЛТД», також надано докази того, що [PERSON] та [PERSON] чинять один одному перешкоди у користуванні квартирою, про що свідчать неодноразові їх звернення до Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області, та пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які суду пояснили, що саме [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, натомість відповідачем не надано переконливих доказів того, що [PERSON] добровільно покинув спірне приміщення чи його позбавлено права користуватися спірною квартирою, а саме не надано суду Рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення позивача по справі з квартири [ADDRESS]. Аналізуючи встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та вселення в квартиру [ADDRESS], оскільки у судовому засіданні встановлено та підтверджено копією Паспорта громадянина України [PERSON], [NUMBER] виданого 22 травня 2002 року Слов'янським МВ УМВС України в Донецької області та Довідкою № 4726 від 04 вересня 2017 року виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліра ЛТД», що [PERSON] з 13 грудня 2014 року зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], а тому відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України, має право користуватися житловим приміщенням на рівні з власником квартири, оскільки він був вселений, як член сім'ї, та хоча після розірвання шлюбу 12 вересня 2015 року і перестав бути членом сім'ї [PERSON], однак продовжував проживати в займаному приміщенні, що підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], тому має такі ж права і обов'язки, як [PERSON] та інші члени її сім'ї. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України „ Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати ". У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати». Відповідно до п/п 2 пункту 2 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) з позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір фізичною особою у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VІІІ прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2016 року складала 1600,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1280 грн. 00 коп. (а.с.2,4). Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 1280,00 грн., який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача [PERSON], тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті ним судового збору, у розмірі 1280,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved