Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

03.03.2020 КП «Міськводоканал» в особі представника Мазнюка В.П. звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , про повернення безпідставно набутого майна, у якій просив стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 18129,96 гривень та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач [PERSON] працював на посаді заступника директора Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року позов [PERSON] був задоволений частково, зокрема визнано незаконним наказ № 263 від 26.12.2018 про звільнення [PERSON] з посади заступника директора Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради; поновлено [PERSON] в Комунальному підприємстві «Міськводоканал» Токмацької міської ради на посаді заступника директора з 27 грудня 2018 року; стягнуто з Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2018 по 27.01.2019 у розмірі 8133,8 грн, з наступним відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів. Рішення суду у частині присудження заробітної плати, але не більше ніж за 1 місяць у розмірі 8133,8 грн і поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; вирішено питання щодо стягнення судових витрат. На виконання зазначеного рішення суду відповідача [PERSON] 30.07.2019 було поновлено на роботі та виплачена грошова сума у розмірі 8133,80 грн, при цьому відповідачу було доведено, що його посада повторно буде скорочена через 2 місяці, про що відповідача було письмово попереджено. Одночасно було підготовлено та направлено до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на судове рішення суду першої інстанції. До закінчення судового розгляду цивільної справи судом апеляційної інстанції [PERSON] 24.10.2019 був повторно звільнений з посади та в день його повторного звільнення з ним був проведений повний розрахунок. Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2020 року рішення суду першої інстанції було скасовано, позовні вимоги відповідача були задоволені частково, а саме змінено дату звільнення та присуджена на користь відповідача грошова сума у розмірі 2033 грн. 45 коп, у задоволені інших позовних вимог було відмовлено. За період часу, що минув з дня ухвалення судом першої інстанції та набранням законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач був поновлений на роботі та пропрацював встановленні законом 2 місяці та повторно був звільнений із своєї посади із виплатою грошових коштів, тобто останній отримав на підприємстві суму у розмірі 49 137,42 гривень 42 коп, яка складалася із наступних виплат: 8133,80 грн, негайне виконання рішення Токмацького районного суду Запорізької області в частині стягнення місячного середнього заробітку за період з 27.12.2018 по 27.01.2019, а також сума у розмірі 41003,62 грн, яку складають наступні виплати: - повторно сплачена вихідна допомога у розмірі 12097,89 грн після повторного його звільнення у жовтні 2019 року; - 3 (три) лікарняних листи за рахунок підприємства сума 2 088,45 грн., та за рахунок ФСС сума 3534,09 грн; - оклад, індексація, компенсація чергової відпустки при повторному звільненні у розмірі 23283,19 грн. Таким чином, відповідачем [PERSON] отримана сума 49137,42 коп, яка складається із суми 8133, 80 грн. та суми 41003,62 грн. Позивач вважає, що сума у розмірі 22521,69 грн (без відповідних утримань), або сума 18129,96 грн (з відповідними утриманнями), яка складається з різниці між виплаченої за рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29.07.2019 та присудженої постановою Запорізького апеляційного суду від 26.11.2019 суми середнього заробітку в розмірі 6100,35 грн (8133,80 грн - 2033,45 грн); суми повторної вихідної допомоги у розмірі 12097,89 грн; суми компенсації відпустки 15 календарних днів у розмірі 4 323,45 грн, є сумою, яка безпідставно отримана відповідачем та призвела до його незаконного збагачення за рахунок підприємства, а тому, на думку позивача, потребує повернення підприємству. Тому, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача 18129,96 грн та судовий збір. Ухвалою від 30.03.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями відповідача [PERSON] , який не з`являвся, посилаючись на запроваджений в Україні карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19. 03.08.2020 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив в якому, посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, просить в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Представником позивача на відзив надано відповідь від 05.08.2020, яка надійшла до суду 06.08.2020, в якій, заперечуючи проти відзиву, наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також позивачем суду надано підтвердження про направлення відповідачу копії відповіді на відзив, а саме фіскальний чек «Укрпошти» від 05.08.2020 про направлення [PERSON] рекомендованого листа, що не суперечить вимогам ч.4 ст.178 та ст.179 ЦПК України. В той же час, суд приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини, яким визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються (рішення Європейського суду з прав людини «Chirikosta& Viola v. Italia»). Представник позивача Мазнюк В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у наданій до суду позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового розгляду сповіщений належним чином у порядку ст.ст.128-130 ЦПК України, надав заяву, в якій зазначив, що відповіді на відзив не отримував, судовий розгляд просить провести без його участі, проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених у наданому до суду відзиві. Відповідно до статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом також враховуються Постанова Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» про введення з 12 березня 2020 року карантину та рекомендацій Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 щодо утримання від участі в судових засіданнях особисто учасників процесу. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень частини 1статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, обов`язок їх доказування та подання визначені ст.ст.13,76-82 ЦПК України. Згідно з даними приписами доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом; сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частинами 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року по цивільній справі №328/290/19 (провадження №2/328/345/19) за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ №263 від 26 грудня 2018 про звільнення [PERSON] з посади заступника директора КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради. Поновлено [PERSON] в КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на посаді заступника директора з 27 грудня 2018 року. Стягнуто з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 по 27 січня 2019 у розмірі 8133,80 грн. з наступним відрахуванням із зазначеної суми податків та обов`язкових платежів. Рішення суду у частині присудження заробітної плати, але не більше ніж за 1 місяць, у розмірі 8133,80 грн. і поновлення на роботі піддано негайному виконанню. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Також стягнуто з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1010,29 грн. та на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 768,40 грн. Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року зазначене рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року в оскаржуваній частині скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволені частково. Змінено дату звільнення [PERSON] з посади заступника директора Комунального підприємства «Міськводоканал» Токмацької міської ради та ухвалено вважати його звільненим з 02 січня 2019 року. Стягнуто з КП «Міськводоканал» Токмацької міської ради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 по 2 січня 2019 року у розмірі 2 033, 45 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Понесені КП «Міськводаканал» Токмацької міської ради витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 2335, 43 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом міністрів України. Під час розгляду цивільної справи №328/290/19 судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] 19 квітня 2013 був прийнятий на посаду заступника директора КП «Міськводоканал» ТМР в порядку переведення з КП «Водопровідник» ТМР. Наказом №88 від 23 жовтня 2018 «Про внесення змін до організаційної структури управління КП «Міськводоканал» ТМР» з 23 жовтня 2018 на комунальному підприємстві було затверджено та з 24 грудня 2018 введено в дію зміни до організаційної структури управління, якими змінена структура підприємства та не передбачала посади заступника директора. Наказом №89 від 23 жовтня 2018 «Про скорочення штату працівників» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, внесенням істотних змін згідно з Наказом №88 від 23 жовтня 2018 на підприємстві з 24 грудня 2018 скорочено посаду заступника директора підприємства - посаду, яку обіймав [PERSON] . Судами встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема шляхом скорочення посади, яку обіймав позивач [PERSON] . Наказом КП «Міськводоканал» ТМР за №263 від 26 грудня 2018 [PERSON] звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. З позовної заяви вбачається, що на виконання рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 29 липня 2019 року по цивільній справі №328/290/19 Комунальне підприємство «Міськводоканал» Токмацької міської ради 30.07.2019 [PERSON] було поновлено на роботі та йому був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2018 по 27 січня 2019 у розмірі 8 133,80 грн. Ще до закінчення судового розгляду цивільної справи судом апеляційної інстанції [PERSON] 24.10.2019 був повторно звільнений з посади та в день його повторного звільнення з ним був проведений повний розрахунок. Як вбачається з наданої позивачем копії претензії за вих.№14 від 13.01.2020 на ім`я [PERSON] , яка відповідно до копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення була вручена відповідачу 22.01.2020, позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору. У вищезазначеній претензії вказано, що за даними бухгалтерського обліку, який ведеться на підприємстві, [PERSON] була виплачена сума у розмірі 49137,42 гривень, яка складається із наступних виплат:8133,80 грн - на негайне виконання рішення Токмацького районного суду Запорізької області в частині стягнення місячного середнього заробітку за термін часу з 27.12.2018 року по 27.01.2019 року. За період часу з 30.07.2019 по 24.10.2019, тобто після поновлення на робочому місці, під час негайного виконання вищезазначеного судового рішення суду першої інстанції та повторного звільнення, була виплачена сума у розмірі 41003,62 грн, яку складають наступні виплати: - повторно сплачена вихідна допомога у розмірі 12097,89 грн. після повторного звільнення у жовтні 2019 року; - 3 (три) лікарняних листи за рахунок підприємства сума 2088,45 грн., та за рахунок ФСС сума 3534,09 грн.; - оклад, індексація, компенсація чергової відпустки при звільненні у розмірі 23283,19 грн. Таким чином, згідно з наданими позивачем розрахунками, позивачем отримана сума 49137,24 грн, яка складається із добутка суми 8133, 80 грн. та суми 41 003,62 грн. Позивач вважає, визначена ним сума у розмірі 22521,69 грн без відповідних утримань, або 18129,96 грн з відповідними утриманнями є сумою, що безпідставно отримана [PERSON] та такою, що призвела до його незаконного збагачення за рахунок підприємства, тому потребує повернення підприємству. При цьому позивачем зазначено, що вищевказана сума незаконного збагачення відповідача за рахунок підприємства складається із таких сум: - присудженої судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а саме постановою Запорізького апеляційного суду від 26. 11. 2019 року, яка набрала законної сили, замінено суму середнього заробітку та присуджена сума у розмірі 2 033, 45 грн. (п. 5 резулятивної частини судового рішення), тобто сума безпідставного збагачення дорівнює сумі 6 100, 35 грн. ( 8 133, 80 грн. -2 033,45 грн. = 6 100,35 грн.); - суми повторної вихідної допомоги у розмірі 12 097,89 грн, яка не може бути надана за вищевказаним судовим рішення, оскільки звільнений датою - 02.01.2019 та була виплачена вихідна допомога при звільненні під час негайного виконання зміненого рішення суду першої інстанції, і таким чином, поновлення за рішенням суду першої інстанції визнано не законним та не чинним, а тому повторна виплата вихідної допомоги при повторному звільнені на відміну від отриманої заробітної плати та прирівняних до неї виплат є цілком незаконною та такою, що підлягає поверненню підприємству; - суми компенсації відпустки 15 календарних днів у розмірі 4 323,45 грн. На підставі викладеного, від [PERSON] вимагалось протягом семи календарних днів від дня отримання претензії добровільно повернути підприємству через банківську установу суму розміром 18129, 96 грн; надані реквізити для перерахування стягнутих грошових коштів. Також [PERSON] попереджено про те, що в разі не перерахунку підприємству зазначених коштів, вони будуть стягнуті в судовому порядку. До претензії за вих.№14 від 13.01.2020 позивачем доданий «розрахунок заборгованості колишнього працівника за рішенням суду, яке набрало законної сили», КП «Міськводоканал» ТМР відповідачу сплачено: вихідну допомогу в жовтні 2019 в розмірі 12097,89 грн; оплата вимушеного прогулу (із середньоденного заробітку 406,69 грн) за період з 3 по 27 січня 2019, в розмірі 6100,35 грн; компенсація відпустки в жовтні 2019 (із середньоденного заробітку 288,23 грн, час 15к.д.) в розмірі 4323,45 грн, усього 22521,69 грн. Із зазначеної суми 22521,69 грн стягнуто податки: військовий збір 337,83 грн та ПДФО 4053,90 грн. Борг за працівником становить 18129,96 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст.1212 ЦК України. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга). Отже, зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Статтею 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення даних статей свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року за наслідками розгляду справи № 545/163/17 (касаційне провадження № 61-33727сво18). Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 2 липня 2014 року в справі № 6-91цс14, а також висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 607/4570/17-ц (провадження № 61-29030св18). Відповідно до вимог ч.1 ст.9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання трудових та сімейних правовідносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 3 ч. 3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Позивачем у відповідності до ч.4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. До лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні. Суд вважає за необхідне зазначити, що наданий позивачем «розрахунок заборгованості колишнього працівника за рішенням суду, яке набрало законної сили», відповідно до якого відповідачу КП «Міськводоканал» ТМР сплачено вихідну допомогу в жовтні 2019 в розмірі 12097,89 грн; оплату вимушеного прогулу (із середньоденного заробітку 406,69 грн) за період з 3 по 27 січня 2019, в розмірі 6100,35 грн; компенсацію відпустки в жовтні 2019 (із середньоденного заробітку 288,23 грн, час 15к.д.) в розмірі 4323,45 грн, усього 22521,69 грн (з урахуванням податків та зборів) або 18129,96 грн (без урахування податків та зборів), яка є предметом позовних вимог, не містить всіх вихідних даних, необхідних для перевірки його обґрунтованості та арифметичної правильності. Зазначений розрахунок здійснено не в формі послідовно та логічно викладених математичних операції, з яких можна прослідкувати нарахування кожної з складових позовних вимог, а в формі таблиці, з якої неможливо встановити методику здійснення того чи іншого розрахунку. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до положень пункту 3.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату від 13 січня 2004 року №5, вихідна допомога не відноситься до заробітної плати і платежів, що прирівнюються до неї, однак є допомогою, а отже на неї поширюються дія пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України. Тому вказана грошова сума не підлягає поверненню, якщо особа, яка її сплатила, не доведе, що виплата була здійснена внаслідок рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Доказів про набуття відповідачем 12097,89 грн у результаті рахункової помилки позивача останнім не надано та на такі обставини він в позовній заяві не посилався. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] наказом КП «Міськводоканал» ТМР за №263 від 26 грудня 2018 був звільнений із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Така підстава звільнення вказує на неможливість відповідача жодним чином впливати (діями чи бездіяльністю) на прийняття роботодавцем відповідного рішення (на противагу такій причині звільнення як прогул, або звільнення за ініціативою робітника). Вихідна допомога була йому нарахована автоматично у зв`язку із звільненням та не потребувала від працівника якихось додаткових дій, які можна було б вважати недобросовісними. Недобросовісність з боку відповідача також не підтверджена доказами. Факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення з роботи згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України не може свідчити про недобросовісність його дій, оскільки є реалізацією ним конституційного права, передбаченого ст. 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина. Отже, судом встановлено і ця обставина не оспорювалася позивачем, що виплата вихідної допомоги відповідачу була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку, недобросовісність з боку відповідача судом не встановлена, тобто передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні. Незважаючи на те, що після поновлення відповідача на роботі підстава для виплати вихідної допомоги відпала, в силу вимог ст. 1215 ЦК України ці кошти поверненню не підлягають. Зазначені висновки суду відповідають правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 174/406/16, а також Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). Щодо стягнення з відповідача суми компенсації відпустки 15 календарних днів у розмірі 4323,45 гривень (в редакції, що містися в позовних вимогах), суд зазначає наступне. Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України). Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто, компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. До аналогічного висновку прийшов КЦС в складі ВС при розгляді 25 січня 2018 року цивільної справи № 483/69/16-ц. Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідно до статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.24 Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - при вирішенні спорів, пов`язаних із застосуванням ст.127 КЗпП, суди мають враховувати, що не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст.36, пунктах 1,2,5 ст.40 КЗпП, а також при направленні на навчання та у зв`язку з виходом на пенсію. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] наказом КП «Міськводоканал» ТМР за №263 від 26 грудня 2018 був звільнений із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Тобто, звільнення відповідача [PERSON] на підставі п.1 ст.40 КЗпП виключає можливість стягнення з нього компенсації чергової відпустки при повторному звільненні (в редакції вимоги згідно до позовної заяви). Що стосується вимоги про стягнення з відповідача грошової виплати у сумі 6100,35 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (що становить різницю між сумою 8133,8 грн за період з 27.12.2018 по 27.01.2019, присудженої відповідно до рішення Токмацького районного суду від 29 липня 2019 року та 2033,45 грн за період з 27.12.2018 по 02.01.2019, присудженої відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року) суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці»,заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Такий правовий висновок викладений у поставні Верховного суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є платежем, який прирівнюється до заробітної плати. Враховуючи викладене, а також те, що постановою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року встановлено, що [PERSON] , з урахуванням вихідних та неробочих днів, перебував у вимушеному прогулі п`ять робочих днів, датою його звільнення є 02 січня 2018 року. В той же час, на виконання рішення Токмацького районного суду від 29 липня 2019 року, відповідача [PERSON] з 30 липня 2018 року було поновлено на роботі, із виплатою, відповідно до зазначеного судового рішення, середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2018 по 27.01.2019, яка становить 8133,8 грн, тобто наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6100,35 грн, яка становить різницю між сумою 8133,8 грн за період з 27.12.2018 по 27.01.2019, присудженої відповідно до рішення Токмацького районного суду від 29 липня 2019 року та 2033,45 грн за період з 27.12.2018 по 02.01.2019, присудженої відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року. Стосовно посилань позивача, як на обґрунтування позовних вимог, на Постанови Верховного Суду у справах №601/2435/15-ц від 25.01.2018, № 332/1433/17-ц від 17.07.2019, № 219/11687/16-ц від 15.01.2020, суд зазначає наступне. Так, із змісту постанови Верховного Суду від 25 січня 2018 року в справі №601/2435/15-ц вбачається, що на користь відповідача двічі були стягнуті кошти на виконання рішень судів у відповідності до вимог ст.235 КзпП України, апеляційний суд ухвалюючи нове рішення стягнув на користь працівника кошти з іншої юридичної особи, що свідчить про те, що предметом розгляду зазначеної цивільної справи були інші правовідносини та правові підстави повернення коштів відповідачем. Не можуть бути прийняті до уваги суду посилання представника позивача на Постанову Верховного Суду у справі № 219/11687/16-ц від 15.01.2020, так як предметом розгляду зазначеної цивільної справи є стягнення з відповідача суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП, а також коштів, стягнутих у відшкодування моральної шкоди, тобто предметом розгляду зазначеної цивільної справи також є інші правовідносини. Що стосується посилань представника позивача, як на обґрунтування позовних вимог, на постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 332/1433/17, суд вважає за необхідне зазначити, що хоча й предметом розгляду зазначеної цивільної справи є стягнення з відповідача заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, при тому, що сума нарахованої заробітної плати на момент звільнення відповідача не була достатньою для покриття заборгованості, суд звертає увагу позивача на те, що звільнення відповідача за матеріалами справи № 332/1433/17-ц було проведено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП по догляду за дитиною, а не п.1 ст.40 КЗпП України, за якою було звільнено [PERSON] , отже і оцінка правовідносин має здійснювати виходячи з положень норми, яка визначена підставою звільнення. Враховуючи викладене, вищезазначені надані позивачем Постанови Верховного Суду у справах №601/2435/15-ц від 25.01.2018, № 332/1433/17-ц від 17.07.2019, № 219/11687/16-ц від 15.01.2020 не мають правового значення для розгляду даної справи та не можуть бути застосовані судом до спірних правовідносин. Враховуючи положення ст. 235 КЗпП, ст.1215 ЦК України, а також зміст п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року, з якого вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму до стягнення без цього податку й інших обов`язкових платежів, які були сплачені роботодавцем, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, враховуючи встановлені судом правовідносини, які виникли між сторонами, вимоги позивача підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6100,35 грн, яка становить різницю між сумою 8133,8 грн за період з 27.12.2018 по 27.01.2019, присудженої відповідно до рішення Токмацького районного суду від 29 липня 2019 року та 2033,45 грн за період з 27.12.2018 по 02.01.2019, присудженої відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, в задоволені іншої частини позовних вимог слід відмовити. Зазначена сума 6100,35 грн включає в себе податки та обов`язкові платежі, визначення суми без цих податків та обов`язкових платежів, є обов`язком роботодавця. Суд не має можливості зробити це самостійно. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 2102,00 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, стягненню з відповідача пропорційно частці задоволених вимог підлягає 707,28 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial