Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

05.11.2013 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, де просить, усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON], 1958 р.н. з житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що вона розірвала шлюб з відповідачем 04.09.2000 року, на даний час разом з чоловіком проживають в будинку [ADDRESS], який є її власністю, згідно договору дарування. З часу розірвання шлюбу та по день звернення до суду, відповідач постійно пиячить, влаштовує бійки та сварки, погрожує фізичною розправою їй та членам її сім'ї. Своїми діями він змушує їх тікати, переховуватись, ночувати надворі. Вона зверталась за допомогою до його родичів, проте ці розмови не дають жодних результатів. Проходити лікування у добровільному порядку відповідач не бажає. Відповідач не працює, комунальні послуги не сплачує, не бере участі у вирішенні побутових проблем. Він систематично порушує правила співжиття, своєю протиправною поведінкою створює загрозу для осіб з якими він проживає та сусідів, робить неможливими проживання з ним в одному будинку. З приводу неналежної поведінки відповідача вона зверталась до міліції, на що їй було надано відповідь про примирення з відповідачем. Вважає, що їх примирення є неможливим, оскільки для спілкування створені жахливі умови. Посилається на ч.1 ст.391 ЦК України та зазначає, що згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР, відповідач своєю поведінкою створює неможливі умови для проживання в будинку їй та членам її родини. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого будинку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав вказаних в позові, пояснивши, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 1980 року по 2000 рік. Він давно проживає та зареєстрований в даному будинку, ще коли була жива її матір, яка 01.03.1994 року подарувала їй будинок. Крім того в даному будинку зареєстрований їх син, який проживає з сім'єю в м. Кривий Ріг. З вересня 2013 року вона в будинку не проживає, бо будучи п'яним, відповідач її побив та «викинув» звідти, а тому вона вимушена була тікати з дому. З того часу вона живе у знайомих: [PERSON], [PERSON], [PERSON], бо боїться його погроз. В зв'язку з тим, що відповідач погрожує їй фізичною розправою, 17.10.2013 року по цьому поводу вона подзвонила дільничному, а десь 18.10 чи 19.10.2013 року дільничний приходив до відповідача, відповідач писав пояснення, вона також була тоді в будинку, де зібрала собі деякі речі та після цього пішла жити знову до своїх знайомих, так як боїться відповідача. 20.10.2013 року дільничний дав їй висновок та порекомендував звертатись до суду. У відповідача є в селі будинок, який залишився йому після смерті батьків, а тому він може бути виселений з будинку, що належить їй на праві власності. Представник позивача також підтримала позов з підстав зазначених в ньому. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст., ст. 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача та її представника, заслухавши пояснення свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON]., дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що позивачці на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 201.03.1994 року належить на праві власності будинок [ADDRESS]. Даний договір зареєстрований в Олександрійському МБТІ (а.с.5. 6) З 1980 року по 04.09.2000 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується поясненнями позивачки та свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.4). Таким чином, відповідач поселився та проживав в будинку по [ADDRESS], як член сім'ї та зареєстрований за вищевказаною адресою. Як підтвердила свідок [PERSON], позивачка зробила помилку, коли після розірвання шлюбу дозволила йому проживати у її будинку, хоч відповідач також тоді пив, вчиняв сварки, бив її. Свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що перебуваючи у стані сп'яніння, відповідач вчиняє сварки, обзиває позивачку нецензурними словами, а деколи бив її, про що свідчили синяки, але вона не зверталась до селищного голови чи до дільничного, все жаліла його. Як підтвердила сама позивач в судовому засіданні, дійсно вона до жовтня 2013 року не зверталась з заявами про притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, чи про застосування до нього заходів громадського впливу. Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбаченої частиною першою статті 116, 157 ЖК України, або ж в порядку ст..405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач не заперечувала, що відповідач вселився у будинок в якості члена сім'ї, даних про те, що між ними була укладена окрема угода про порядок користування займаним приміщенням на час їх спільного проживання до суду не надано. Суд враховує, що відповідач постійно проживав у спірному будинку як член сім'ї його власника та за згодою позивачки, в 2000 році шлюб між ними розірвано, позивач дозволила відповідачу залишитись проживати в будинку, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Позов заявлено про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення відповідача з підстав порушення відповідачем умов проживання в будинку та користування ним, тобто з підстав, передбачених ст.116 ЖК України. Згідно роз'яснень даних в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з наведеного, необхідною умовою застосування правової норми ч.1 ст.116 ЖК України до виниклих правовідносин між сторонами, зокрема виселення відповідача з будинку позивачки без надання іншого житла, є систематичність порушення ним правил співжиття та безрезультатність заходів попередження та громадського впливу. З матеріалів справи вбачається, що при розгляді заяви позивачки від 19.10.2013 року до міліції відносно поведінки відповідача, дільничний виніс висновок про результати розгляду заяви [PERSON], де зазначив, що ознак будь - якого кримінального правопорушення в діях [PERSON] не вбачати та на цьому перевірка припинилась, при цьому будь-яких заходів попередження до [PERSON] про недопустимість порушення правил співжиття - не застосовувалось. Належні та допустимі докази, саме цих обставин по справі, тобто систематичності порушення відповідачем правил співжиття та безрезультатність заходів попередження та громадського впливу до нього, відсутні. За наведених обставин, позивачем не виконано вимоги ст. 59 ЦПК України щодо доведення обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, належними засобами доказування. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд не вбачає підстав за яких позивач просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS], а саме відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed