Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивував тим, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] , у якому, на зареєстровані: його дружина [PERSON] , його син [PERSON] , його невістка [PERSON] та неповнолітня онука [PERSON] , [INFO] . Місце проживання та перебування відповідачів йому не відоме. На даний час [PERSON] перебуває з його син у зареєстрованому шлюбі. За місцем реєстрації відповідачі ніколи не проживали. Відповідачі добровільно зніматися з реєстрації не збираються, родинних відносин із ними він не має, реєстрація відповідачів створює перешкоди у реалізації його права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За указаних обставин, посилаючись на ст.ст.15,16,29,319,321,405 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний набір місця проживання в Україні», позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування жилим будинком по [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов із підстав указаних у ньому, просив його задовольнити, погодився на заочний розгляд справи. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, судові повістки, направлені за їх зареєстрованим місцем проживання, повернулися на адресу суду без вручення відповідачам із відмітками поштаря «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення" (а.с.39,40, 49-51,59, 60). Ураховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с.35,36), судові повістки направлялися за цією адресою, про зміну місця реєстрації чи місця свого знаходження відповідачі не повідомляли, тому відповідно до ст.ст.128,131 ЦПК України, суд вважає судові повістки такими, що доставлені 26.11.2019, 10.12.2019, 24.12.2019 та 27.12.2019 (а.с.39,40, 49-51,59, 60). Представник 3-ї особи у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позицію із приводу заявленого позову не висловив, але повідомив, що будь-яка інформація стосовно [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] відсутня у службі у справах дітей Тростянецької РДА, зазначені особи до органу опіки та піклування Тростянецької РДА чи служби у справах дітей не зверталися та не перебувають на жодному обліку (а.с.61). Із урахуванням згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням Розділу ІІ Глави 11 ЦПК України, без участі представника третьої особи. Суд, заслухавши позицію позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів. На підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 22.02.1990 та реєстраційного напису БТІ за №1887 у реєстровій книзі №13, судом установлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.7). За записами у будинковій книзі та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку осіб) за №187-е від 02.10.2019, установлено, що за адресою: [ADDRESS] , крім позивача, його дружини [PERSON] , сина [PERSON] , починаючи з 27.11.2010 зареєстровані невістка [PERSON] , [INFO] , та онучка [PERSON] , [INFO] (а.с.8-10). Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилалася на те, що будь-яких домовленостей про користування його будинком із відповідачами немає. Відповідач разом із своєю донькою ніколи не проживали у належному йому будинку. Із довідки голови вуличного комітету Синявської Л.Н . від 04.10.2019 та акту обстеження по розгляду щодо встановлення місця проживання від 07.10.2019, вбачається, що за місцем реєстрації по [ADDRESS] , невістка позивача [PERSON] та її донька [PERSON] не проживали (а.с.11). Також установлено, що 01.11.2003 у відділі РАЦС адміністрації міста Губкіна та Губкінського району Білгородської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , у яких [INFO] у м.Губкін Білгородської області Російської Федерації народилася донька [PERSON] (а.с.25,26). Починаючи із 26.05.2015 по 22.11.2019 [PERSON] разом із донькою [PERSON] , як громадянка Російської Федерації перетинала державний кордон України (а.с.52). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що бачила [PERSON] після її одруження із сином позивача, вони приїздили разом із донькою [PERSON] , проживали у місті Суми. Останні 6 років вона їх не бачила. Також не бачила, щоб відповідачі проживали за місцем реєстрації. Свідок [PERSON] пояснила, що після одруження [PERSON] із сином позивача вони виїхали у місто Суми. Невістку позивача вона не бачила більше 5 років, хоча раніше вона приїздила разом із донькою. Знає, що позивач звернувся до суду із позовом через субсидію, на отримання якої перешкоджає реєстрація відповідачів, які за місцем реєстрації не проживають. Отже, судом установлено, що правовідносини, які виникли між сторонами не є житловими, так як відповідачі не проживали за місцем реєстрації позивача, не були членом її сім`ї на час здійснення реєстрації у будинку позивача, хоча і є невісткою та онукою позивача. Суд вважає, що порушене право позивача має бути захищене судом, однак при цьому суд застосовує норми законодавства, якими регулюються правовідносини, що виникли у цьому спорі. Відповідно до ч.1,2 ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Враховуючи вищевикладені обставини, судом встановлено, що відповідачі, яких позивач зареєстрував у власному будинку, не проживали у ньому, тобто не реалізували своє право на користування жилим приміщенням, а отже, не набули прав та обов`язків, як члени сім`ї позивача. Позивачем доведено, що його право на користування власним нерухомим майно на свій розсуд, а саме жилим будинком, порушується відповідачами, які є зареєстрованими у будинку позивача. З цих підстав суд задовольняє заявлену позивачем вимоги до [PERSON] . Задовольняючи заявлений позов до неповнолітньої [PERSON] , суд керується ч.3 ст.29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Зважаючи на вищевказані докази, які підтверджують факт того, що неповнолітня [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] , із якою неодноразово перетинала кордон, на час подання позивачем позову до суду досягла віку 14 років та із цього часу вільно обирає собі місце проживання (ч.2 ст.29 ЦК України), поведінка дитини свідчить про те, що вона не бажає проживати за місцем реєстрації, а проживатиме разом із матір`ю, суд вважає, що [PERSON] є такою, що втратила право на користування будинком. На підставі викладеного та

Outcome: approved