Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(надалі-АТ КБ «ПриватБанк»), як правонаступник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 24 жовтня 2019 року звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 28 лютого 2011 року у сумі 122103,08 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 28 лютого 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2020 року та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується особистим підписом [PERSON] у Анкеті-заяві від 28 лютого 2011 року. При укладенні договору сторони користувались вимогами ч.1 ст. 634 ЦК України відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. В даному випадку таким формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на офіційному сайті позивача. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердила свою згоду із запропонованими умовами майбутнього договору про надання банківських послуг на запропонованих позивачем умовах та своїм підписом засвідчив той факт, що він повністю ознайомлений із умовами кредитування, які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався п.п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг на підставі яких відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору, а тому розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку . Відповідно до п.1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту не виконує, внаслідок чого станом на 30 вересня 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 236466,47 грн., з яких: 1489,48 грн.- заборгованість за кредитом; 228629,99 грн.-заборгованість по процентах за користуванням кредитом; 6347,00 грн.- заборгованість за пенею та комісією. Оскільки чинним законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 122103,08 грн., з яких: 1489,48 грн.- заборгованість за кредитом; 120613,60 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 28 лютого 2011 року по 30 жовтня 2018 року та понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00 грн. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №184 від 03 серпня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 серпня 2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) дану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л., якою 09 вересня 2020 року постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено у ній підготовче судове засідання. 16 листопада 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому остання вказала, що просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що із підписаної нею Анкети-заяви від 28 лютого 2011 року не вбачається про які саме Умови та правила надання банківських послуг йде мова, в тому числі чи були це ті Умови та правила та які посилається позивач та копію яких долучено до матеріалів справи. Вказала, що нею не підписувались Умови та правила згідно з якими банк може самостійно встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування. Долучений до матеріалів справи документ не містить її підпису, як позичальника, також нею не підписувались Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку. Крім цього, у підписаній нею Анкеті-заяві не зазначена процентна ставка за договором, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки(штрафів, пені) у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Тому в даному випадку до правовідносин, що склались між нею та банком неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України щодо договору приєднання. Зазначила, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. Також вказала, що банк в односторонньому порядку з порушенням вимог діючого законодавства змінив проценту ставку за кредитним договором, вказану у підписаній нею довідці про умови кредитування із використанням кредитки «Універсальна»-55 днів пільгового періоду» у розмірі 2,5%, в той час як згоди на збільшення розміру процентної ставки вона не давала, про таку зміну їй не було відомо, жодних повідомлень від банку чи виписок по картковому рахунку вона не отримувала. Згідно висновку Верховного Суду України у справі №308/22362/13-ц від 30 листопада 2016 року боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт вручення його адресатові під розписку. Також зазначила, що позивач звернувся до суду за пропуском строку позовної давності. Оскільки нею не було підписано Умови та правила надання банківських послуг п.1.1.7.31 яких встановлено позовну давність тривалістю у п`ятдесят років і позивачем не надано належних та достатніх доказів, що саме ці Умови та правила вона розуміла підписуючи Анкету-заяву від 28 лютого 2011 року до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст..257 ЦК України, якими встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, що узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Таким чином,зважаючи на те, що останнє погашення кредиту відбулось 06 серпня 2014 року у позивача виникло право на звернення до суду з 26 вересня 2014 року, однак даний позов надійшов до суду лише 24 жовтня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної даності. Із врахуванням наведеного просить у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 02 грудня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Банком зазначено, що відповідачем 28 лютого 2011 року було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в якій зазначено, що [PERSON] ознайомилась із Умовами та правилами надання банківських послуг в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування платіжних карток, що розміщені на сайті банку та Тарифами Банку, які складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Того ж дня відповідач підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», з якої вбачається, що банком було встановлено проценту ставку у розмірі 2,5%(30% на рік), вказано розміри комісії та штрафів, розмір щомісячного платежу, тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. З наданої позивачем виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, остання користувалась кредитними коштами, частково сплачувала заборгованість за кредитом, а отже й отримала кредитну картку. Надані позивачем виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами, відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано, контр розрахунок не наданий. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем був укладений договір, який ніким не ос порений, а отже є всі підстави для стягнення заборгованості із відповідача. Умовами договору(п.2.1.1.2.3) визначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.2.2.2.4 Умов і правил передбачено, що підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно умов кредитного договору банк має право проводити зміни до Тарифів, а також інших умов обслуговування карткового рахунку, а відповідно до договору в обов`язки клієнта входить отримувати виписки по картковому рахунку, отримання чи несвоєчасне отримання такої виписки не звільняє позичальника від виконання своїх обов`язків за договором. Правомірність зімни умов договору також підтверджується постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року. Стосовно надання підтверджень відправлення повідомлень про зміну розміру відсоткової ставки позивач вказав, що в банку діє електронний документообіг та вказані відомості зберігаються в архіві не більше трьох років, а тому надати документальне підтвердження відповідних відправлень не виявляється можливим. Правомірність стягнення пені передбачена ст..611 ЦК України та п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг. Щодо строку дії договору та кредитної картки зазначено, що картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці, дія договору пролонговується кожні 12 місяців, таким чином, кредитний договір є чинним, а заперечення відповідача нічим не обґрунтовані. Щодо строку позовної давності позивач вказав, що п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 50 років. Відповідно до правових позицій Верховного Суду за договором, що встановлює щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Строк перевипущеної відповідачу картки встановлено до 08/16, таким чином позивач звернувся до суду із вказаним позовом до спливу строку позовної давності. У запереченнях на відповідь на відзив, що надійшли до суду 19 січня 2021 року відповідач вказала, що до правовідносин, що склались між сторонами неможливо застосувати положення ст.634 ЦК України без наданих підтверджень про конкретні запропоновані їй Умови та правила надання банківських правил. Не відповідають дійсності твердження позивач про те, що вона активно користувалась платіжною карткою, оскільки з наданої банком виписки вбачається, що останнє зняття коштів було здійснено нею 27 липня 2013 року, а останній платіж нею було внесено 06 серпня 2014 року і надалі карткою вона вже не користувалась, оскільки остання була пошкоджена. Відповідач не погоджується із позицією позивача щодо законності його дій по зміні процентної ставки за кредитом, оскільки згоди на збільшення розміру процентної ставки вона не надавала, про таку зміну їй нічого не було відомо, жодних повідомлень від банку чи виписок по картковому рахунку вона не отримувала і доказів, які б це спростовували позивачем не надано. У п. 1.1.3.2.3 Умов та правил, які долучено до позовної заяви відсутні будь-які посилання на періодичність чи регулярність отримання нею виписок по картрахунку. Позивачем не долучено до позову інформації про те чи належним чином було повідомлено її про зміну розміру процентної ставки за кредитом, згоди на збільшення розміру процентної ставки вона не надавала, про таку зміну їй нічого не було відомо, а тому така зміна розміру процентної ставки банком в односторонньому порядку є нікчемною. Також вказала, що Умови та правила якими встановлено строк позовної давності тривалістю 50 років не містять її підпису, належних та допустимих доказів, які б підтверджували її ознайомлення із вказаними Умовами та правилами позивачем не надано, долучені позивачем Правила користування платіжною карткою також не містять її підпису, ні в підписаній нею Анкеті-заяві, ні в Довідці про умови кредитування умов про збільшення строку позовної давності немає. Із довідки позивача вбачається, що їй було видано 4 картки, остання з яких з терміном дії до серпня 2016 року, однак вона отримала лише одну платіжну картку у 2011 році і доказів на підтвердження факту отримання нею решти карток банком не надано, а тому строк позовної давності підлягає обчисленню з дати внесення останнього платежу за кредитом, тобто з 26 вересня 2014 року, однак із даним позовом банк звернувся до суду лише 24 жовтня 2019 року, за спливом строку позовної давності. 24 січня 2021 року відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском банком строку позовної давності, із мотивів, аналогічних наведеним нею у поданих запереченнях на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. 16 лютого 2021 року від позивача надійшли письмові пояснення, в яких банк просить позов задовольнити у повному обсязі, із мотивів, аналогічних наведеним у відповіді на відзив. 10 березня 2021 року від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 лютого 2011 року у розмірі 10640,00 грн., з яких: 1489,48 грн.- заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 1489,48 грн.- заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн.-заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625 ЦК України; 4106,79 грн.-заборгованість за простроченими відсотками; 5043,77 грн.-заборгованість з пені, а також понесені судові витрати. 17 березня 2021 року від позивача надійшли письмові заперечення, в яких банк просить позов задовольнити у повному обсязі, із мотивів, аналогічних наведеним у відповіді на відзив. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року відмовлено у прийнятті заяви АТ КБ «ПриватБанк» про зменшення розміру позовних вимог. У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, проте до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Гайтанюк М.М. у судовому засіданні позов не визнали та просять у задоволенні позовних вимог відмовити з мотивів, наведених у відзиві на позов та письмових запереченнях на відповідь на відзив, посилачись на попуск позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача та її представника, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №б/н, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та отримала кредитну картку. Як вбачається із даної заяви, відповідач погодилася з тим, що ця Анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Того ж дня [PERSON] підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (надалі -Довідка). Згідно цієї Довідки базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості з розрахунку 360 днів в році) становить 2,5 %; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді)-7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; термін внесення щомісячних платежів- до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості: пеня (1) = (базова процентна ставка за договором)/30 нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць нараховується 1 раз в місяць за наявності прострочення по кредиту або процентах 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн.; штраф при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів- 500 грн. +5% від суми позову; комісія за зняття готівки: в банкоматах і пунктах видачі готівки ПриватБанку-4% від суми операції, в банкоматах інших банків України-4% +5 грн./1$, в закордонних банкоматах-4%+30грн./3$; процентна ставка(в місяць) на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування-3,75%; комісія за безготівковий платіж за рахунок кредитних коштів-3%, за рахунок власних коштів-1%. Також до матеріалів вищевказаного позову додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, де в розділі ІІ «Правила користування платіжною карткою» визначено порядок нарахування і оплати процентів, порядок погашення боргових зобов`язань. Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що 25 березня 2011 року відбувся старт карткового рахунку № [NUMBER] і того ж дня відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 1100,00 грн., який відразу було зменшено до розміру 300,00 грн.; з 22 квітня 2011 року кредитний ліміт було збільшено до розміру 1300,00 грн.; з 02 червня 2011 року кредитний ліміт збільшено до суми 1500,00 грн.; а з 06 січня 2019 року розмір кредитного ліміту становить 0,00 грн. З довідки АТ КБ «ПриватБанк» б/н вбачається, що між позивачем та [PERSON] був підписаний кредитний договір б/н, за яким позичальнику було надано ряд кредитних карток, а саме: 25 березня 2011 року кредитну картку з № [NUMBER] з терміном дії до 01/15; 08 квітня 2011 року кредитну картку з № [NUMBER] з терміном дії-до 11/14; 15 серпня 2011 року кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії-до 05/15; 21 листопада 2012 року кредитку картку № [NUMBER] з терміном дії-до 08/16. З наданої банком виписки по кредитному рахунку [PERSON] станом на 29 травня 2020 року вбачається, що остання користувалася наданими кредитними коштами, здійснювала зняття готівки та вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом. Як встановлено, [PERSON] належним чином не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за вказаним кредитним договором, яка згідно з наданим банком розрахунком станом на 30 вересня 2019 року становить 236466,47 з яких: 1489,48 грн.- заборгованість за кредитом; 228629,99 грн.-заборгованість по процентах за користування кредитом, 6347,00 грн.- заборгованість за пенею та комісією, з яких банк просить стягнути з позивача суму заборгованості у розмірі 122103,08 грн., що складається із: 1489,48 грн.- заборгованість за кредитом, 120613,60 грн.- заборгованість по процентах за користування кредитом за період 28 лютого 2011 року по 30 жовтня 2018 року. Частиною 2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч.ч.1,2 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною 1 ст. 634 ЦК Українив становлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першоїстатті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першоїстатті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.509 ЦК Українив зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, враховуючи, що матеріали справи містять відомості щодо ознайомлення відповідача [PERSON] з умовами кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що підтверджується підписаною нею Анкетою-аявою та Довідкою про умови кредитування від 28 лютого 2011 року, в тому числі щодо розміру відсоткової ставки, розміру та строків внесення щомісячних платежів, розмірів комісії, штрафу та пені, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, умови якого погоджені сторонами шляхом підписання Анкети-заяви від 28 лютого 2011 року з Довідкою про умови кредитування від цієї ж дати. У судовому засіданні відповідач [PERSON] факт підписання нею зазначеної Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування не заперечила. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частиною 1 статті 546 цього Кодексу встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання. У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду від 28 лютого 2011 року, яка підписана відповідачем [PERSON] відсоткова ставку за користування кредитом визначена в розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості в розрахунку 360 днів у році або 30% на рік, а також сторонами погоджено, розмір щомісячного платежу, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості (пеня1 + пеня 2, де пеня 1 - базова процентна ставка за договором, пеня 2 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць), розмір штрафу за порушення строків платежів (500 грн.+5% ціни позову). Однак, як встановлено із матеріалів справи, а саме із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, виписок по картках відповідача [PERSON] банком відсоткова ставка з часу укладення кредитного договору зазначена у різному розмірі за різні періоди, а саме в розмірі 34,8% річних, 43,2% річних, що суперечить погодженим сторонами умовам сплати процентів в розмірі 2,5 % в місяць (30% в рік) на залишок заборгованості. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 лютого 2011 року посилається на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов, який, як це зазначає позивач, передбачає можливість односторонньої зміни тарифів, а відповідно і збільшення процентної ставки, розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку та Довідку про умови кредитування, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили таку умову. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. Надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, , які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 лютого 2011 року шляхом підписання Анкети-заяви, а відтак відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору, щодо права банку на збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами саме в розмірі 34,8% річних та 43,2% річних. Банк не довів, що саме ті Умови, на які він посилається, є складовою кредитного договору і що саме їх відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника від 28 лютого 2011 року. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Із розрахунку заборгованості за договором, доданим до позовної заяви та виписки по рахунку [PERSON] слідує, що з серпня 2014 року відповідач не вносить платежі на повернення кредиту та сплату процентів, останній платіж нею здійснено 06 серпня 2014 року. Відповідачем [PERSON] подана заява про застосування строків позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.1, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Із положень ч.1 ст.266 ЦК України слідує, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як передбачено ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз положень ст.261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). З досліджених судом доказів вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» надало [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому кредитним договором установлено щомісячні платежі погашення кредиту та сплати процентів (у розмірі 7% від залишку заборгованості, але не менше 50 грн, здійсненими до 25 числа місяця, що слідує за звітним) та за даним договором відповідач отримала ряд кредитних карток що підтверджується матеріалами справи, остання з яких № [NUMBER] з терміном дії-до 08/16. Враховуючи правову природу даного кредитну договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, а також те, що в позовній заяві сам позивач вказав, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, то слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку 31 серпня 2016 року. У зв`язку з цим, позовна давність за вимогами АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення кредитних коштів і сплати процентів повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі з моменту закінчення строку кредитування, тобто строку дії картки. За таких обставин, враховуючи те, що відповідачем внесено останній платіж на погашення заборгованості за кредитом 06 серпня 2014 року, у позивача виникло право на пред`явлення цього позову, починаючи з 26 вересня 2014 року, однак із вказаним позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду лише 24 жовтня 2019 року, суд приходить до переконання, що вказаний позов поданий до суду за межами строку позовної давності, оскільки загальна позовна давність спливла як щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав після 26 вересня 2014 року, так і щодо повернення кредиту в цілому. Що стосується посилання позивача на п.1.1.7.31 Умов договору про збільшення строку позовної давності на 50 років, суд зазначає. Згідно з п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року термін позовної давності щодо вимог Банку по поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. У відповідності до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як уже зазначалось судом, згідно із ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови та Правил надання банківських послуг, у пункті п. 1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю в 50 років, не містять підпису відповідача. При цьому не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови та Правила надання банківських послуг не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказані Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника. У підписаній відповідачем Анкеті-заяві від 28 лютого 2011 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності. Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до 50 років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 06 лютого 2019 року у справі №202/26885/13-ц. Кредитор, у свою чергу, зобов`язаний цікавитись своїми майновими правами та, у випадку їх порушення, звертатись до суду за їх захистом. Враховуючи компетенцію та повноваження банку щодо моніторингу стану рахунків своїх клієнтів-позичальників, позивач міг довідатись та довідався про порушення своїх прав, як кредитора, ще у серпні 2014 року, однак не здійснив жодних дій, спрямованих на їх відновлення. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Початок перебігу строку позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення) дії договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). Особа повинна знати про стан своїх майнових прав, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, про те, що АТ КБ «Приватбанк звернувся до суду більше ніж через 3 роки від дня останнього внесення часткового платежу і дня настання строку остаточного повернення кредиту, внаслідок чого звернення Банку за захистом своїх прав був за межами позовної давності. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, п. 58, від 10.02. 2010 року). Будь-яких інших доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» не надано та судом не встановлено. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 28 лютого 2011 року слід відмовити за пропуском строку позовної давності. В силу вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed