Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства державної акціонерної компанії "Хліб України" "Павлоградський комбінат хлібопродуктів" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час затримки виплати в розмірі 15 320,50 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 29.03.2016 року по 30.05.2016 року він знаходився у трудових відносинах ДП ДАК "Хліб України" "Павлоградський комбінат хлібопродуктів". 30 травня 2016 року він був звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Але при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а саме, відповідачем не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 949,57 грн. Судовим наказом Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року з відповідача стягнуто нараховану, але невиплачену суму заробітної плати в розмірі 4 949,57 грн. На даний час зазначений судовий наказ знаходиться на виконанні в Павлоградському міськрайонному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, заборгованість не виплачена. Крім того, за час затримки розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки. Невиплата заробітної плати спричиняє йому моральні страждання, оскільки він хвилюється про забезпечення своєї сім'ї, змушений шукати додатковий заробіток, не може розпоряджатися заробленими коштами. Спричинену моральну шкоду він оцінює у 5 000,00 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засіданні не зявився, хоча був належним чином повідомлений про день та час слухання справи, причини неявки суду не відомі. Відомостей про неможливість зявитися в судове засідання представник відповідача суду не надав. Суд, на підставі ст. 225 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У відповідності зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як встановлено у судовому засіданні, з 29 березня 2016 року по 30 травня 2016 року позивач знаходився у трудових відносинах з ДП ДАК "Хліб України" "Павлоградський комбінат хлібопродуктів". 30 травня 2016 року позивача було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Але при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а саме, відповідачем не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 949,57 грн. Судовим наказом Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2016 року з відповідача стягнуто нараховану, але невиплачену суму заробітної плати в розмірі 4 949,57 грн. Зазначений судовий наказ знаходиться на виконанні в Павлоградському міськрайонному відділі ДВС Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, заборгованість не виплачена. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України. Доказів, щодо виплати [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 4 949,57 грн. суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства у строки, що зазначені ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, яка передбачена ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до довідки № 248 від 22.09.2016 року, виданої ДП ДАК "Хліб України" "Павлоградський комбінат хлібопродуктів", заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] за період з 29 березня 2016 року по 30 травня 2016 року складає 4 949,57 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 15 320,50 грн., з розрахунку: 117,85 грн. (одноденна заробітна плата) х 130 днів (кількість робочих днів) = 15 320,50 грн. Таким чином, судом встановлені порушення діючого трудового законодавства, що є підставою для задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з Дочірнього підприємства державної акціонерної компанії "Хліб України" "Павлоградський комбінат хлібопродуктів" на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 15 320,50 грн. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів. Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~ 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, неправомірними діями відповідача, які виразилися у не виплаті заробітної плати, позивачу спричинена моральна шкода, оскільки внаслідок не виплати заробітної плати позивач переживав моральні страждання, був позбавлений засобів для існування, повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до порушення звичайного ритму його життя та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з чим, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Беручи до уваги положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами та доповненнями), "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, суд, враховуючи характер і тривалість страждань позивача, який у зв'язку з не виплатою заробітної плати був позбавлений коштів для існування, та ступінь вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди, додаткових зусиль позивача для поновлення звичного ритму життя, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1\~000,00 грн. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial