Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

20 травня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що 05.11.2012 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано і вони з цього часу мешкають окремо. Через проведення у місті Луганську антитерористичної операції, вона влітку 2014 року разом із неповнолітньою дитиною виїхала проживати до міста Києва, де були взяті на облік як особи, що перемістилися з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, а її колишній чоловік, відповідач у справі, залишився проживати у місті Луганську. У вересні 2014 року вона дізналася про те, що відповідач пропав і з цього часу звязок із ним відсутній. Син починаючи з грудня 2014 року перебував у лікарнях і потребує оздоровлення. Оскільки в неї є племінник, який мешкає в Російській Федерації у місті Краснодар і який запропонував свою допомогу щодо оздоровлення неповнолітнього сина в морській кліматичній зоні, вона вирішила скористатися його допомогою, але з наведеної вище обставини, про те що їй невідомо місце знаходження відповідача , що він не спілкується ні з нею, ні з сином і ніякої матеріальної допомоги не надає, відсутня можливість отримати в нього дозвіл на виїзд дитини до Російської Федерації. Тому позивач змушена звернутися до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд до Російської Федерації, м. Краснодар неповнолітньої дитини, в період з липня по вересень та надати їй дозвіл на оформлення всіх необхідних документів для виїзду за кордон неповнолітнього сина без згоди батька. Позивач в судове засідання не з,явилась, просила розглянути справу у її відсутність та задовольнити позовні вимоги, про що надала заяву . В заяві про розгляд справи у її відсутність зазначила , що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, заяву про відкладення судового розгляду суду не надав, хоча про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся шляхом розміщення оголошень про розгляд справи на офіційному Веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області (в судові засідання на 03.07.2015 року , на 16.07.2015 року) та шляхом розміщення оголошення в газеті « Урядовий курєр» від 10 липня 2015 року № 123. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05.11.2012 року, є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO], про що свідчать такі документи, як: копія рішення Жовтневого районного суду Луганської області від 05.12.2012 року про розірвання шлюбу та копія свідоцтва про народження ( а.с., а.с 4, 5). Такими письмовими доказами, як: копією виписки за № 21531 із медичної картки хворого з Київської міської дитячої лікарні № 2 про те, що в період з 30.12.2014 року по 09.01.2015 року неповнолітній [PERSON], [INFO] лікувався від хвороби з діагнозом - тяжка течія дизентерії (а.с. 9) ; копією виписки № 38 із медичної карти хворого з Київської міської дитячої клінічної інфекційної лікарні про те, що неповнолітній [PERSON], [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні у період з 13.01.2015 року по 20.01.2015 року лікування повязане з інфекційним захворюванням ( а.с. 10); копією виписки із історії хвороби стаціонарного хворого № 220 з дитячої клінічної лікарні № 9 Подільського району м. Києва , про те що неповнолітній [PERSON], [INFO] перебував на стаціонарному лікуванні з 21.01.2015 року по 03.02.2015 року - лікування повязане з інфекційним захворюванням (а.с.11), підтверджується факт захворювання неповнолітнього [PERSON] 25.10.2015 року на тяжке інфекційне захворювання упродовж тривалого строку з 09.01.2015 року по 03.02.2015 року , а тому турбота позивача [PERSON] про оздоровлення свого неповнолітнього сина у морській кліматичній зоні після перенесення останнім тяжкого захворювання є цілком виправданою . Такими письмовими доказами, як: довідкою від 20.10.2014 року № [NUMBER] про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції виданої на ім..я [PERSON] про те, що вона разом із неповнолітнім сином [PERSON] 25.10.2005 року перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Київ-187 на вул.Теремківську, б. 2, корп.г, кв.65, підтверджується факт проживання неповнолітнього [PERSON] разом із матір,ю- Фуклєвою [PERSON] окремо від батька та перебуванні на її утриманні. Відповідно до ст.313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до „Правил перетинання державного кордону громадянами України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску ; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається з положень ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ (на далі „Закон"), за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Документами, що надають право на виїзд з України і виїзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18- річного віку. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків\~\~покладається однакова відповідальність за виховання,\~\~навчання і розвиток дитини.\~\~ Батьки або особи,\~\~\~\~ які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до „Конвенції про права дитини", прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 рок, у в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Положення ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, в судовому засіданні не встановлено будь-яких перешкод для оздоровлення дитини сторін за межами України, при цьому суд враховує що це буде відповідати її інтересам. Відсутність згоди з боку батька щодо виїзду неповнолітнього сина за межі України на оздоровлення суперечить вищезазначеним вимогам діючого законодавства, а тому права неповнолітнього [PERSON] підлягають судовому захисту. Разом з тим, оскільки позивачем в прохальній частині позову не зазначено рік, в якому вона бажає оздоровити сина за кордоном , а зазначено лише період : з липня по вересень, суд виходячи зі змісту позовної заяви доходить до висновку , що дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] , 25.10.2005 року є в даному випадку разовим, в проміжок часу , з дня ухвалення рішення , з 16 липня по вересень 2015 року. На підставі ст. 33 Конституції України, ст..ст. 7, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст.12 Закону України « Про охорону дитинства», ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Конвенцією про права дитини, прийнятою ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року, Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57,

Outcome: partial