Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

09.09.2016року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Державного казначейства України в Одеській області та згідно уточненої позовної заяви просив стягнути на його користь матеріальну (майнову) шкоду у розмірі 12670, 37 трн. та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 234 026, 60 грн., завдані незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства та прокуратури, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. 11.05.2017року провадження в спразі було закрито на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси. 04.07.2017року ухвалою Апеляційного суду Одеської області ухвалу Приморського районного суду м. Одеса від 11 травня 2017 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті заявлених вимог іншим суддею. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що наказом № 195-к від 02.08.1999 року був призначений на посаду інспектора в Чорноморській регіональній митниці ДМСУ. Наказом № 216-к від 30.04.2008 року був переведений до Південної митниці ДМСУ та починаючи з 21.04.2009 року працював на посаді виконуючого обовязки начальника, а згодом начальника відділу митного оформлення транспортних засобів Південної Митниці ДМСУ. 17.03.2010 року позивача було незаконно затримано в службовому кабінеті та обвинувачено в тому, що він нібито вимагав хабар у гр. [PERSON] за безперешкодне митне оформлення в найкорстші строки автомобілів гр. [PERSON] 22.3.2010року позивачу було предявлено обвинувачення та на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Одеської області [PERSON] позивача було відсторонено від займаної посади наказом Південної митниці від 06.04.2010 року. Матеріали кримінальної справи були передані старшим слідчим прокуратури Одеської області [PERSON] до Малиновського районного суду м. Одеси. 21.11.2011року Постановою Малиновського районного суду України кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368 КК України, була повернута прокурору Одеської області для організації та проведення додаткового досудового слідства. 21.11.2012року вироком Малиновського районного суду м. Одеса від. 28.12.2015 р. по справі № 1519/11664/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.04.2016 року, позивача було визнано невинним та виправдано за недоказовістю його участі в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Крім того, 28.12.2015 р. Малиновським районним судом України було винесено окрему постанову з метою доведення до відома прокурора Одеської області та начальника управління СБУ в Одеській області встановлені в справі факти порушення закону. На думку Позивача, органами досудового слідства та прокуратури йому була заподіяна матеріальна шкода у розмірі 1115, 00 грн. Також, посилався на те, що після незаконного затримання, його фізичний стан здоровя погіршився, умови його перебування під час затримання вплинули на здоровя, призвели до негативних наслідків. У цілому Позивачем на ліки було витрачено 11555, 37 грн. Також Позивач посилається на те, що йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 234 026,60 грн. З урахуванням викладеного на підставі ст. 16, 22-23, 1167-1167, 1173, 1176 ЦК України, Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Представник позивача надала суду заяву, згідно якої просила провести судове засідання без фіксації судового процесу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник прокуратури Одеської області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Підтримав пояснення, надані у письмових запереченнях від 29.12.2016 року. Представник Державної казначейської служби України до суду не зявився, сповіщався про час та місце розгляду справи належним чином. Причини неявки суду не повідомлено. Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у судове засідання не зявився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним, чином. Зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені доказами, які були досліджені у судовому засіданні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, ще наказом № 195-к від 02.08.1999 року [PERSON] був призначений на посаду інспектора у Чорноморській регіональній митниці ДМСУ. Наказом № 216-к від 30.04.2008 року [PERSON] був переведений до Південної митниці ДМСУ та починаючи з 21.04.2009 року працював на посаді виконуючого обовязки начальника, а згодом, з 26.05.2009 року, на посаді начальника відділу митного оформлення транспортних засобів Південної Митниці ДМСУ. Зазначене підтверджується копією трудової книжки Позивача серії БТ-ІІ №5858369. 17.03.2010 року [PERSON] було затримано в службовому кабінеті та обвинувачено в тому, що він нібито вимагав хабар у гр. [PERSON] за безперешкодне митне оформлення в найкоротші. строки автомобілів гр. [PERSON], про що старшим слідчим прокуратури Одеської області [PERSON] складено протокол затримання підозрюваного. 22.03.2010 року [PERSON] було предявлено обвинувачення по кримінальній справі № 051201000078 та на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Одеської області [PERSON] [PERSON] було відсторонено від займаної посади наказом Південної митниці № 211-к від 06.04.2010 року. Згодом, наказом Південної митниці ДМСУ № 427-к від 17.06.2010 року [PERSON] з 17.06.2010 року було звільнено з займаної посади начальника відділу митного оформлення транспортних засобів Південної митниці. 21.11.2011 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси кримінальна справа гто обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, була повернута прокурору Одеської області для організації та проведення додаткового досудового слідства. Згідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру від 04.04.2014 року ТОВ «ВЕНГО МЕДІА», наданої позивачем за письмовий переклад з англійської мови на російську матеріалів кримінальної справи, вартість перекладу становить 1115,00 гри. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.12.2015 року у справі № 1519/11664/2012 [PERSON] у предявленому обвинуваченні за частиною 3 статті 368 КК України, визнано невинуватим та виправдано у звязку з недоведеністю вини у вчиненні злочину Судом також скасовано запобіжний захід у вигляд/ підписки про невиїзд [PERSON], скасовано постанову слідчого від 14.05.2010 року про накладення арешту на майно, належне [PERSON] та на автомобіль марки «[PERSON] Фе» 2008 року випуску, д/н [NUMBER]. Також, Малиновським районним судом м. Одеси 28.12.2015 року в справі № 1519/11664/2012 під час судового розгляду кримінальної справи було встановлено ряд протиріч і винесено окрему постанову, зміст якої слід довести до відома до прокурора Одеської області і начальника Управління СБУ в Одеської області для вживання відповідних заходів. