Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду з позовом до ТОВ "Інвестагросервіс" про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації. 16.02.2017 року представник позивача адвокат Гончарук О.О. подав до суду уточнюючу позовну заяву в якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 3,24 га, кадастровий номер [NUMBER], зареєстрований 30.12.2008 року від імені позивача з відповідачем. Скасувати державну реєстрацію вище зазначеного договору оренди землі №626, укладеного від імені [PERSON] з ТОВ «Інвестагросервіс», зареєстрованого 30.12.2008р. за №040836700062. Позивач та її представники в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовільнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, про, що надав суду письмове заперечення та заявив письмове клопотання в якому просить суду відмовити в позові, пояснив, що ним дотримані всі істотні умови договору оренди а позивач в повному обсязі прийняла виконання. Також просить відмовити у зв'язку з закінченням перебігу строку позовної давності. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити. Правовідносини регулюються ЦК України, Законом «Про оренду землі», тощо. Відповідно до ч.1ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст.93 ЗК). В ч.1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні. Згідно з ч. 1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, серед істотних умов договору оренди землі зазначено: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата з зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Також ч.2 цієї статті передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації та на підставі ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ч. 2 ст. 125 ЗК України є укладеним з моменту його державної реєстрації. Таким чином, оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі, вони є укладеними, а отже - оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсними. Відповідно до ч.1 ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі», відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст. ст. 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (норма діяла на момент укладення договорів). Так, у кожному випадку оспорюваний договір оренди земельної ділянки укладений у письмовій формі, кожний орендодавець мав необхідний обсяг цивільної дієздатності і його волевиявлення було спрямоване на укладання саме такого договору, оскільки доказів зворотного в судовому засіданні не надано. При вирішенні питання щодо дійсності оспорюваного договору, судом вжиті заходи до з'ясування питань, чи отримувала позивач орендну плату. Встановлено, що позивач не оспорює отримання нею орендної плати. В ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-78цс13 і яка є обов'язковою для застосування судами при розгляді справ з аналогічними питаннями, також роз'яснено, що виходячи з того, що відповідно до ст. 15 ЦК України та ст.3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. З матеріалів справи вбачається, що сторони в належній формі уклали договір, дійшли згоди щодо всіх істотних умов, викладених у пунктах договору, підтвердивши це погодження підписами. Під час виконання договору оренди позивач не надавала пропозицій про внесення до договору будь-яких змін. Уточнення до договору можливе в позасудовий спосіб, а тому вимоги позивачів про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, зазначених в позовній заяві, не відповідають вищевказаним положенням ЦК України. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У ст.10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При зверненні до суду позивачем не надано доказів порушеного права при укладенні договору оренди землі. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний нею договір був підписаний іншою особою та судом встановлено, що з 2008 року сторонами виконувалися його умови. Це свідчить про погодження позивача з умовами договору. Представником відповідача надані довідки про отримання позивачем орендної плати по договору з 2010 по 2016 роки, представниками позивача вони не оспорені. Фактично, незгода позивача свідчить про зміну її позиції щодо окремих умов уже укладеного і узгодженого договору, тобто, стосується стадії його виконання. Розбіжності у порядку виконання договору не можуть бути підставою для оспорювання його дійсності. Відповідно до ч.1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. У випадку неналежного виконання умов договору це може бути підставою для його дострокового розірвання, а не визнання недійсним. Твердження позивача про те, що вона на момент реєстрації Договору оренди в Гайворонському відділі КРФ ДП «Центр державного земельного кадастру» взагалі присутня та повідомлена не була, і що вона, як власник землі, заяву та згоду на реєстрацію Договору оренди не подавала, що на її думку є порушенням норм чинного законодавства України, не відповідає дійсності, оскільки, державна реєстрація Договору оренди проводилась згідно «Порядку державної реєстрації договорів оренди землі» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073, який діяв на той час. Цей Порядок визначав єдині умови реєстрації договорів оренди та договорів суборенди земельних ділянок. Так, відповідно до п. 5 Порядку: «5. Для державної реєстрації договорів оренди юридична або фізична особа (заявник) подає особисто або надсилає поштою до відповідного державного органу земельних ресурсів: заяву про державну реєстрацію договору оренди; договір оренди (у трьох примірниках); план (схему) земельної ділянки, яка надається в оренду (у трьох примірниках); рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності; результати конкурсу чи аукціону - у разі набуття права на оренду земельної ділянки на конкурентних засадах; копію державного акта на право власності на землю, що перебуває у власності фізичних або юридичних осіб." Таким чином, для здійснення державної реєстрації Договору оренди, відповідачем було надано Гайворонському відділу КРФ ЦДЗК усі необхідні документи, визначені п. 5 Порядку, а тому у позивача відсутні підстави стверджувати, що державну реєстрацію Договору оренди проведено з порушенням. Підставою для подання позову, позивач вказує на те, що при реєстрації Договору оренди порушено порядок його реєстрації та посилається на Порядок реєстрації договорів оренди земельної частки (паю) затвердженого Постановою КМ України за № 119 від 24.01.2000 р. та Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого Постановою КМ України від 20.09.2009 р. № 1021. Проте, застосування вищенаведених нормативно-правових актів є неправомірним, оскільки, станом на дату реєстрації Договору оренди, діяв "Порядок державної реєстрації договорів оренди землі" затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073, з дотриманням умов якого, відповідачем здійснено державну реєстрацію Договору оренди, який є чинним та обов'язковим для виконання сторонами. Суд також не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та скасування його реєстрації через відомості, що містяться у витязі з Державного земельного кадастру про спірну земельну ділянку (а.с.95-96) щодо строку дії речового права терміном 5 років та довідки відділу Держгеокадастру (а.с.97), оскільки як зазначено вище жодних порушень законодавства та волі сторін при укладенні договору судом не виявлено, крім цього позивачем не надано суду іншого договору з терміном оренди на 5 років. Враховуючи викладене, не підлягає задоволенню вимога відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки в позові слід відмовити за безпідставністю. У зв'язку з висновком суду про відсутність підстав у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача розподілу у порядку ст.88 ЦПК України не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed