Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою відповідно до якої просить суд ухвалити рішення, яким припинити її право спільної часткової власності на 7/20 часток домоволодіння [ADDRESS] визнати за нею право власності на житловий будинок літ «В,В1,В2,в», загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м, вбиральню літ «Е», частину огорожі № 1,2, що складає 7/20 частин домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] як на окремий об"єкт нерухомого майна з присвоєнням нової поштової адреси, згідно Висновку експерта №5/3-18 від 17 травня 2018 року домоволодіння складається з наступних приміщень: передпокій «1 -1» площею 7,2 кв.м., ванної «1 -2» площею 4,2 кв.м., котельні «1-3» площею 3,9 кв.м., кімнати «1-4» площею 28,5 кв.м., кімнати «1-5» площею 14,7 кв.м., кухні «1-6» площею 7,4 кв.м., сіни І площею 1,9 кв.м., по надвірним господарським будівлям та спорудам: вбиральню літ «Е», частину огорожі №1,2; визначити їй, з загального в індивідуальне право користування земельну ділянку, без зміни цільового призначення, що знаходиться по [ADDRESS], площею 281 кв.м., відповідно до висновку експерта №5/3-18 від 17.05.2018 року додаток № 3 (на плані земельної ділянки зазначено червоним кольором), межа користування вказана на викопіровці плану земельної ділянки червоним кольором і проходить по крапках А,Б, В.Г. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить 7/20 частин домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], згідно рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 07.06.2006 року за № 2-776/06. Інші 13/20 частин вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями належить [PERSON], яка є спадкоємицею за заповітом після померлої [INFO] року [PERSON]. Кожен з співвласників фактично окремо один від одного користуються своєю частиною житлового будинку, господарськими будівлями та спорудами. Крім того, з 2006 року між ними, як співвласниками склався фактично порядок користування земельною ділянкою, який існує і на сьогоднішній день. Проте відповідач [PERSON] ухиляється від добровільного вирішення питання щодо розподілу в натурі домоволодіння та встановлення користування земельною ділянкою. Враховуючи вищевикладене, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні пояснили, що вони не заперечують право позивача на виділ їй в натурі майна, однак вважають, що у задоволенні позову слід відмовити, так як [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та на даний час у суді розглядається справа за її позовом про визнання права власності на спадкове майно. Тобто на даний час за нею, у встановленому законом порядку, не зареєстровано право власності на частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями. Крім того, позивачем не надано доказів того, якими діями чи бездіяльністю відповідачем порушено, не визнаються чи оспорюються права позивача, тобто не надано доказів того, що між сторонами мається спір. Представник третьої особи Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Нештап В.Г. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, пояснення третьої особи, розглянувши справу, безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109897463, який сформовано 04 січня 2018 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна №121407024, що сформована 20.04.2018 року, [PERSON] на підставі рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 07.06.2006 року № 2-778/06 на праві власності належить 7/20 частин домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] а [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.03.1962 року, яке видане міським відділом комунального господарства та свідоцтва про право на спадщину від 28.04.2000 року, яке видане Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою за р.№1 - 913 на праві власності належить 13/20 частин домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109897463, який сформовано 04 січня 2018 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна №121407024, що сформована 20.04.2018 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 12.05.2005 року, на земельній ділянці, що розташована по [ADDRESS] загальною площею 680 кв.м., розташовані: житловий будинок літ. «А,а,ап» житловою площею 54,9 кв.м., загальною площею 79,7 кв.м., житловий будинок літ «В, В1, В2, в», житловою площею 43,2 кв.м., загальною площею 67,8 кв.м., літня кухня з льохом літ.«Д,д», гараж літ. «Г», вбиральня літ. «Е», літній душ літ. «Ж», водопровід літ «К», огорожа №1,2. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видане [INFO] року Кременчуцьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юстиції та після її смерті відкрилася спадщина. Відповідно до заповіту, що посвідчений 28.04.2000 року державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори за р.№1 - 915, [PERSON] на випадок її смерті зробила розпорядження, яким усе її майно заповіла [PERSON]. Згідно ст.ст.1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст..1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, це не заперечується сторонами та вбачається із спадкової справи № 222/03, яка заведена Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою 19.03.2003 року на майно померлої [PERSON], єдиним та таким, що прийняв спадщину, спадкоємцем усього майна [PERSON], яка померла [INFO] року є відповідач [PERSON]. При обґрунтуванні заперечень проти позову відповідач та її представник посилаються на те, що на даний час право власності [PERSON] на 13/20 частин спірного житлового будинку у встановленому законом порядку не зареєстроване, а тому остання не є належним відповідачем у справі. Відповідно до постанови державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори від 20.12.2017 року відмовлено [PERSON] у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування після померлої [INFO] року [PERSON] через невідповідності у поданих документах. Однак враховуючи те, що відповідно до вимог ст.ст.1216 - 1218, 1268, 1270 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, то суд вказані твердження відповідача та її представника до уваги не приймає. Стаття 321 ЦК України закріплює Конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст..358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно п.п. 6, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, між сторонами фактично склався порядок користування нерухомим майном, що знаходиться по [ADDRESS], а саме позивач [PERSON] фактично користується житловим будинком літ «В, В1, В2, в», загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 43,2 кв.м., з наступним складом приміщень: передпокій «1-1» площею 7, 2 кв.м., ванна «1-2» площею 4,2 кв.м., котельня «1-3» площею 3,9 кв.м., кімната «1-4» площею 28,5 кв.м., кімната «1-5» площею 14,7 кв.м., кухня «1-6» площею 7,4 кв.м., сіни І площею 1,9 кв.м. та надвірними будівлями і спорудами: вбиральнею літ «Е», частиною огорожі № 1,2, а відповідач [PERSON] користується житловим будинком літ. «А,а,ап», загальною площею 79,7 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м., з наступним складом приміщень: коридор «1-2» площею 8,6 кв.м., кімната «1-3» площею 13,7 кв.м., кімната «1-4» площею 17,2 кв.м., кімната «1-5» площею 13,3 кв.м., кімната «1-6» площею 10,7 кв.м., ванна «1-7» площею 3,4 кв.м., кухня «1-8» площею 6,1 кв.м., сіни І площею 6, 7 кв.м, погреб під частиною будівлі літ. «ап» та надвірними будівля і спорудами: літньою кухнею з льохом літ. «Д,д», гаражем літ.«Г», водопроводом літ. «К», частиною огорожі № 1, 2. Відповідно до висновку судового експерта Шлапак\~С.Л. №5/3-18 від 17 травня 2018 року встановлено, що з технічної точки зору можливо провести поділ в натурі об»єкту нерухомого майна - житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами з виділенням в окремий об»єкт самостійного користування (окремий об»єкт нерухомості) належних [PERSON] на праві спільної часткової власності 7/20 часток домоволодіння, згідно якого їй належить виділити: приміщення житлового будинку літ.«В, В1, В2, в», загальною площею 67,8 кв.м., який складається з: передпокій «1-1» площею 7, 2 кв.м., ванна «1-2» площею 4,2 кв.м., котельня «1-3» площею 3,9 кв.м., кімната «1-4» площею 28,5 кв.м., кімната «1-5» площею 14,7 кв.м., кухня «1-6» площею 7,4 кв.м., сіни І площею 1,9 кв.м. та по надвірним будівлям і спорудам: вбиральню літ. «Е», частину огорожі № 1,2. На 7/20 часток домоволодіння, належних [PERSON] на праві спільної часткової власності, припадають приміщення житлового будинку літ.«В, В1, В2, в», загальною площею 67,8 кв.м., зі складом приміщень, врахованих вимогами ДБН В 2.2-15.2005, обладнаного самостійними системами інженерного забезпечення, придатного до подальшої експлуатації. Вищевказана частина домоволодіння розміщена на земельній ділянці площею 281 кв.м., має у складі господарські будівлі та споруди, облаштована окремим в»їздом в зазначену частину домоволодіння, отже являється об»єктом самостійного користування (окремим об»єктом нерухомості). Також при проведенні обстеження спірного домоволодіння експертом встановлено, що на момент обстеження дощатий літній душ літ. «Ж» знесено та згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.11.2005 року №8868891, зафіксовано самочинно побудовані сараї літ. «д1, д2». Самочинно побудовані та ті, що підлягають зносу споруди та надвірні побудови експертом не досліджувались і при розробці варіантів розподілу домоволодіння не враховувались. Таким чином, аналізуючи вказаний визначений експертом варіант порядку поділу житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], зазначені вище вимоги Закону, враховуючи встановлені обставини справи, розмір часток співвласників у праві спільної часткової власності, порядок користування житловими будинками з господарськими будівлями та спорудами, що фактично склався між сторонами, відсутність зустрічних позовних вимог, відсутність наявності іншого варіанту розподілу житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], ніж той, що запропонований позивачем, суд приходить до висновку, що позов в частині виділу в натурі частки у спільному майні є законним та обґрунтованим і підлягає задоволенню. Згідно ст..377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 88 Земельного Кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Відповідно до ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п.п. 21, 22, 22 - 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішення цивільних справ» виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК (2768-14) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Відповідно до статей 1225 ЦК ( 435-15 ) і 131 ЗК ( 2768-14 ) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. В судовому засіданні встановлено та це не заперечується сторонами, що між ними склався порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якого у користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 281 кв.м., а у користуванні відповідача перебуває земельна ділянка площею 416 кв.м. Згідно висновку судового експерта Шлапак С.Л. №5/3-18 від 17 травня 2018 року, експертом запропоновано один варіант виділу в користування земельної ділянки відповідно до порядку користування, що фактично склався між сторонами. Враховуючи викладене, розмір часток співвласників у спільній частковій власності на будинок з господарськими будівлями, порядок користування земельною ділянкою, що фактично склався між сторонами, суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування земельною ділянкою, що запропонований у додатку №3 до висновку експертного будівельно - технічного дослідження 5/3-18 від 17 травня 2018 року, а тому позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про присвоєння нової поштової адреси на виділений їй окремий об»єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS], то суд приходить до наступних висновків. Механізм присвоєння поштових адрес існуючим об'єктам нерухомості, а також форми необхідних для цього документів визначено Положенням про порядок присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна у м. Кременчуці, що затверджене Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області №72 від 18 січня 2019 року. Відповідно до п.5.1 розділу 5 «Порядок присвоєння поштових адрес існуючим об'єктам нерухомості» Положення про порядок присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна у м. Кременчуці, замовники (власники об'єктів нерухомого майна чи їх уповноважені особи) за необхідності впорядкування поштових адрес існуючим об'єктам нерухомості та у випадках поділу об'єктів нерухомого майна на самостійні об'єкти чи їх об'єднання, внаслідок чого створюються окремі об'єкти нерухомості, звертаються до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчуці» щодо присвоєння такому об'єкту нерухомості нової (окремої) поштової адреси. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем [PERSON] суду не надано жодного належного доказу того, що вона у порядку, встановленому Положенням про порядок присвоєння поштових адрес об'єктам нерухомого майна у м. Кременчуці, зверталася до Департаменту «Центр надання адміністративних послуг у м. Кременчуці» щодо присвоєння нової поштової адреси на окремий об»єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та відповідним органом у проведенні таких дій було відмовлено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Згідно ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В судовому засіданні позивач просила не стягувати на її користь із відповідача судові витрати та покласти вказані судові витрати на неї. За викладених обставин, з урахуванням вимог ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд вважає за можливе не стягувати із відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати.

Outcome: partial