Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Акціонерне товариство\~«Українська залізниця»\~звернулось до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~Рафалівської селищної\~ради Володимирецького\~району,\~третьої особи,\~що не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~на стороні\~відповідачів \~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Рівненській області\~про визнання незаконним рішення Рафалівської селищної ради №340 від 08.11.2005 року, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №568 від 29.11.2005 року та Державного акту про право власності на земельну ділянку РВ №031991 від 25.07.2006 року. Після заміни відповідача [PERSON] його правонаступником, позивачем збільшено позовні вимоги та додатково заявлено позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.12.2017 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що при підготовці документів, що посвідчують його право користування земельними ділянками смуги відведення в адміністративних межах Рафалівської селищної ради Володимирецького району, було виявлено, що в смузі відводу, а саме в районі 358 км. пк 1 + 6 м. до 358 км. пк 1 + 84 м на відстані 26 м. від головної колії з лівої сторони напрямку Ковель-Сарни знаходиться земельна ділянка підприємця [PERSON] , на яку виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ№031991 від 25.07.2006 на площу 0,20 га. В той же час, на цій же земельній ділянці розташована верхня будова колії, інвентарний №020122079, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством. Вказана земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] на підставі рішення Рафалівської селищної ради від 08.11.2005 року №340 та укладеного 29.11.2005 року згідно цього рішення договору №568 купівлі-продажу земельної ділянки площею 2000 м. кв. для обслуговування складських приміщень. Оскільки дана земельна ділянка повністю накладається на смугу відведення залізниці, вважають вказані рішення, договір та Державний акт незаконними та такими, що підлягають скасуванню. 08.06.2017 року у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в попередньому судовому засіданні (за приписами Цивільного процесуального Кодексу України в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) т.1 а.с.30. 22.06.2017 року провадження у справі за позовом АТ «Українська залізниця» було зупинено у зв`язку зі смертю відповідача [PERSON] , до вступу правонаступника (т.1 а.с.38). 19.02.2018 року провадження у справі відновлено та залучено до участі у справі правонаступника [PERSON] [PERSON] та продовжено підготовче судове засідання у справі (т.1 а.с.68-69). 15.03.2018 року підготовче судове засідання відкладено за клопотаннями представника позивача та відповідача [PERSON] (т.1 а.с.81). Сторонами та третьою особою подано відзиви на позов, письмові пояснення та заперечення (т.1 а.с.35-36, 87-89, 95-100, 102, 108-110, 111, 121-123). 05.06.2018 року за клопотанням представника позивача судом призначено судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (т.1 а.с.137). 16.10.2018 року після отримання висновку експерта провадження у справі відновлено (т.1 а.с.214). 07.11.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, видане [PERSON] на земельну ділянку. (т.1 а.с.225-226), яка прийнята судом ухвалою від 08.11.2018 року (т.1 а.с.241). Учасниками подано відзив на збільшені позовні вимоги, заперечення та письмові пояснення (т.2 а.с.1-3, 6-7, 17-21, 50-51). 27.12.2018 року судом закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду, при цьому до участі у справі залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» та викликано для допиту судового експерта. (т.2 а.с.75-76). В період з 24.01.2019 року по 16.07.2019 року судові засідання у справі відкладались за клопотанням сторін у справі, в т.ч. на час підтвердження повноважень представника, для отримання правової допомоги, у зв`язку з відсутністю технічної можливості встановити відеозв`язок, через неявку експерта. 16.07.2019 року за клопотанням відповідача судом призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено (т.2 а.с.170). 01.10.2019 року після отримання висновку експерта провадження у справі відновлено. (т.2 а.с.214). В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві та інших письмових заявах, підтримав позовні вимоги, надав пояснення в межах позову. Відповідач [PERSON] заперечила проти позову з мотивів, викладених у відзиві та інших письмових заявах, в судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON] в 2005 році на підставі рішення Рафалівської селищної ради придбав у приватну власність земельну ділянку площею 0,2 га, на якій було розташовано будівлю складу. Вказана ділянка розташована в межах населеного пункту, ніколи не перебувала в користуванні залізниці, на цій ділянці не розташовані і раніше не були розташовані жодні споруди чи будівлі залізничного транспорту. До придбання [PERSON] , земельна ділянка перебувала в користуванні Рівненської АЕС, яка в подальшому відмовилась від цієї землі і повернула її територіальній громаді смт.Рафалівка. Оформлення всіх документів на землю в т.ч. договору купівлі-продажу, Державного акту та інших проведено з дотриманням вимог закону, за погодженням з представником Укрзалізниці. Весь час [PERSON] як власник ділянки, сплачував земельний податок, безперешкодно володів та користувався земельною ділянкою. Після смерті чоловіка, вона як спадкоємець першої черги за законом, отримала свідоцтво про право на спадщину, в т.ч. і на вказану земельну ділянку. Вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними і просила відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача Рафалівської селищної ради Володимирецького району заперечила проти позову з мотивів, викладених у письмовому відзиві, в т.ч. з тих підстав, що [PERSON] земельна ділянка була продана не із числа земель залізниці, а за рахунок земель запасу. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру заперечило проти позову з мотивів, викладених у письмових запереченнях та поясненнях; третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" клопотав про розгляд справи у відсутності представника, заперечень чи пояснень щодо суті позовних вимог не надав. Заслухавши пояснення\~сторін,\~їх представників,\~інших учасників\~судового провадження,\~оцінивши письмові\~докази та\~висновки експертиз\~в їх\~сукупності,\~суд приходить\~до висновку,\~що позов\~не підлягає\~задоволенню з\~таких підстав.\~ Судом встановлено, що у відповідності до рішення Рафалівської селищної ради Володимирецького району №340 від 08 листопада 2005 року (т.1 а.с.9), було укладено договір №568 від 29 листопада 2005 року купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення між вказаною селищною радою та [PERSON] , який того ж числа посвідчений приватним нотаріусом Володимирецького нотаріального округу (т.1 а.с.10-11). На підставі вказаного договору [PERSON] набув право власності на зазначену земельну ділянку, яке було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії РВ №031991 (т.1 а.с.12). Таким чином, на час своєї смерті [INFO] , [PERSON] був власником земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 2000 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] для обслуговування складських приміщень, кадастровий номер 56 208 554 00: 01: 001: 0013. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом, успадкувала належне чоловікові майно, в т.ч. і земельну ділянку в смт.Рафалівка Володимирецького району, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 05.12.2017 року (т.1 а.с.64-66). В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що земельна ділянка, яка була придбана її чоловіком, ніколи не належала до земель залізничного транспорту. Вказана ділянка на початку будівництва Рівненської АЕС була вилучена урядовою постановою і передана в користування атомної станції. На земельній ділянці було розташовано майно станції - склад. Через деякий час РАЕС відмовилась від ділянки і повернула її до органу місцевого самоврядування Рафалівської селищної ради. Оскільки будівлю складу [PERSON] придбав через Фонд Державного Майна України, він звернувся до селищної ради, і у встановленому законом порядку придбав земельну ділянку, з усіма необхідними дозволами, погодженнями та документами. На протязі тривалого часу [PERSON] використовував належну йому земельну ділянку, сплачував земельний податок. Пояснення відповідача [PERSON] є логічними, послідовними і повністю підтверджуються сукупністю досліджених судом письмових доказів та висновками експертизи. Зокрема, судом встановлено, що Розпорядженням Ради Міністрів УРСР №288-р від 25.04.1974 року погоджено відведення Дирекції будованої Західно-Української АЕС під будівництво першочергових об`єктів станції 102,8 га земель, вилучених у землекористувачів колгоспу ім.Дзержинського, колгоспу «30 років Жовтня», Рафалівського лісгоспзагу Мінлісгоспу УРСР, районного відділу будівництва і експлуатації автошляхів (т.2 а.с.102-104). Вказане розпорядження прийнято на підставі рішень виконавчого комітету Ровенської обласної ради депутатів трудящих №164 від 28.03.1974 року (т.2 а.с.105-108). Вилучення земельних ділянок та їх передача в користування Дирекції будованої Західно-Української АЕС під будівництво першочергових об`єктів станції проведено на підставі рішення Ровенської обласної Ради депутатів трудящих №382 від 13.05.1974 року та розпорядження виконавчого комітету цієї ж ради №382-Р від 13.05.1974 року (т.2 а.с.89, 109-111). План зовнішніх меж земельних ділянок, переданих в користування атомній електростанції зафіксовано у Державному акті на право постійного користування землею ІІ-РВ №001884 (т.2 а.с.92-97). Також встановлено, що рішенням Рафалівської селищної ради народних депутатів Володимирецького району Рівненської області №26 від 22.01.1992 року Рівненській атомній електростанції під вже існуючий склад бази відділу робітничого постачання відведено 0,2 га пісків в постійне користування із земель Рафалівської селищної ради. Межі та розташування вказаної ділянки визначені під час складення Технічного звіту по перенесенню в натуру проекту відведення земельної ділянки (т.2 а.с.10-14). Що стосується земель, які перебували в користуванні Укрзалізниці, то їх склад та розташування визначаються наступними письмовими доказами «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Сарны-Ковель Львовской ж.д. в административных границах Рафаливського района Ровенской области от км. 343+315 до км.366» (надалі План), розробленим в 1957 році проектною організацією Дорпроект Південно-західної залізниці (т.1 а.с. 13-14), а також Актом на право користування землею від 25.12.1969 року, виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих щодо земель, переданих в постійне користування Львівській залізниці Міністерства шляхів сполучення, у Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, який містить опис земель та план меж земельних ділянок, переданих в користування позивачу (т.2 а.с.114-122). Таким чином, з вказаних письмових доказів вбачається що земельна ділянка, яка є предметом даного спору, з 1974 року перебувала в користуванні Рівненської АЕС, і не перебувала у власності або в користуванні позивача. Наведена обставина підтверджується також висновком судової земельно-технічної експертизи №190821/1_ЗО від 24.09.2019 року, з якого вбачається, що земельна ділянка [PERSON] ( [PERSON] , державний акт від 25.07.2006) не знаходиться в межах земельної ділянки Львівської залізниці по лінії Сарни-Ковель (державний акт на право користування землею від 25.12.1969 виданий виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР). - т.2 а.с.174-213. Посилання позивача на інший висновок експертизи - №180831/3_ЗО від 28.09.2018 року (т.1 а.с.186-213), не спростовують висновків суду. Зокрема, висновки експертиз не суперечать один одному, оскільки при проведенні першої експертизи в 2018 році експерт дав відповідь на запитання, чи розташована земельна ділянка [PERSON] в межах смуги відведення залізниці відповідно до «Плану границь полоси відводу» 1957 року, а при проведенні другої експертизи визначив розташування спірної земельної ділянки відносно земель залізниці відповідно до Акту від 25.12.1969 року, який було прийнято пізніше. Ця обставина підтверджується висновками відповідних експертиз, а також і поясненнями експерта Зібера О., даними ним в судовому засіданні. При цьому суд приходить до висновку, що з 1969 року в постійному користуванні Львівської залізниці перебувало 293,9 га земель, межі, склад та розташування яких визначено саме Актом на право користування землею від 25.12.1969 виданим виконавчим комітетом Володимирецької районної ради депутатів трудящих на право користування землею Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення в Володимирецькому районі Ровенської області Української РСР, а не будь-якими іншими документами. Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 1957 рік спірна земельна ділянка була віднесена до полоси відведення Львівської залізниці, однак в 1969 році не була передана в постійне користування підприємству залізничного транспорту. Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що вказана ділянка в період з 1974 по 2002 рік перебувала в користуванні третьої особи ВП «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», і таке користування ніким не оспорювалось. Земельна ділянка використовувалась для розміщення будівлі складу, і в 2002 році була повернута власнику територіальній громаді смт.Рафалівка в особі Рафалівської селищної ради. Так, 05.08.2002 року листом №152/3358 Рівненська АЕС звернулась до Рафалівської селищної ради з клопотанням про вилучення із землекористування станції земельної ділянки площею 0,2 га, зайнятої під прирельсовим складом з рампою, в [ADDRESS] , у зв`язку з продажем цього складу фізичній особі (т.2 а.с.91). Рішенням Рафалівської селищної ради Володимирецького району Рівненської області №26 від 26 вересня 2002 року погоджено вилучення 0,2 га земель з постійного користування Рівненської АЕС з метою передачі їх до земель запасу селищної ради (т.2 а.с.90). Також встановлено, що після цього, в порядку, встановленому чинним на той час законодавством, орган місцевого самоврядування відчужив земельну ділянку у власність [PERSON] , який також був власником розташованої на ній будівлі складу. Твердження представника позивача про порушення порядку відчуження земельної ділянки, зокрема, про непогодження меж земельної ділянки та землевпорядної документації, не підтверджені під час судового розгляду і повністю спростовуються письмовими доказами. Зокрема, з листа №03-27-628 від 29.06.2004 року Рівненського обласного головного управління земельних ресурсів, направленого на адресу підприємця [PERSON] та Рафалівської селищної ради, вбачається, що по відношенні до земельної ділянки, яка придбана [PERSON] , Львівська залізниця є суміжним землекористувачем і погодження нею викупу зельної ділянки із земель запасу селищної ради не потрібно. (т.1 а.с.112). При виготовленні [PERSON] технічної документації із землеустрою по наданню земельної ділянки у власність шляхом викупу для обслуговування складських приміщень (т.1 а.с.151-174), в присутності представника суміжного землекористувача Львівської залізниці встановлено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) та отримано погодження, про що свідчать підписи посадових осіб в Протоколі встановлення в натурі меж земельної ділянки та на звороті цього Протоколу (т.1 а.с.166). Зокрема, межі земельної ділянки погодили представник Львівської залізниці [PERSON] та представник Львівської залізниці головний інженер Губін, підпис якого також скріплено печаткою підприємства. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачами [PERSON] та Рафалівською селищною радою дотримано встановленого порядку переходу права власності на земельну ділянку. Твердження представника позивача про те, що вказані посадові особи не були уповноважені діяти від імені підприємства, не спростовують висновків суду, оскільки замовник технічної документації [PERSON] для отримання погодження звернувся до посадової особи державного підприємства Укрзалізниці, та діяв, виходячи із презумпції правомірності його дій. З огляду на це, тягар помилки та можливого перевищення своїх повноважень при погодженні землевпорядної документації [PERSON] , на думку суду, несе саме позивач. При цьому суд приймає до уваги практику ЄСПЛ з аналогічних питань, яка є частиною вітчизняного законодавства. Так, пунктом 71 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». Також не можуть бути враховані судом посилання представника позивача на положення ст.68 Земельного Кодексу України, ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст.6 Закону України «Про залізничний транспопрт», оскільки на спірній земельній ділянці не розташовано залізничне полотно чи його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; відсутні також захисні та укріплювальні насадження, службові, культурно-побутові будівлі та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. Ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Таким чином, за змістом вказаних норм закону, право на захист має власник або користувач земельної ділянки, право на землю якого порушене, не визнане або оспорюється. Разом з тим, в ході судового розгляду справи належними та допустимими доказами доведено, що щонайменше з 25.12.1969 року, тобто з часу видачі Державного акту, позивач не являється ні власником, ні користувачем земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 2000 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] для обслуговування складських приміщень, кадастровий номер 56 208 554 00: 01: 001: 0013, всі оскаржувані ним документи відповідають вимогам чинного законодавства, прийняті та укладені у відповідності до вимог закону та в межах повноважень відповідачів, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що будь-які права позивача не порушені і підстав для задоволення позову не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed