Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

20.12.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить суд встановити факт родинного звязку між ним та [PERSON], який помер 13.09.2010 року, а саме: встановити факт того, що він є племінником [PERSON]; визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті 13.09.2010 року [PERSON] на земельну ділянку площею 2,80 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Свої вимоги позивач мотивує тим, що державним нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку із тим, що відсутні документи, що підтверджують факт родинних звязку спадкоємця та спадкодавця, а також, що посвідчувальний напис на заповіті зроблений з порушенням форми №42, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчу вальних написів на правочинах і засвідчуваних документах» від 10.01.2005 року №1/5. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] є їх односільчанином, підтвердили, що [PERSON] дійсно був рідним дядьком позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії РІ №452028, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №10-14-273, виданого [PERSON] сільською Радою народних депутатів 19.09.2002р., спадкодавець [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,80 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 233016, виданого 15.09.2010 року [PERSON] сільською радою Ізмаїльського району Одеської області [PERSON] помер 13.09.2010 року. Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема на земельну ділянку площею 2,80 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до заповіту, посвідченого 25.12.2006 року секретарем Новопокровської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №199, [PERSON] заповів своє майно племіннику [PERSON] Вказаний заповіт є чинним, що підтверджується Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №42667949 від 13.01.2016р. Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, після смерті [PERSON] відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає. Позивач спадщину після смерті [PERSON] прийняв шляхом подачі в установлений законом шестимісячний строк заяви до нотаріуса про прийняття спадщини, яка наявна у матеріалах справи. Письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної контори Одеської області за №13/02-14 від 12.01.2016р., позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку із тим, відсутні документи, що підтверджують факт родинних звязку спадкоємця та спадкодавця, та що посвідчувальний напис на заповіті зроблений з порушенням форми №42, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження форм реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчу вальних написів на правочинах і засвідчуваних документах» від 10.01.2005 року №1/5. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Частиною 1 статті 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що відповідно до п.1 ст.273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Так, відповідно до свідоцтв про народження серії І-ЖД №105472, виданого повторно у 2007р., свідоцтва про зміну імені серії І-ЖД №008557 від 16.07.2014р. позивач змінив своє прізвище імя та по батькові з «Бубуйок Ростислава Аврамовича» на «Грабовенко Руслана Аврамовича». Згідно довідки [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №73 від 23.01.2017р. [PERSON] був племінником померлого 13.09.2010р. [PERSON] та саме на нього померлий залишив заповіт. Також, у довідці зазначено, що померлому [PERSON] на день смерті відповідно до державного акту на право власності РІ №452028, виданого [PERSON] сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №10-14-273 належала земельна ділянка площею 2,80 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також, з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON] дійсно є племінником померлого [PERSON] Суд вважає, що поясненнями свідків, дослідженими\~в судовому засіданні\~доказами встановлена\~наявність\~підстав для визнання факту родинного звязку між [PERSON], [INFO], та [PERSON], який помер 13.09.2010 року, а саме факту того, що [PERSON], [INFO], є племінником [PERSON], померлого 13.09.2010 року. Відсутність в заповіті надпису «Заповіт уголос прочитаний заповідачем до його підписання у присутності свідків ___. Особу ___ встановлено, справжність їх підписів перевірено» не свідчить про недійсність заповіту, залишеного померлим [PERSON] У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved