Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду, мотивуючи її тим, що рішенням Смілянського міськрайонного суду від 12 липня 2012 року на її користь з [PERSON] стягнуто 46601 грн. 89 коп.. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 грудня 2012 року вказане рішення в цій частині залишено без змін. Постановою державного виконавця виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь позивача 46601 грн. 89 коп. було повернено без виконання в звязку з відсутністю майна боржника на яке може бути звернуто стягнення. Станом на сьогоднішній день кошти залишаються нестягнутими, добровільно вказаний борг відповідачем не сплачений, а тому позивач звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути суму інфляційних витрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду. В судове засідання позивач не зявилася, але надала до суду заяву в якій вказала, що на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити, справу просила розглянути у її відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами поштової кореспонденції (а.с.44,69,73). Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як вбачається з копії рішення Смілянського міськрайонного суду (а.с.4) від 12 липня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди, стягнуто 1601 грн. 89 коп. витрат на лікування та 45000 грн. моральної шкоди, а всього 46601 грн. 89 коп. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до вимогст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановленихст.11 цього Кодексу зокрема із рішень суду (ч.2ст.509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1ст.598 ЦК України). Ці підстави зазначені у статях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до аналізу норм статей 11,12,15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.509 та п.5 ст.11 ЦК України визначена сума є грошовим зобов'язанням, яке виникло з рішення суду. За порушення зобов'язання п.4 ч.1ст. 611 ЦК України передбачено настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. За правилами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі. Враховуючи, що зазначені норми Цивільного кодексуУкраїни закріплюють принцип повного відшкодування збитків, слід виходити з того, що збитки, завдані невиконанням рішення суду про стягнення коштів навіть у відшкодуванні шкоди підлягають стягненню з урахуваннями індексу інфляції. Так, у п.9постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що в тому разі коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержання за рішенням кошти збільшились, ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилось після збільшення цих тарифів. Таким чином, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення є всі підстави для захисту права позивача на отримання сум, передбачених ч.2с т.625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Частина 2ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми. За наведених обставин, суд погоджується з методикою проведення позивачем розрахунків інфляційних збитків, та 3% річних, в наслідок невиконання відповідачем рішення суду про стягнення з нього на користь позивача шкоди завданої злочином. Зокрема при розрахунку інфляційних витрат позивачем береться до уваги, що індекс інфляції у 2013 році був незначним - 100.5%, тому розрахунок інфляційних втрат проводиться із 01.01.2014 року по 31 травня 2015 року: за 2014 рік: індекс інфляції становив 124,9%: 44820,07 грн. ( 46601.89 грн. згідно рішення суду від 12.07.2012 року) - 1781,82 грн. (сума боргу сплачена [PERSON] у 2013 році) х 124,9%/100 =11 160,20 грн. із 01 січня по 31 травня 2015 року включно: індекс інфляції становив 135,4%: 44820,07 грн. х 135.4%/100 =15 866.30 грн. Таким чином, за період часу з 01.01.2014 року по 31 травня 2015 року включно, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в сумі 27 026,50 грн. Розрахунок 3% річних із 17 вересня 2013 рік по 31.12.2013 року: 44820.07 грн. (46601.89 грн. згідно рішення суду від 12.07.2012 року) х 3 % / 365 днів х 106 днів (кількість днів прострочення) = 390.08 грн. за 2014 рік: 44820,07 грн. х 3 % / 365 днів х 365 днів (кількість днів прострочення)= 1344,60 грн. із 01 січня по 08 червня 2015 року включно: 44820,07 грн. х 3 % / 365 днів х 159 днів (кількість днів прострочення) = 585,73 грн. Таким чином, за період часу із 17 вересня 2013 року по 08 червня 2015 року включно, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в сумі 2320,41 грн. Суд звертає увагу на те, що у цивільно-процесуальному законодавстві, кожна сторона зобовязана довести у суді свою точку зору, обґрунтувати її, надати всі необхідні докази, якими вона вважає довести свою правоту. Суд вважає, що позивач в повному обсязі довела, що вона потребує відшкодування інфляційних збитків та трьох відсотків річних у звязку з невиконанням відповідачем рішення суду. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача також належить стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 293 грн. 47 коп.

Outcome: approved