Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Орган опіки й піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання дитини від батька та повернення дитини за попереднім місцем проживання, визначеним рішенням суду. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2003 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], й щодо якого рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, визначено місце проживання з нею як матір»ю. В свою чергу вона ініціювала зустрічі батька з сином. Так, зокрема 19 жовтня 2018 року вона з відповідачем погодили час, на який дитина передавалась батьку для спілкування - один тиждень, проте по минуванню вказаного часу відповідач дитину не повернув, й наразі не повертає, мотивуючи тим, що дитині з батьком буде краще, й сам хлопчик виявляє бажання бути з батьком та не бажає повертатися до матері, оскільки в родині матері його ображають. Вважає, що батько тим самим, чинить тиск на позицію дитини. У зв»язку із чим вона звернулась із відповідними заявами до Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, правоохоронних органів щодо самочинного відібрання він неї дитини, проте відповідач дитини не повернув. З того часу вона не бачила дитину, а відповідач категорично заперечує повертати сина за визначеним рішенням суду місцем проживання. Вважає, що він протиправно вчинив дії щодо відібрання дитини, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі договору про надання правової допомоги від 11 березня 2018 року та ордеру про надання правової допомоги від 05 листопада 2018 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: відібрати від [PERSON] малолітнього сина [PERSON], [INFO], й повернути його за попереднім місцем проживання, визначеним рішенням суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, матері - [PERSON] В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 24 листопада 2017 року, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на висновок психолога та позицію дитини, який не бажає повертатися до матері - місця проживання, визначеного ріщенням суду. Представник третьої особи - Органу опіки й піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністраціїДрига Н.І., діюча на підставі довіреності від 05 лютого 2018 року, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на рішення суду, яким визначено місце проживання дитини - з матір»ю. Вважаючи, що кожен із батьків добросовісно виконують обов»язки по утриманню та вихованню дитини, проте мають постійні непорозуміння, переростаючі в конфлікти з даного питання (спори), які вирішують у судовому порядку, за допомогою правоохоронних органів, органів виконавчої служби тощо. В судове засідання прокурор не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи; звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю згідно затвердженої процедури про організацію діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод дітей, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України № 16гн від 06 грудня 2014 року. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, третю особу, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2003 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2014 року розірвано (а.с. 14). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.13), й щодо якого рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, яке набуло чинності, визначено місце проживання з позивачкою - як матір»ю (а.с.15-20). В свою чергу позивачка ініціювала зустрічі батька з сином. Так, зокрема 19 жовтня 2018 року позивачка з відповідачем погодили час, на який дитина передавалась батьку для спілкування - один тиждень, проте по минуванню вказаного часу відповідач дитину за визначеним рішенням суду місцем проживання, матері не повернув, й наразі не повертає, мотивуючи тим, що дитині з батьком буде краще, й сам хлопчик виявляє бажання бути з батьком та не бажає повертатися до матері. У зв»язку із чим позивачка звернулась із заявами до Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, правоохоронних органів щодо відібрання він неї дитини, проте відповідач дитини не повернув.З того часу позивачка не бачила дитину, а відповідач категорично заперечує повернути сина за визначеним рішенням суду місце проживання. Після розірвання шлюбу позивачка створила нову сім"ю, дитина проживає разом з вітчимом, з яким у сина сторін, на думку дитини, не добрі відносини, про які він виклав у заяві (а.с.103), проте позивачка про це в судовому засіданні заперечила. Суд вважає, що дана обставина - відносини між чоловіком позивачки та її неповнолітнім сином, з урахуванням поведінки дитини у даній ситуації, має бути прийтяна позивачкою до уваги з наданням відповідних висновків. Проте, суд, зважаючи на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, яким визначено місце проживання з дитини з матір»ю, й про наявність якого батько дитини обізнаний, важає, що відповідач протиправно вчинив дії щодо відібрання дитини у матері, самочинно змінивши його місце проживання, й невжиття ним заходів по поверненню дитини за попереднім місцем проживання. Судове рішення - акт судового розгляду справи будь-якого виду провадження, яке відповідно до ст. 124 Конституції України ухвалюється судами іменем України і є обов»язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам (п.2 ч.1 ст.162 СК України), проте судом встановлено, що залишення дитини за попереднім місцем проживання - за місцем проживання матері не створюватиме жодної реальної небезпеки для життя та здоров»я дитини, й обставини не змінилися так, що повернення суперачитеме інтересам дитини. Посилання відповідача на те, що в родині позивача вчиняється психологічне та фізичне насилля щодо дитини, не підтверджено жодними доказами, тому суд розцінює їх як такі, що не заслуговують на увагу та мають ознаки припущення. Суд, надавши правову оцінку діям відповідача, який в ході розгляду справи частково визнав, що здійснив дії, які суперечать закону, приходить до висновку, що він вчинив протиправну поведінку, самочинно змінивши місце проживання дитини, не повернувши за визначеним рішенням суду місцем його проживання - матері. Відповідач жодного разу не пред»являв позивачці претензії щодо неналежного виховання дитини, позову про відібрання від матері дитини ним не подано. Зібрані по справі докази, з урахуванням характеризуючих даних сторін, як батьків даної дитини, засвідчують належне виконання позивачкою своїх обов»язків як матері щодо виховання та утримання дитини. Суд вважає, що у разі, якщо відповідач - батько дитини вважає, що наразі існують обставини, які суперечать інтересам дитини щодо його місця проживання, визначеного судом, він вправі діяти лише у правовий спосіб, звернувшить до суду із відповідним позовом з метою захисту прав дитини, а наразі дитина має бути повернута за визначеним рішенням суду місцем проживання - матері. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Наведені правові норми та інші обставини справи свідчать про можливість позивача забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини та належне його утримання. За таких правових підстав, встановлених судом правовідносин, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У порядку п.5 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду. На підставі вищевикладеного, ст. 162 СК України, Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року,

Outcome: approved