Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

26 грудня 2014 року підприємство „Миргородводоканал" звернулося в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги, посилаючись на порушення своїх прав / а.с. 3 - 4 /. В судовому засіданні представник позивача Крамаренко В.І., що діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 41 /, заявлений позов підтримав, просив задовольнити його та стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги в сумі 1857 гривень 63 копійки і понесені судові витрати по оплаті судового збору. З пояснень представника позивача вбачається, що така сума на підставі відповідного наказу по підприємству за 2011 рік була списана з рахунку відповідачки з урахуванням сплину строку позовної давності. Між тим, після проведеної в січні 2015 року перевірки органами Державної фінансової інспекції, цю суму, як безпідставно списану, було донараховано до кількості та вартості поточних послуг, наданих відповідачці. Відповідачка [PERSON] заявлений позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, пояснивши що з моменту укладення з позивачем договору про надання послуг водопостачання та водовідведення, а саме з 17 квітня 2013 року, вона не має ніякої заборгованості перед позивачем, що підтверджується наданими нею копіями платіжних квитанцій. Разом з тим, просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, і, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заявленого позову слід відмовити з таких обгрунтувань. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] на підставі відповідного договору від 17.04.2013 року є користувачем послуг водопостачання і водовідведення, які надаються позивачем / а.с. 6 - 7 /. Такі послуги без договору, за конкретною адресою, їй фактично надавалися, починаючи з червня 2005 року. За розрахунками позивача, починаючи з 01 червня 2005 року по 01 грудня 2014 року відповідачка заборгувала йому 1857 гривень 63 копійки / а.с. 8 - 10 /. Разом тим, вже станом на 30 червня 2011 року така заборгованість позивачем була списана з рахунку відповідачки з посиланням на сплив стоку позовної давності, що підтверджується копією відповідного наказу / а.с. 12 /. Перевірені судом докази дають підстави прийти до висновку про те, що з червня 2005 року у відповідачки [PERSON] малася заборгованість перед позивачем по оплаті фактично наданих їй послуг. Однак, з відповідним позовом позивач звернувся в суд тільки 26 грудня 2014 року / а.с. 3 - 4 /, пропустивши строк звернення в суд за вирішенням цього спору, та не ставлячи вимог про поновлення такого строку, як пропущеного з поважних причин. Про порушення свого права та про особу, яка його порушила, позивачу вже було відомо на час видачі ним відповідного наказу № 76 від 30 червня 2011 року про списання заборгованості з [PERSON] на збитки підприємства. Відповідно до положень ч. 3 ст. 267 ЦК України відповідачка заявила про застосування до цих правовідносин позовної давності. Згідно зі ст. ст. 256, 257, 261 ч. 1 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За таких обставин заявлений позов не може бути задоволений.

Outcome: dismissed