Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

[PERSON] звертаючись з позовом до суду, просить зобов'язати ОП «Броварипромжитлобуд», як правонаступника тресту «Броварипромжитлобуд» при розрахунках та підготовці документів для оформлення пенсії врахувати у повному обсязі роботу по ремонту, налагодженню та технічному обслуговуванню забруднених радіаційних цементовозів ТЦ-10 на об'єкті «Луб'янка»: Виконати повний перерахунок довідки про заробітну плату за грудень місяць 1986 року, а також для пенсії видати нову довідку про заробітну плату за роботу на майданчику «Луб'янка» 10,12,14 та 16 грудня 1986 року; Стягнути з ОП «Броварипромжитлобуд» заборгованість по заробітній платі за грудень 1986 року в розмірі 389 грн., і в порядку відповідальності за прострочку виплатити суму за 7 157 робочих днів - 139 203,65 грн. а також стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що відповідачем не вірно здійснено розрахунок по заробітній платі за період 10,12,14 та 16 грудня 1986 року, у зв'язку з чим позивач повинен був отримати заробітну плату у розмірі 1 652 крб. 21 коп., а відповідно до довідки ОП «Броварипромжитлобуд» від 17.12.2015 року йому нарахували розмір заробітної плати у сумі 296 крб. 19 коп. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов в повному обсязі, додатково зазначив, що сума заробітної плати, яка була нарахована згідно довідки від 17.12.2015 року виданої ОП «Броварипромжитлобуд», не відповідає дійсності та є значно заменшеною. Представник відповідача ОП «Броварипромжитлобуд» - [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи, додатково зазначивши, що позов є необгрунтований та заборгованость по заробітній платі в ОП «Броварипромжитлобуд» перед [PERSON] відсутня. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до частини третьої ст.94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України „Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114\\8713, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Судом встановлено, що рішеннями Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.1998 року у справі №2-2026/1998, від№2-2026/1998, від 1.03.1993 року у справі 2-773/1993, від 17.06.1994 року у справі 2-1385/1994, встановлено факт, що [PERSON] працював в зоні відчуження на «Площадці розміщення техніки «Луб'янка» 10,12,14 та 16 грудня 1986 року по 9 годин в день, у тому числі по 3 години надурочно в зв'язку з безпосередньою участю по виконанню робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно довідок від 31.05.2012 року та 17.12.2015 року виданих ОП «Броварипромжитлобуд» [PERSON] виплачена заробітна плата в сумі 296 крб. 19 коп. за роботу в зоні відчуження на майданчику «Луб'янка» 10,12,14 та 16 грудня 1986 року. Таким чином, як вбачається з пояснень самого позивача, довідку про заробітну плату за роботу на майданчику «Луб'янка» 10,12,14 та 16 грудня 1986 року, йому необхідно отримати для подачі до Управління пенсійного фонду України, у зв'язку з отриманням більшого пенсійного забезпечення, крім того позивач не заперечував того факту, що кошти відповідно до довідок від 31.05.2012 року та 17.12.2015 року виданих ОП «Броварипромжитлобуд» були отримані ним після закінчення відрядження в зоні відчуження. Разом з тим позивачем до матеріалів справи долучено особисті розрахунки заборгованості по заробітній платі за роботу на майданчику «Луб'янка» 10,12,14 та 16 грудня 1986 року, однак дані докази нічим не обґрунтовані та нічим не підтвердженні. Також, як вбачається з матеріалів справи, визначена компенсація за перебування в зоні відчуження, яку просить стягнути позивач з ОП «Броварипромжитлобуд» була виплачена йому згідно довідок від 31.05.2012 року та 17.12.2015 року виданих ОП «Броварипромжитлобуд» за роботу в зоні відчуження на майданчику «Луб'янка» 10,12,14 та 16 грудня 1986 року, у зв'язку з чим суд вважає, що заборгованость по заробітній платі в ОП «Броварипромжитлобуд» перед [PERSON] відсутня. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, є вина, шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, з огляду на положення ст. 237-1 КЗпП України, що передбачають відповідальність за завдану моральну шкоду працівнику, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до ОП «Броварипромжитлобуд» третя особа [PERSON] про стягнення заробітної плати, компенсації за час затримки розрахунку та моральної шкоди, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed