Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

01.11.2021 року на розгляд до Верхньорогачицького районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки він з 2014 року не проживає у вказаному будинку без поважних причин і безпідставне його перебування на реєстраційному обліку за вказаною адресою перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла. Судовий збір позивач стягувати з відповідача не бажає. Ухвалою від 05.11.2021 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 14.00 годину 29.11.2021 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але при подачі позову просила справу розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи повідомлений у відповідності до ст. 128 ч.ч. 8, 11 ЦПК України (а.с. 20, 21, 22), про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з"явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом при вивченні матеріалів справи встановлено, що [PERSON] являється власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2021 року (а.с. 8). Відповідач [PERSON] , який являється її свекром (а.с. 5), зареєстрований за вищевказаною адресою з 30.06.2011 року (а.с. 6-7), однак фактично починаючи з 2014 року і до теперішнього часу в даному будинку не проживає, що підтверджено актом обстеження житлово-побутових умов від 04.10.2021 року (а.с. 11) та довідкою Верхньорогачицької селищної ради від 04.10.2021 року (а.с. 10). Ніяких домовленостей щодо зберігання права на житло у період відсутності відповідача між сторонами не було. На даний час відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання, його точне місцезнаходження не відомо. Крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі, за даною адресою його особистих речей в будинку немає і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщення позивач відповідачу не чинила. Факт реєстрації місця проживання відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування власним нерухомим майном. Тому позивач вважає, що відповідач, який зареєстрований та не проживає за адресою: [ADDRESS] , втратив право на користування житловим приміщенням, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 41 Конституції України «… кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. … Право приватної власності є непорушним.» Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2.ст.321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 Цивільного кодексу України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до ч.2. ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут. У зв`язку з втратою права користування та проживання, особа, що вибула з жилого приміщення, підлягає зняттю з реєстрації. Наявність реєстрації відповідача в будинку за вищезазначеною адресою, який належить позивачеві, порушує право приватної власності і перешкоджає позивачеві вільно розпоряджатися, володіти та користуватися своєю власністю. Таким чином, оскільки відповідач більше року не проживає у будинку позивача без поважних причин, а безпідставне його перебування на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , перешкоджає позивачу у реалізації прав власника житла, тому вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору позивач стягувати з відповідача не бажає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved