Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Сторони в шлюбі мають одну неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Позовну заяву [PERSON] мотивує тим, що стосунки між сторонами після укладення шлюбу спочатку були нормальними, але з часом відносини погіршилися. Між ними почали виникати сварки та різні непорозуміння, так як кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім"ю. Все це призвело до того, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного. На даний час подружніх стосунків не підтримують і спільно не проживають. Вважає, що шлюб носить формальний характер і примирення між ними неможливе. В судове засідання позивачка не з`явилася, при подачі позовної заяви подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задоволити. Відповідач в судове засідання не з?явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає і не заперечує щодо задоволення позову. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, що передбачено ч.1 ст.110 СК України. Згідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 27.07.2018 року у виконкомі Ланчинської селищної ради ОТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що було зроблено актовий запис №10,що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 27.07.2018 року (а.с.3). Однак, на даний час, зазначені в позовній заяві обставини свідчать про те, що надії на збереження сім`ї немає, а шлюб між сторонами носить формальний характер. Крім того, позивачка миритися не бажає, а відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. А тому, з урахуванням вищенаведених обставин та в інтересах сторін, шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки шляхів для збереження сім`ї суд не вбачає. Згідно до ч.2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У позовній заяві позивачка не ставить щодо цього жодної вимоги. Також, зважаючи на заявлені вимоги, суд вважає, що неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , - слід залишити на вихованні матері, [PERSON] . Враховуючи наведене, на підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 104, 110-112, 113 СК України, та

Outcome: approved