Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

19 серпня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що вона та [PERSON] з 02.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.11.2018 року було розірвано. За час шлюбу у них з відповідачем народилося двоє спільних дітей - донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області було вирішено стягувати з нього на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 1 400 гривень на кожного щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. 13.12.2018 року на виконання вищевказаного рішення було видано Луцьким міськрайонним судом виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до органів Державної виконавчої служби. Змоменту відкриття виконавчого провадження відповідачем не було спалчено жодних грошових коштів, внаслідок чого утворилас заборгованість у розмірі 114 348,38 грн. Позивачка вказує, що батько абсолютно не цікавиться здоров`ям та життям дітей, не бере участь у вихованні та утриманні дітей, тобто діти знаходяться на повному зебезпеченні позивачки. Просить суд визначити проживання місце дітей [PERSON] 17.01.2010 року та [PERSON] [INFO] за місцем проживання матері [PERSON] та стягнути судовий збір. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2021 року було відкрито провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 22). Ухвалою суду від 03.11.2021 року закрили підготовче засідання та призначили до судового розгляду. До початку судового засідання позивачем та її представником було подано до суду заяву з проханням слухати справу за їх відсутності, позов підтримують, просять його задовольнити (а.с. 40,41). Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про причини не прибуття в судове засідання не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позовну заяву від відповідачки на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, сторони з 02.08.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.11.2018 року було розірвано (а.с. 7,8). Рішення суду набрало законної сили. За час шлюбу у них з відповідачем народилося двоє спільних дітей - донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , які видані Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького МУЮ Волинської області (а.с. 5,6). Зі змісту позовної заяви [PERSON] слідує, що , їх спільні з відповідачем малолітні діти - [PERSON] [INFO] та та [PERSON] [INFO] , останнім часом проживають на постійній основі разом із нею, в свою чергу [PERSON] взагалі перестав брати участь у вихованні та утриманні дітей, а тому в них існує спір щодо визначення місця проживання останніх. Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У п. 1 ст. 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року (чинна для України з 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Як вбачається з акту обстеження умов проживання сім`ї від 17.08.2021 року, працівниками відділу соціального захисту у справах дітей, сім`ї Луцької міської ради обстежено умови проживання в ході якого з`ясовано, що для дітей - доньки [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] створені належні умови для навчання, відпочинку та проведення дозвілля (а.с. 17). Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. В своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, взявши до уваги подані позивачем матеріали справи, суд вважає, що місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , необхідно визначити разом із позивачем [PERSON] оскільки на своє переконання, більш комфортним і зручним для дітней буде проживання разом з матір`ю. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради, до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей є такими, що підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 19, 141, 150, 131, 155, 157, 159, 161 СК України, ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,

Outcome: approved