Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

В березні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи без самостійних вимог про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що вона є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач як батько дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виховання дитини, матеріально її не підтримує. Просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач звернувся до суду із заявою, в якій позов визнав та не заперечував щодо його задоволення, також просив суд розглянути справу у його відсутності. Представник органу опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що сторонами не оспорюється. З матеріалів справи вбачається, що позивач доглядає та матеріально утримує свою дитину, оздоровлює і виховує її, в той час, як відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, матеріально її не забезпечує, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться її життям, фактично без поважних причин самоусунувся від своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини. З довідки-розрахунку Новоселицького РВ ДВС № 56641970 від 02 березня 2020 року слідує, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на дитину та за ним рахується заборгованість по аліментах станом на 02 березня 2020 року в сумі 22653 гривень 50 копійок. Відповідно до висновку органу опіки і піклування дітей Новоселицької районної державної адміністрації № 11 від 20 травня 2020 року відповідача доцільно позбавити батьківських прав щодо своєї дитини [PERSON] , [INFO] . З наявного в матеріалах справи свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 06 березня 2020 року вбачається, що відповідач змінив своє ім`я на « [PERSON] ». Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати їх до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язків батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 164 вказаного кодексу, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи, що відповідач свідомо ухиляється від виховання своєї дитини, матеріально не забезпечує її, не спілкується з нею та не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 19, 150, 155, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: approved