Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

В 2013 році позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] а [PERSON], треті особи: [PERSON] та Княжицька сільська рада Києво-Святошнського району Київської області про визнання заповітів недійсними, посилаючись на те, що [INFO] року померла тітка позивача [PERSON] - [PERSON], [INFO], у віці 92 років. Єдиним близькими родичами померлої та спадкоємцями за законом залишились сестра померлої - [PERSON], племінниці померлої - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] (за правом представлення) та [PERSON] подали заяви нотаріусу на прийняття спадщини за законом. Лише після смерті [PERSON] позивач дізналася про заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Коренюк Т.М., складений спадкодавицею ще в 1998 році. Відповідно до якого все майно померла заповідала [PERSON] (своїй сестрі) та [PERSON], остання померла задовго до відкриття спадщини. Як зазначає, позивач їй стало відомо про заповіти, посвідчені виконуючою обов'язки секретаря виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Бортніцькою О.М., складені спадкодавицею 22.12.2004 році у 11.00 год. та 15.30 год.. Відповідно до яких померла заповідала [PERSON], який є онуком [PERSON] та сином [PERSON], все своє майно та земельну частку (пай) розміром 1,8547 га, яка належала померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданий 25.10.2002 р. та зареєстрований в книзі записів Державних актів на право власності за №38588/1218. Позивач вважає, що вказані заповіти повинні бути визнані недійсними, у зв'язку з наступним. [PERSON] (спадкодавиця) постійно проживала та була зареєстрована до дня смерті в селі Княжичі Києво-Святошинського району Київської області по [ADDRESS]. Чоловіка та дітей померла не мала, проживала сама, часто хворіла. У зв'язку з чим [PERSON] відвідувала її, постійно допомагала, чим могла. [PERSON], сестра померлої, на яку складено заповіт, майже не відвідувала [PERSON], декілька раз приїжджала і проживала постійно в м. Києві. Перед смертю [PERSON] перенесла інсульт, з таким діагнозом потрапила до лікарні. Весь цей час [PERSON] піклувалася за померлою та постійно знаходилася біля неї. На час складання заповіту [PERSON] виповнилося 77 років. В останні роки в неї розвивався віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. У зв»язку з чим позивач вважає, що на спадкодавицю був вчинений психічний тиск з боку [PERSON] та [PERSON], під впливом якого покійна і склала зазначені вище заповіти, що суперечили її волі. Враховуючи те, що на момент підписання заповітів [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також знаходилася під психологічним тиском своєї сестри, [PERSON] та її онука [PERSON], тому заповіти підлягають визнанню недійсними. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: визнати заповіт [PERSON], посвідчений 22 квітня 1998 року секретарем виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Коренюк Т.М., недійсним. Визнати заповіт [PERSON], посвідчений 22 грудня 2004 року о 11.00 год. виконуючою обов'язки секретаря виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Бортніцькою О.М., недійсним. Визнати заповіт [PERSON], посвідчений 22 грудня 2004 року о 15.30 год. виконуючою обов'язки секретаря виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Бортніцькою О.М., недійсним. Вислухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні 17.03.2015 року представник позивача [PERSON] надала суду пояснення, згідно яких позов підтримала, просила суд задовольнити. Після оголошеної 20.04.2015 року в судовому засіданні перерви до 26.05.2015 року, 26.05.2015 року в судове засідання не з»явилась. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання з"явилися. Проти задоволення позову заперечували. Просили суд відмовити. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з»явилась. Повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа - Княжицька сільська рада Києво-Святошнського району Київської області в судове засідання свого представника не направила. Надіслала на адресу суду листа про слухання справи у відсутність їх представника. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача. Живе напроти її будинку. Позивач та її сім»я носили їсти померлій спадкодавця, викликали лікарів. Стосовно заповітів свідок зазначила, що нічого не знає. Із померлою не дуже була знайома, лише через позивача. Відповідачі у померлої були рідше. На них померла не скаржилася. Допитаний в якості свідка [PERSON], суду пояснив, що він є сусідом позивача. Стосовно обставин написання заповіту нічого не знає. Спадкодавиця після сметрі брата сильно захворіла, часом із свідком не віталась. Людей не впізнавала. Позивач допомагала померлій. Відповідачі періодично приїжджали. Судом встановлено, що [INFO] року померла тітка позивача [PERSON] - [PERSON], [INFO], у віці 92 років. Єдиним близькими родичами померлої та спадкоємцями за законом залишились сестра померлої - [PERSON], племінниці померлої - [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] подали заяви до нотаріальної контори на прийняття спадщини за законом. [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Коренюк Т.М., складений нею ще 1998 році, відповідно до якого все майно померла заповідала [PERSON] (своїй сестрі) та [PERSON], остання померла задовго до відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] залишились ще заповіти, посвідчені виконуючою обов'язки секретаря виконавчого комітету Книжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Бортніцькою О.М., складені спадкодавицею 22.12.2004 році у 11.00 год. та 15.30 год.. Відповідно до яких померла заповідала [PERSON], який є онуком [PERSON] та сином [PERSON], все своє майно та земельну частку (пай) розміром 1,8547 га, яка належала померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданий 25.10.2002 р. та зареєстрований в книзі записів Державних актів на право власності за №38588/1218. Ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 203 ЦК України передбачено: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини іще припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У ст. 3 Конституції України закріплено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом вживались всі необхідні заходи для правильного вирішення справи: роз»яснювались права сторонам, робилися судові запити, направлялась справа за клопотанням представника позивача в Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України для проведення почеркознавчої експертизи, заслуховувались пояснення сторін та свідків. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про не обґрунтованість та не доведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Крім того, посилання позивача на обставини, викладені нею у позовній заяві, були спростовані, наявними у справі доказами. Дана цивільна справа декілька раз направлялась в Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України для проведення почеркознавчої експертизи. Проте, почеркознавча експертиза так і не була проведена. Крім цього, судом встановлено, що згідно листа, який на адресу суду направила Центральна районна лікарня Києво-Святошинського району №376 від 27.04.2015 року за підписом головного лікаря Києво-Святошинського району Кравченка В.В., [PERSON] на обліку у лікаря психіатра не перебувала. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed