Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-27 00:00:00

14 червня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Ульяновського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач вказала, що перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 06.01.2015 року Вільхівською сільською радою Ульяновського району Кіровоградській області, за актовим записом №1. У шлюбі в сторін народилося троє дітей: син [PERSON] [INFO] та дві доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Подружні відносини між сторонами припинені з грудня 2018 року, внаслідок непорозуміння в сімї та втрати взаємоповаги одне до одного. Кожен з подружжя проживають окремо та мають свої інтереси. Наміру зберегти шлюб позивач не має, спір про поділ майна відсутній а тому позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивач у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та просить розглядати справу у його відсутності. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у разі визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов про розірвання шлюбу є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06.01.2015 року Вільхівською сільською радою Ульяновського району Кіровоградській області, за актовим записом №1, про що було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). Від шлюбу в подружжя народилося троє дітей:син [PERSON] [INFO] та дві доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.7 зі зв. та а.с.8 зі зв.) Сімейні шлюбні відносини сторони припинили наслідок відсутності взаєморозуміння, різних поглядів на життя. Наміру зберегти шлюб позивач не має, що вбачається із поданої заяви. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Таким чином, в ході судового засідання суд повинен з`ясувати наявність вільного волевиявлення кожного із подружжя як щодо розірвання шлюбу, так і щодо змісту договору, а також у з`ясуванні відповідності умов договору інтересам дитини (дітей). Розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя може мати місце лише при умові якщо, між іншим, буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка. З`ясувавши фактичні взаємини між подружжям, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами потрібно розірвати. На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги заяви обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що сім`я сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Дослідивши всі докази в сукупності, суд вважає, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На стягнення судових витрат позивач не наполягає. Користуючись принципом диспозитивності визначеним ч.1 ст.13 ЦПК України, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат із відповідача на користь позивача не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: approved