Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що [INFO] року, згідно з свідоцтвом про смерть, помер старший брат позивача - [PERSON]. [PERSON] було знайдено мертвим у його кімнаті у гуртожитку 05.02.2015 року. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження №12015240010000620. Згідно з висновком експерта № 67 від 12.02.2015 p., смерть [PERSON] настала внаслідок гострого отруєння етиловим алкоголем, вміст алкоголю у крові 5,62% проміле. [PERSON] перебував на диспансерному обліку у наркологічному диспансері з діагнозом хронічний алкоголізм, що підтверджується довідкою №1292 від 16.07.2014 р. Позивач посилається на те, що він постійно надсилав [PERSON] грошові кошти для його утримання, між ними завжди були доброзичливі стосунки. Сестра також надавала допомогу брату, однак вона відмовилась від своєї частки на користь позивача, про що свідчить нотаріально завірена заява. [PERSON] склав заповіт на ім'я [PERSON], яка є сторонньою людиною для родини [PERSON]. Позивач просить визнати заповіт складений [PERSON] від 30 вересня 2014 року на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON], недійсним, оскільки не міг усвідомлювати значення своїх дій через зловживання спиртними напоями та не міг підписати означений заповіт. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, вказавши, що заповідач не міг належно оцінити значення власних дій через те, що страждав на хронічний алкоголізм. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, вказавши, що заповіт [PERSON] 30 вересня 2014 року вчинив на користь [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу [PERSON] добровільно, усвідомлюючи наслідки своїх дій, підстави для визнання заповіту недійсним відсутні. Заслухавши пояснення осіб. які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що [INFO] р. помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, видним відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області. 30 вересня 2014 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Хмельницької області, зареєстрований у реєстрі за № 2099, яким усе своє майно заповів [PERSON], [INFO] Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 15.09.2016 р. у справі було призначено посмертну психіатричну експертизу на предмет визначення того, чи страждав [PERSON] на психічну хворобу або недоумство на момент складання заповіту від 30.09.2014 р. та чи розумів він у момент складання заповіту 30.09.2014 р. значення своїх дій та чи міг керувати ними. Однак, згідно повідомлення зав. відділення судово-психіатричної експертизи № 349 від 02.11.2016 р. експертиза не була проведена у зв'язку із відсутністю оплати. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року по справі № 6-9цс12 висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі, йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. З ст. 10, ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд приходить до висновку, що позивачем не було надано, а судом не здобуто доказів абсолютної неспроможності [PERSON] в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому підстав для визнання складеного ним заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України немає. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Окрім цього, судом не здобуто доказів, що [PERSON] не підписував заповіт на користь відповідача. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи за № 1152/1153/16-26 від 26.05.2016 р. підпис у графі "підпис" напроти прізвища "[PERSON] у заповіті від 30.09.2014 р.. посвідченого приватним нотаріусом за реєстровим № 2099 ймовірно виконане самим [PERSON]

Outcome: dismissed