Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

15.05.2015 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики на суму 60 000 грн., укладений 01.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON], яким передбачено виконання зобовязання шляхом передачі автомобіля [NUMBER] без згоди [PERSON]. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що в липні 2016 року вона зареєструвала шлюб і змінила прізвище [PERSON] на прізвище чоловіка, з яким уклала шлюб. Їй видано документ на прізвище [PERSON] Про факт позики коштів в сумі 60000 грн. [PERSON] позивач дізналася лише в суді 15.04.2015 року у справі про поділ майна подружжя, що викликало у неї велике здивування. Про відповідача [PERSON] [PERSON] дізналась в межах кримінального провадження №120151409090000425 від 09.02.2015 року, в якому він надавав неправдиві свідчення з приводу, нібито, одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 10 000 грн. за продажу кіоску, який відповідач без дозволу відібрав в її батьків, що проживають поруч з позивачем. [PERSON] знав про те, що [PERSON] перебуває у шлюбі і що автомобіль придбано під час перебування у шлюбі, а згоди іншого подружжя немає. [PERSON] та [PERSON] за договором позики діяли недобросовісно, оскільки позивач [PERSON] знав про належність автомобіля подружжю на праві спільної сумісної власності, і що [PERSON] не отримав згоди на це у позивачки. [PERSON] мотивує, що кошти ним були взяті на проведення будівельних робіт та ремонту другого поверху будинку позивача. Жодного доказу про використання коштів на проведення будівельних робіт, якщо вони дійсно брались відповідачем [PERSON] у відповідача [PERSON] для суду не надано. Ремонт другого поверху будинку розпочато в 2013 році. Якщо навіть припустити, що позика [PERSON] отримувалась, то і віддавати кошти повинен він. Ремонт проводився за кошти батьків позивача. [PERSON] не бачила коштів в сумі 60000 грн. і на що вони були витрачені [PERSON] їй не відомо. Можливо ним використано 60 000 грн., але не в інтересах сім'ї. Позивач [PERSON] подавала позов про поділ спільного майна подружжя, в масу якого входить спільно придбаний автомобіль. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов щодо поділу майна і як третю особу притягує до справи [PERSON], який лише 02.02.2016 року подає позов до суду про стягнення суми позики та виникає, так звана розписка, яка засвідчує отриману позику саме в сумі, в якій визначено вартість придбаного ними автомобіля. Разом з тим, борг не повернуто в термін, який зазначено в розписці до 01.05.2015 року, але чомусь жодних претензій не було та коштів від позивачки не вимагалось, як і отримання автомобіля. Разом з тим, у зустрічному позові [PERSON] ставить вимогу про визнання отриманої позики спільним майном подружжя, але ж рішення у справі ще не прийнято та чи є це спільним майном подружжя буде предметом розгляду у вказаній справі. [PERSON], взявши на себе зобов'язання з повернення позики, уклав правочин, який виходить за межі дрібного побутового, оскільки укладений в сумі 60 000 грн., а відповідно до ст. 31 ЦК України дрібним побутовим правочином вважається правочин, який задовольняє побутові потреби особи та стосується предмета, який має невисоку вартість. У спірному правочині зазначено, що в разі неможливості повернути борг [PERSON] зобов'язується в якості погашення боргу передати у власність позикодавця автомобіль [NUMBER] номер кузова [NUMBER]. Виникає питання чому він цього не зробив відразу після закінчення терміну встановленого для повернення грошей - 01.05.2015 року та чому [PERSON] цього не вимагав. Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю, оскільки на момент придбання автомобіля позивач з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, проте жодної згоди про передачу спільного майна не надавала. Договори з іншими особами щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, мають укладатися за їхньою спільною згодою. [PERSON] зазначає, що позивач та [PERSON] ухиляються від повернення суми боргу, чим порушують взяті на себе зобов'язання, а оскільки йому стало відомо, що автомобіль є предметом спору у суді, то звертається до суду з позовом, а, отже, погоджується такий взяти в рахунок боргу. Як зазначено в розписці, яку надавав [PERSON], присутньою була при цьому дружина [PERSON] і не була присутня позивачка. Не зазначено в розписці в інтересах кого, якщо надавались, позичались кошти [PERSON] [PERSON] надаючи позику мав поцікавитись в інтересах кого укладається договір і чи є згода іншого подружжя. Позика щодо отримання коштів колишнім чоловіком позивача без її згоди та із передачею спільного автомобіля, у разі неповернення грошей, є незаконною. Жодних зобов'язань перед [PERSON] у [PERSON] не могло виникнути, так як вона не є суб'єктом відповідальності за так званою розпискою про отримання коштів [PERSON] Договір позики, який укладено колишнім чоловіком [PERSON] із [PERSON], стосується майна, яке належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності. Коштів на повернення боргу, якщо такий існує, у [PERSON], немає і заборгував він на даний час перед дітьми за несплату аліментів в сумі біля 50 000,00 грн. та перед банками за отримані кредити, які його розшукують за місцем реєстрації. Разом з тим, [PERSON] є підсуднім у кримінальному провадженні, яке є в провадженні Миколаївського районного суду, та має відшкодувати матеріальні та моральні збитки потерпілим у справі. [PERSON] ніде не працює та немає доходів і лише за рахунок майна може покрити свої зобов'язання. У відповідності до СК України дружина та чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим подружжям без згоди, якщо цей договір виходить за рамки дрібного побутового, та борг може стати для подружжя спільним лише за умови, що будуть надані докази про використання позичених коштів в інтересах сім'ї. [PERSON] позичив кошти, як він стверджує, а розпорядився автомобілем, який в 1\\2 частці належить позивачу, без згоди [PERSON] на це. Враховуючи вищевикладене, вимушена звернутися до суду. 02 лютого 2016 року третя особа з самостійними вимогами [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] солідарно борг в сумі 60 000 гривень та судовий збір (а.с.54). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним та позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за розпискою об*єднано в одне провадження та присвоєно у справі № 466/5334/15ц (а.с. 52). Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 01 травня 2012 року він, у присутності своєї дружини [PERSON] на прохання [PERSON] (паспорт серії КС № 945338), позичив останньому гроші в сумі 60 (шістдесят) тисяч гривень терміном на 3 (три) роки, які зобов'язувався повернути до 01 травня 2015 року. Даною розпискою було передбачено, що у разі неможливості повернути борг до вказаної дати, [PERSON] зобов'язується передати [PERSON] у власність автомобіль [NUMBER], номер кузова ХТА 2101071071065778. Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст.65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною 3 ст.61 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як пояснив свого часу [PERSON], вказані кошти йому були необхідні для проведення будівельних робіт за адресою: м. Львів, вул. Розточчя, 52а (ос.), де він проживав разом з дружиною [PERSON] та малолітніми дітьми. До сьогоднішнього часу відповідачі ухиляються від повернення суми боргу, чим порушили взяті на себе зобов'язання. Натомість, із надісланої копії зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно, набуте за час перебування у шлюбі та покладення обов'язку з повернення 1/2 боргу, набутого подружжям під час спільного проживання, [PERSON] стало відомо, що його залучено в якості третьої особи, а предметом спору, поряд з іншим майном, є автомобіль [NUMBER], номер кузова ХТА 21101071071065778. Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх порушених прав вимушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON]»як У.В. та [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просять уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Позов [PERSON] заперечили та просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи, просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Позов [PERSON] визнав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи, та просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Свої позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним підлягає до задоволення, а позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що повязані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] колишнє подружжя, шлюб між ними розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16.02.2015 року (а.с.3). 01.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав [PERSON] 60000,00 грн., а останній зобовязувався повернути вказану суму до 01.05.2015 року. У разі неможливості повернути борг до вказаної дати, [PERSON] зобовязався в якості погашення боргу передати у власність [PERSON] свою машину марки ВАЗ 2110, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Факт передачі грошей підтверджується розпискою від 01.05.2012 року. Розписка написана в присутності [PERSON] (а.с. 55). З висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів №5439/5440 від 16.03.2017 року, виконаного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз вбачається, що підпис від імені [PERSON] в розписці від 01.05.2012 року виконаний самою [PERSON]. Так, судом також встановлено, що даний договір позики від 01.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений [PERSON] без згоди дружини [PERSON] Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Аналогічні за змістом висновки встановлені правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс12. Відповідач [PERSON] зазначав, що кошти ним були взяті на проведення будівельних робіт та ремонту другого поверху будинку позивачки, проте жодного доказу про використання коштів, позичених у [PERSON] на проведення будівельних робіт відповідачем суду не надано. Позивач [PERSON]В.в судовому засіданні заперечила ту обставину, що ніби-то позичені [PERSON] кошти були використані на потреби сім"ї, про такі кошти їй не було відомо, дозволу чи згоди на отримання таких коштів від [PERSON] вона чоловіку (відповідвачу) не надавала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що дійсно підписала таку розписку 01.05.2012р., однак самої передачі її чоловіком [PERSON] [PERSON] коштів в розмірі 60 000 грн. вона не бачила. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що отримані [PERSON] грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також зясовано, що дружина [PERSON] не надавала у письмовій формі згоди на укладення договору позики. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним є підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, то такий, на думку суду, підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 01.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передав [PERSON] 60000,00 грн., а останній зобовязувався повернути вказану суму до 01.05.2015 року. У разі неможливості повернути борг до вказаної дати, [PERSON] зобовязався в якості погашення боргу передати у власність [PERSON] свою машину марки ВАЗ 2110, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно вказаного договору позики позичальник зобовязувався повернути позикодавцеві у строк до 01.05.2015 року всю суму позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. У визначений строк 01.05.2015 року відповідач [PERSON] боргу не повернув, чим порушив взяті на себе зобовязання. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що отримані [PERSON] грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також зясовано, що дружина [PERSON] не надавала у письмовій формі згоди на укладення договору позики, відповідач [PERSON] не повернув позивачеві [PERSON] позичену в нього грошову суму у визначений договором строк, та дані кошти не повернуто на час ухвалення рішення, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до часткового задоволення в частині стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 60000 гривень. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення зі сторін підлягає розмір судових витрат, сплачених при зверненні з позовною заявою до суду. У звязку з наведеним, з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 551,21 грн., а з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 243,60 грн. в рівних частинах з кожного (по 121,80 грн.) Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, а позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Outcome: partial