Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

27.06.2014р. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна та виділ в натурі 1/2 частки спільного сумісного майна. Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2015р. рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року залишено без змін. Ухвалою від 02.12.2015р. колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказані рішення скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Матвієнко М.В. від 16 січня 2016р. дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Ухвалою від 05.04.2016р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача виконавчий комітет Золотоніської міської ради. 28 вересня 2016року цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до\~[PERSON] про\~розподіл спільного\~сумісного майна\~подружжянадійшла в провадження судді Степченка М.Ю. у зв'язку із звільненням судді Матвієнко М.В. Свій позов позивач [PERSON] пояснює тим, що 26.03.1994 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 14 листопада 2003 р. за спільні кошти подружжям було придбано нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Золотоноша, Черкаської обл., вул. Незалежності, 11. Вказане нежитлове приміщення було придбане на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2003 р., який за спільною згодою було укладено в інтересах сімї відповідачем [PERSON] та право власності на яке було 08 лютого 2005 р. зареєстровано на його імя. 02 жовтня 2009 р. шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка вважає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, і розпоряджання таким майном після розірвання шлюбу повинно здійснюватись колишнім подружжям виключно за взаємною згодою та відповідно до Цивільного кодексу. Тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на 50 % нежитлового приміщення, за [PERSON] право власності на 50 % нежитлового приміщення що знаходиться за адресою: м. Золотоноша, Черкаської обл., вул. Незалежності, 11; здійснити реальний розподіл нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Золотоноша, Черкаської обл., вул. Незалежності, 11 та виділити їй в натурі 50 % вказаного нежитлового приміщення по варіанту № 1 розподілу згідно висновку судово-будівельної експертизи № 329-БТ від 30 грудня 2014 р. 26 квітня 2017р. відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання нежитлового приміщення особистою приватною власністю. Свої вимоги\~[PERSON]\~обґрунтовує тим,\~що спірне нежитлове приміщення\~за адресою:\~м.\~Золотоноша,вул. Незалежності, 11 було набуте ним виключно за кошти, які належали йому особисто, та отримані ним від здійснення підприємницької діяльності. Оскільки до отримання коштів [PERSON] не мала жодного відношення, просив визнати вказане майно його особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали свої вимоги у повному обсязі з підстав, наведених в уточненій позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] заперечували, вважаючи його незаконними та необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] вважає, що спірне майно своєю особистою власністю лише з тих міркувань, що являєтья фізичною особою-підприємцем (ФОП) і вважає отримувані ним доходи як ФОП під час шлюбу з [PERSON] своїми особистими коштами. Натомість, [PERSON] не лише не заперечує, а навіть визнає факт отримання доходів, за рахунок яких нібито придбавалось спірне майно, виключно у період шлюбу з позивачкою від своєї підприємницької діяльності. До того ж підтверджує, що спірне майно не придбавалась за рахунок коштів, виручених від продажу іншого його особистого майна тощо, як не наводить жодної обставини, яка пояснювала походження «особистих коштів» на час придбання спірного майна - після щонайменше 9 років (з 1994 по 2003 роки) шлюбу з позивачкою. Просили у задоволенні зустрічного позову відмовити також на підставі пропуску строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічного, обґрунтовуючи свою позицію тим, що спірне нежитлове приміщення було придбано для здійснення ним підприємницької діяльності за кошти, які належали [PERSON] особисто та були отримані ним від здійснення підприємницької діяльності, до їх отримання [PERSON] не мала жодного відношення. Тому вважають, що спірне майно не являється обєктом права спільної сумісної власності. Крім того, просили відмовити [PERSON] у задоволенні позову в звязку зі спливом позовної давності. Представник третьої особи виконавчого комітету Золотоніської міської ради у судове засідання не прибув, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що сторони по справі являються колишнім подружжям. Крім того, вони разом працювали, а саме скуповували холодильники, займалися ремонтом побутової техніки. Спірне приміщення вони купили разом, із слів [PERSON] за спільні кошти. Свідок [PERSON] неодноразово викликався у судові засідання, однак ігнорував судові виклики, також його явка не була забезпечена стороною, яка клопотала про його допит. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, запереченняпредставника відповідач, пояснення свідка, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позови до задоволення не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СР № 253455 від 26 березня 1994 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26.03.1994 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії від 09.08.2005 року, [PERSON] народився 23.06.1995р., та його батьками вказано [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СР № 047168 від 02 жовтня 2009 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 02.10.2009 року. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії В00 № 710538, [PERSON] зареєстрований підприємцем 28.07.1993 року. Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення на умовах товарного кредиту від 27.06.2002р. вбачається, що ВАТ «Черкасирадіопобуттехніка» зобовязується передати у власність, а приватний підприємець [PERSON] зобовязується прийняти нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Золотоноша, вул. Незалежності, 11 і сплатити за нього ціну, відповідно до умов, що визначені в цьому договорі. Відповідно до п. 3.2 вказаного договору право власності на обєкт переходить до покупця з моменту внесення останнього платежу та підписання акту приймання. На підтвердження виникнення права власності у [PERSON] на нежитлове приміщення по вул. Незалежності, 11 у м. Золотоноша відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 27.06.2002р., ним не надано суду укладеного та підписаного сторонами [PERSON] приймання відповідно до п. 3.2 вказаного договору. [PERSON], складеним між цими сторонами, є [PERSON] від 27.06.2002р., однак укладений у відповідності з Договором оренди №3 від 27.06.2002р. цього ж приміщення. Таким чином, судом встановлено, що право власності на спірне приміщення відповідно до договору купівлі-продажу від 27.06.2002р. у [PERSON] не виникло. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.11.2003 року Відкрите акціонерне товариство «Черкасирадіопобуттехніка» продало, а [PERSON] (як фізична особа) купив нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Золотоноша, вул. Незалежності, 11. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ № 679526 вбачається, що право власності на нежитлове приміщення по вул. Незалежності, 11 у м. Золотоноші за [PERSON] (як фізичною особою) зареєстроване 08.02.2005р. Вказаними доказами спростовуються твердження [PERSON] щодо набуття ним спірного майна як фізичною особою підприємцем відповідно до договору купівлі-продажу приміщення на умовах товарного кредиту від 27.06.2002р. Крім того, не заслуговують на увагу доводи сторони відповідача за первісним позовом щодо нікчемності договору купівлі продажу від 14.11.2003р., оскільки питання його дійсності не є предметом даного спору. Відповідно до копій квитанцій, що містяться в т.2 а.с. 141-159 - погашення кредиту здійснювалось [PERSON] і як фізичною особою-підприємцем, і як фізичною особою у період часу, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Інших доказів стороною позивача за зустрічним позовом суду не надано. Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3,4 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Крім того, суд вважає помилковою позицію [PERSON] щодо віднесення отримуваних ним доходів від підприємницької діяльності під час шлюбу з позивачкою і за які нібито придбане спірне майно - до таких, що передбачені п.3 ч. 1 ст.57 СК України, тобто до його особистої власності, оскільки чинне законодавство, ніколи не виокремлювало доходи/власність ФОП від майна/доходів фізичної особи без статусу підприємця. Також не заслуговують на увагу доводи [PERSON] про те, що спірне нежитлове приміщення використовується ним для здійснення підприємницької діяльності і саме з цією метою воно було придбано, тому не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, оскільки майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної власності подружжя і предметом поділу між сторонами з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Отже, з огляду на викладене, суд вважає вимоги [PERSON] щодо визнання нежитлового приміщення, яке знаходиться в м. Золотоноша по вул. Незалежності, 11 його особистою приватною власністю такими, що до задоволення не підлягають та відмовляє у задоволенні зустрічного позову. При цьому суд не застосовує позовну давність, про яку заявлено стороною позивача, оскільки спір між сторонами про право власності [PERSON] на вищевказане нежитлове приміщення виник 27.06.2014р., а із зустрічним позовом [PERSON] звернувся 26.04.2017р., тобто в межах строків позовної давності. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Золотоноша, вул. Незалежності, 11 являється об"єктом спільної власності [PERSON] та [PERSON], як колишнього подружжя та підлягає поділу між ними. Водночас, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] належить відмовити внаслідок спливу строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач [PERSON], як на підставу для відмови в позові. При цьому суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки шлюб між сторонами розірваний у жовтні 2009 р., то перебіг позовної давності почався саме з цього часу. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні доводи [PERSON] про те, що між колишнім подружжям збереглися дружні стосунки, ніякого спору з приводу користування нежитловим приміщенням між ними не було та вона приймала участь у ремонті даху цього нежитлового приміщення, а спір між нею і відповідачем з приводу даного нежитлового приміщення виник у 2014 р., коли вона запропонувала відповідачу переоформити право власності на вказане приміщення на їхнього дорослого сина, на що відповідач не погодився, тому до уваги судом не приймаються. Таким чином суд, проаналізувавши доводи відповідача за первісним позовом та його представника, приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] належить відмовити внаслідок спливу строку позовної давності, оскільки такий строк сплив у жовтні 2012 року та про застосування спливу строку позовної давності заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення.

Outcome: dismissed