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 28.12.2015 року залишено без змін. Незаконне затримання та незаконне порушення кримінальної справи завдали позивачу моральної шкоди у виді тривалих негативних психоемоційних переживань, змін у функціонуванні, що супроводжувалось почуттями безпорадності, відчаю, обурення, приниженої честі та гідності, страху за своє життя та здоровя, постійні головні болі, безсоння. З цього приводу Позивач вимушений був звернутися до Міської лікарні № 5 та до Неврологічного відділення. П В № 10, де йому було проведено обстеження призначено лікування. Як вбачається з епікризу Міської лікарні № 5 (стаціонарне відділення) під час лікування Позивач приймав наступні препарати: тіоцетам, магнезія, есцинат, актовігін, мексідод, церукал, еглоніл. Відповідно до епікризу Неврологічного відділення ГКБ № 10 під час лікування Позивач приймав наступні препарати: серміон, хлорід натрію, цераксон, актовігін, мілдронат, мукосат, нейромідін, мільгама, нуклєо ЦМФ, рібоксія, також йому було призначено місяць приймати, серміон, мілдронат, бетасєрх. афабазол. З відповіді Міністерства охорони здоровя України від 03.10.2016 року вбачається, що' оптово-відпускні ціни на лікарські засоби, які зазначені у запиті станом на 2010 рік, у них відсутні, тому була надіслана інформація щодо оптово-відпускних цін на лікарські засоби за період з 2011-2012 років (з додатками). Крім того, позивач надав суду відповідь Багатопрофільного медичного центру Університетської клініки ОНМедУ від 13.03.2017 року про використані під час лікування [PERSON] медичні препарати в 1-му хірургічному відділені з 21.03 3.010 року по 14.04.2010 року та кардіологічному відділені з 23.10.2014 року по 05.10.2014 року, та лисок непрацездатності з діагнозом: гострий панкреатит. У позовній заяві був наданий розрахунок вартості лікарських засобів за період лікування, сума витрат в цілому склала: 11555,37 грн. (490,05 гри. + 735,07 грн. + 251,52 гри. + 120,80 грн. + 5207,04 грн. + 4488,95 грн. 136,73 грн. + 132,20 грн.). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував під слідством та судом з 22 березня 2010 року по 26 квітня 2016 року (включно), тобто 6 років 1 місяць 4 дні. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом, у розмірі, сдівмірхюму з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до Загальних положень «Методичних рекомендацій Міністерства Юстиції «Відшкодування моральної шкоди» від 13.05.2004 моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 2, 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У ч. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляд- справи. В п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про винесення змін до деяких законодавцю: актів України» від 06 грудня 2016 року зазначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується врозмірі 1600,00 гри. Однак, як вбачається зі змісту даної норми закону, вона розповсюджується саме на ті правовідносини, коли мінімальна заробітна, плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат, що передбачені в ст. 2 Закону України «Про оплату праці». У даному випадку йде мова не про здійснення Позивачу виплати, а про відшкодування йому шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, тобто між сторонами виникли. деліктн\\ правовідносини, на які вищезазначена норма не розповсюджується. На думку суду, саме з цим повязано те, що до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, та суду,» відповідних змін не було внесено, і тому розмір моральної шкоди визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати - 3200 грн. Виходячи з принципу розумності та справедливості, а також положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», суд вважає за потрібне стягнути на користь Позивача за заподіяну моральну шкоду грошеву суму у розмірі 234 026,60 грн. (двісті тридцять чотири тисячі двадцять шість гривень 50 копійок). Вказана сума, розраховується за період з 22.03.2010 р. по 26.04.2016 р., тобто 6 років 1 місяць та 4 дні. При цьому, враховується мінімальна заробітна плата, яка з 1 січня 2017 року у місячному розмірі становить 3200,00 грн. (відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України па 2017 рік» від 21.12.2016 р.). За 6 років 1 місяць - 3200 х 73 (6 років х 12 міс. + 1 міс.) = 233 600,00 грн. За 4 дні - 3200 / 30 (днів в міс.) х 4 (дні) = 426,60 грн. В цілому: 233 600,00 + 426,60= 234 26,60 грн. Відтак сума моральної шкоди, що піддягає відшкодуванню Позивачу за рахунок коштів Державного бюджету Україну становить 234 026,60 грн. (двісті тридцять чотири тисячі двадцять шість гривень 60 копійок). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зміст права на справедливий суд. в силу п. 1 от. б Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь- якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних дією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи. На думку Європейського суду з прав людини, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У ній справі Європейський суд з прав людини констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує «ефективний засіб правового захисту в національному органі» кожному, хто заявляє пре факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п. 64). Європейський Суд з прав людини- у СЕСІЯ рішеннях неодноразово підкреслював, що інститушональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «Лендер (Leander) проти Швеції», п. 81). Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Європейського суду з прав людии, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі «Менешева проти Росії», заява 11 59261/00, п. 67, ECHR 2006-ІІІ). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій. що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках: 1) постановления виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанов; до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційного або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст.12 Закон\' постанову (ухвалу). Згідно п. 17 Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст. 12 Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п.4, п.п. З Положення). Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, передбачено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування йому матеріальної шкоди в розмірі 12 570 грн. 37 коп. та моральної шкоди в розмірі 234,026 грн. 60 коп. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. На основі повис і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допусти: гісгь, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які. випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч 1-3,5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved