Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

25.12.2012 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд позбавити [PERSON], [INFO], яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO]. Визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO] народження, разом з позивачем. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 05 липня 1997 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси. Від даного шлюбу [INFO] народилась донька [PERSON]. Позивач посилається на те, що з моменту розірвання шлюбу дитина проживає з ним та виховується без будь-якої участі з боку відповідачки. Відповідачка повністю ухиляється від виховання та матеріального забезпечення доньки, не цікавиться станом її здоров'я. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2012 року справу було прийнято до провадження суду та призначено судове засідання. Згодом, 25.07.2013 року до канцелярії суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ опіки та піклування Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, зобов'язання відповідача не перешкоджати у спілкуванні з дитиною та про встановлення місця проживання дитини. Згідно вказаного позову [PERSON] просила усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною з боку [PERSON], [PERSON] з дитиною [PERSON] [INFO]. Зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у спілкуванні з дитиною [PERSON] [INFO]. Встановити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з матір'ю [PERSON] за адресою : [ADDRESS]. В своїй заяві посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від даного шлюбу народилась донька [PERSON], [INFO]. Позивач вказує на те, що після розірвання шлюбу, донька залишилась проживати разом з батьком та у 2008 році її чоловік [PERSON] разом із донькою виїхав з України на Мальту, з того часу вона доньку не бачила. Також позивач стверджує, що вона бажала та бажає надавати своїй доньці матеріальну допомогу та утримувати її, а позивач фактично позбавив її як матір права на виховання та утримання своєї доньки та примусово ізолював доньку від сім'ї. Вказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2013 року зазначені позови об`єднані в одне провадження. В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.01.2014 року провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ опіки та піклування Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради про встановлення місця проживання дитини в частині визначення місця проживання дитини - закрито. В решті вимог розгляд справи продовжено в загальному порядку. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судове засідання з`явився представник позивача за первісним позовом - [PERSON], позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, в задоволенні вимог за зустрічним позовом просила відмовити. В останнє судове засідання відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним [PERSON] не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщена належним чином (а.с. 182) поважність причини неявки суду не повідомила, таким чином суд вважає, що [PERSON], нехтуючи своїми правами та обов'язками, передбаченими ст. 27 ЦПК України, не з`явилась до суду з неповажних причин, що, враховуючи строки перебування справи в провадженні суду (більше 1 року!) та вимоги Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, дає можливість розглянути справу у її відсутність. Представник третьої особи Органу опіки та піклування КРА ОМР у судове засідання не з'явився, про час дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, надав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи у відсутності представника КРА ОМР, а також зазначив, що згідно з висновком від 08.04.2013 року № 45601-11 Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітньої дочки [PERSON], [INFO]. Представник прокуратури, що вступив у справу на підставі ст. 45 ЦПК України на боці малолітньої дитини, проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічний позов залишив на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні як первісного так і зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON], який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2008 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис № 779. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що мати дитини - [PERSON] за чотири роки жодної матеріальної допомоги доньці не надавала, долею дитини, станом здоров'я не цікавиться, участі у її вихованні не приймає. 14 січня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заяву [PERSON], відповідно до якої остання надала згоду на розірвання шлюбу та місце проживання доньки [PERSON] [INFO] просила залишити із батьком - [PERSON]. Крім того, 24 січня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено заяву [PERSON], відповідно до якої остання надала згоду на тимчасовий виїзд з 28.01.2008 року по 28.01.2009 року з України до Мальти своєї дочки у супроводі батька, що забезпечує повернення дитини до України. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 січня 2008 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12.11.2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради 05 липня 1997 року, актова запис № 375, а також визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON]. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON], [INFO] постійно проживає на Мальті. Також в матеріалах справи містяться заяви малолітньої [PERSON] [INFO] від 26 лютого 2013 року, та від 20 жовтня 2013 року в яких остання повідомила, що мати з нею не спілкується, не вітає зі святами та днем народження, та висловила своє бажання залишитись проживати разом з батьком, оскільки він її любить більше, аніж мати. Побачити мати дівчинка не виявила бажання. Відповідно до інформації, наданої 23.11.2012 року лікарем [PERSON], малолітня [PERSON] народилась зі спинальним дизрафізмом та багатьма проблемами, пов'язаними з даною хворобою, які потребують необхідність проводити щоденне медичне втручання. Оплату за медичні послуги та ліки сплачує батько дитини. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.02.2013 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на утримання дочки у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи 20 вересня 2012 року. Крім того, в матеріалах справи міститься лист начальника Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, згідно якого вбачається. що за результатами попередньої перевірки прийнято рішення про відкриття кримінального провадження відносно гр. [PERSON] за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно вимог ст.157 СК України питання виховання дітей вирішуються батьками спільно. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд, оглянув матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку про те, що відповідач за первісним позовом [PERSON], дійсно, тривалий час ухилялась від участі у вихованні та забезпеченні дитини так як та перебувала за кордоном, однак суд не вбачає підстав для позбавлення її батьківським прав, у зв'язку з тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей, є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батьків, та і для їхньої дитини. Згідно характеристик, наданої головним лікарем КУ «Пологовий будинок № 1», вбачається що [PERSON] розпочала працювати у 2008 році на посаді медичної сестри денного стаціонару жіночої консультації № 5. За час роботи показала себе кваліфікованим, здібним фахівцем, має добру теоретичну підготовку. В повсякденній роботі керується здобутими навиками і знаннями, вміло застосовує їх. Сумлінна і добросовісна до своїх службових обов'язків, вимоглива і принципова до себе і колег. Коректна і тактовна, чуйна і уважна по відношенню до хворих, їх рідних та близьких. На підставі договору купівлі-продажу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS], яка складається з приміщень: І- коридор; 2 - санвузол, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 житлова, загальною житловою площею 30, 8 кв.м., загальною площею - 46, 4 кв.м. Також в матеріалах справи міститься фотофіксація, згідно якої суд робить висновок про те, що [PERSON] до розірвання шлюбу активно приймала участь у вихованні свої доньки [PERSON], [INFO]. Крім того відповідно до ч.4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надав висновок № 456/01-11 від 08.04.2013 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] у відношенні малолітньої дочки [PERSON], [INFO], де вказано, що орган опіки та піклування Київської районної адміністрації вважає недоцільним позбавити батьківських прав гр. [PERSON] у відношенні дитини [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Норми Конвенції про права дитини, говорять про те, що кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутності піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. При вирішенні даного спору велике значення, на думку суду, мають не матеріальні обставини, а почуття та емоції. Тому неможливо прийняти рішення суто механічно, лише враховуючи розмір грошових коштів, які витрачаються батьками на дитину. До обставин, що мають істотне значення відносяться умови, які кожен з батьків може створити для виховання й розвитку дитини. Велике значенняння має кількість часу, який кожен з батьків може та бажає приділити дитині. Відповідно до вимог Сімейного законодавства України ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.50 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Закон України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року у ст. 111 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Також діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження факти винного ухилення матері від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки [PERSON] бажає брати участь у вихованні дитини, хоче з нею бачитись та спілкуватись, цікавиться її подальшою долею. При вирішенні спору суд доходить до висновку про те, що між колишнім подружжям у теперішній час склались неприязні стосунки, які пов`язані з можливістю перетинання [PERSON] кордону України та поділом спільного майна подружжя, однак, дитина у жодному разі не може бути заручником цих стосунків. Що стосується позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, зобов'язання відповідача не перешкоджати у спілкуванні з дитиною, суд вважає, що дані вимоги є безпідставними та жодним чином не обгрунтовані, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ч.1, 2 ст.12 цього ж закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст.15 цього ж Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Відповідно до змісту ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Однак, [PERSON] з таким позовом до суду не зверталась. Більш того, жодних доказів того, що вона намагалась побачити дитину, а батько чинив їй у цьому перешкоди, суду надано не було. Вирішуючи питання по суті, суд також бере до уваги, що [PERSON] добровільно погодилась на те, що місце проживання дитини буде визначено з батьком, про що склала відповідну нотаріально посвідчену заяву, яка протягом 5 років скасована чи відкликана нею не була. Більш того, жодних доказів звернення до будь-яких органів з метою вирішення питання побачення з дитиною позивач суду не надала, а її звернення до суду з зустрічним позовом 25.07.2013 року є, на думку суду, лише відповіддю на поданий первісний позов та не доводить щирого бажання [PERSON] проживати разом з донькою, яку вона не бачила вже майже 6 років. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд вважає правильним відмовити у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною, так як доказів існування таких перешкод суду надано не було. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed