Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

25 жовтня 2017 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В своїй заяві позивач [PERSON] просить суд винести рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON], зареєстрований 30 грудня 1966 року Куйбишевським РБ ЗАГС Запорізької області , актовий запис № 48. Позивач [PERSON] вказала, що спільне життя з відповідачем не склалося , з 1980 року разом фактично не проживають, спільного господарства не ведуть. Шлюб існує формально. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. За таких обставин позивачка вимушена звернутися до суду із відповідним позовом, посилаючись на те, що подальше спільне життя з відповідачем буде суперечити інтересам її та відповідача. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві.Одночасно просила вимогу про стягнення солідарно судових витрат залишити без задоволення. Відповідач [PERSON] письмово повідомив судові про те, що ним визнаються обставини, зазначені у позовній заяві та він не заперечує проти задоволення позову. Сторони у судове засідання не зявились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином , до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі.\~ Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Шлюб між сторонами укладено 30 грудня 1966 року Куйбишевським РБ ЗАГС Запорізької області , актовий запис № 48. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. З матеріалів справи вбачається, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося, в сім"ї немає порозуміння, між подружжям втрачено почуття поваги один до одного, і, як наслідок, намагання зберегти сімю ні до чого не привели. З 1980 року сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, відносини не підтримують. Спору про поділ спільного майна подружжя між сторонами на час розгляду даної справи немає. Сторони зазначені обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно положень ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON], як особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, у своєму позові просила залишити їй після розірвання шлюбу прізвище Оніщенко . Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище Оніщенко. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved