Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

03.01.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , як законного представника в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що згідно витягів про державну реєстрацію прав, виданих Комунальним підприємством «Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 21.11.2011 року та 21.12.2012 року, житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ѕ та ј частини будинковолодіння належить йому. Колишня невістка [PERSON] перебувала у шлюбі з його сином [PERSON] , у зв`язку з чим поселилася та була зареєстрована в його житловому будинку. Від спільного подружнього життя у сина та невістки народився син - [PERSON] , [INFO] , який також зареєстрований в його будинку. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 серпня 2012 року шлюб між ними розірвано, а рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 травня 2015 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] понад 10 років фактично у належному йому на праві приватної власності житловому будинку не проживає, хоча значиться зареєстрованим, в добровільному порядку зніматися з реєстраційного обліку не бажає. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 18.03.2019 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено судове засідання на 11 годину 00 хвилин 13.12.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також ухвалою судді було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Відповідачам ухвалу про прийняття позовної заяви та призначення судового засідання надіслано 22.03.2019 року. В матеріалах справи знаходяться докази того, що їм надсилалася дана ухвала, що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20 (а.с.42, 46-47). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Відзиву на позовну заяву не надали, заяву про розгляд справи у їх відсутності не надіслали, повідомлення про причини неявки суду також не надали. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, 11.12.2019 року в канцелярію суду поступила заява за підписом першого заступника голови райдержадміністрації Пупа Р., в якій просить розглядати справу без їхнього представника, позовні вимоги підтримують. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. За змістом ст. 156 ЖК УРСР члени сім"ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР - дружина наймача, їх діти і батьки, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.1 ст. 163 ЖК УРСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою статті 71 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст. 71 Житлового кодексу УРСР вбачається, що член сім`ї втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад шість місяців. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до витягів про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством «Старосамбірське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 21.11.2011 року та 21.12.2012 року, житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить ѕ (три четвертих) та ј (одна четверта) частини будинковолодіння [PERSON] (а.с. 9-10). Як встановлено в судовому засіданні, син позивача, [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , у зв`язку з чим поселилася та була зареєстрована у житловому будинку належному [PERSON]. Від спільного подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 серпня 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований 09 жовтня 2001 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Старосамбірського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №53 (а.с.11). 27 травня 2015 року рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області, визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-14). Із копії будинкової книги (а.с.15-27), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідно до акту від 28.12.2018 року, складеного депутатом Старосамбірської міської ради В. Вовчика , сусідів: [PERSON] , [PERSON] , було оглянуто житловий будинок [ADDRESS] , та встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але фактично не проживає з 2008 року по даний час. Внук, [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.28). Довідкою, виданою виконавчим комітетом Старосамбірської міської ради (а.с.30) встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 30). Із пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , сусідів позивача, відомо, що внук позивача - [PERSON] більше 10-ти років не проживає в будинку позивача, ніколи не появляється, не відвідує позивача. Позивач жодних перешкод йому не чинить в користуванні будинком, навпаки, хотів, щоб він приходив чи проживав разом з ним. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим представленим доказам. Згідно ч. 1 ст.319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування належним позивачу будинком, не порушить його права, оскільки фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється за рішенням суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Наведені докази достовірно підтверджують відсутність [PERSON] без поважних причин понад десять років за місцем реєстрації, тобто в [ADDRESS] , Будь-яких доказів про те, що позивачем йому створювались перешкоди на проживання у даному будинку, відповідачі суду не представили і такі в суді здобуті не були, будь-яку угоду з позивачем про порядок користування житловим приміщенням відповідачі також не укладали, отже, у відповідності зі ст.71 ЖК УРСР відповідач [PERSON] втратив право на користування жилим приміщенням у будинку позивача. Неявки відповідачів у судове засідання суд розцінює як їх байдуже ставлення до вирішення питання щодо користування спірним житловим приміщенням. Отже, факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі, оформлення субсидії та реалізації його майнових прав як власника будинку. При поданні позову до суду, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 768 гривень 40 копійок. Враховуючи те, що позивач в судовому засіданні просив не стягувати з відповідачів понесені ним судові витрати, то суд вважає, що таке прохання слід задовольнити.

Outcome: approved