Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

В липні 2016 року позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЯРОСЛАВЬ-АВТО», про відшкодування шкоди, та просив суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування матеріальної шкоди і збитків у розмірі 55 191,73 грн. та судові витрати по справі у розмірі 551,92 грн. Заявлені позовні вимоги вмотивовані наступним. 12.12.2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, за участю автобуса марки Богдан, д.н.з. [NUMBER], легкового автомобіля [NUMBER] та автомобіля [NUMBER]. Автобусом марки Богдан, д.н.з. [NUMBER] керував водій [PERSON], легковим автомобілем [NUMBER], керував водій [PERSON], а автомобілем [NUMBER], керував водій [PERSON] В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено належний позивачу автобус марки Богдан, д.н.з. [NUMBER] та два інші вказані вище автомобілі. Матеріальна шкода, завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] визначена на підставі звіту від 30.12.2015 року, виготовленого TOB «ЕАК «Довіра», експертом ФОП [PERSON], згідно якого вартість матеріального збитку складає 4 229,10 грн. Вказана сума в повному обсязі нарахована СК «Страховий капітал» і виплачена [PERSON], де застрахована цивільно-правова відповідальність позивача. Матеріальна шкода, завдана [PERSON] визначена на підставі звіту №12490 від 04.01.2016 року, виготовленого ТОВ «ЕАК «Довіра», експертом ФОП [PERSON] та фактичних реальних витрат в сумі 143434,96 грн., підтверджених рахунком б/н від 18.01.2016 року та доручень на суму 50 000,00 грн. та 93 434,96 грн. З цієї суми СК «Страховий капітал» сплатило [PERSON] 100 000,00 грн. Факт виконання робіт підтверджений актом виконаних робіт від 20.01.2016 року на суму 143 434,96 грн., виданим ТОВ «Порше Інтер Авто Україна». З цієї суми СК «Страховий капітал» сплатить [PERSON] 100 000,00 грн., де застрахована цивільно-правова відповідальність позивача. 10.05.2016 року між [PERSON] та ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» було укладено мирову угоду про відшкодування йому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в сумі 43 434,96 грн. і вказана сума була виплачена [PERSON], згідно з платіжного доручення №5401 від 10.05.2016 року. Ці кошти позивач [PERSON] вніс в касу ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО», а ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО», перевізник, сплатив їх потерпілій особі [PERSON] Такі дії продиктовані тим, що автобус марки Богдан, д.н.з. [NUMBER] зареєстровано на тимчасового володільця ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО», згідно тимчасового реєстраційного талону [NUMBER]. Власником автобусу є фізична особа [PERSON], який передав його ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» згідно з договором оперативного лізингу б/н від 26.01.2015 року. Підтвердженням цього є акт прийому-передачі автобуса б/н від 21.12.2015 року, в якому зазначено номер кузова транспортного засобу [NUMBER], який відповідає номеру кузова, що зазначеному в тимчасовому реєстраційному талоні [NUMBER]. Позивач звертається до суду з позовом, зважаючи на те, що з вини відповідача [PERSON], який керував автобусом марки Богдан, д.н.з. [NUMBER], було скоєно дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого було пошкоджено зазначений вище автобус, що належить [PERSON] і сума матеріальної шкоди складає 10 956,77 грн. Матеріальна шкода, завдана позивачу [PERSON] визначена на підставі звіту №3412 про оцінку транспортного засобу від 15.12.2015 року, виготовленого Українським центром після аварійного захисту «Експерт-Сервіс» виконавцем ФОП [PERSON], згідно якого вартість матеріального збитку складає 10 956,77 грн. Ремонт автобуса марки Богдан, д.н.з. [NUMBER] на момент звернення до суду не здійснений. Крім того, позивачем були понесені прямі збитки на оплату експертного дослідження в сумі 800,00 грн. Разом сума збитку, завданого позивачу [PERSON], становить 11 756,77 грн. Також позивач виплатив відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 43 434,96 грн. та просить стягнути цю суму в порядку регресу з винної особи. Сума вимог позивача разом становить 55 191,73 грн., а також судові витрати в сумі 551,92 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у свою чергу в судовому засіданні заперечував проти позову та просив у задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» представника в судове засідання не направила з невідомих суду причин, хоча вчасно та належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. Вислухавши та врахувавши позицію представника позивача та відповідача, ретельно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що 26.01.2015 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО», укладено договір оперативного лізингу. Відповідно до умов зазначеного договору, позивач передав в оренду ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» автобуси під сплату лізингових платежів строком до 25.01.2020 року. Згідно пп.9 п. 3.1. розділу 3 договору, лізингодавець зобов'язаний нести всі витрати на ремонт чи усунення шкоди, завданої транспортним засобам (за умови, що таке пошкодження не покривається страховкою транспортного засобу), незалежно від причини завдання такої шкоди (збитків). Відповідно до пп 10 п. 3.1 розділу 3 договору, лізингодавець зобов'язаний нести відповідальність за оплату витрат на будь-який поточний ремонт і обслуговування транспортних засобів, згідно вказівок виробника по обслуговуванню транспортних засобів і по заміні і ремонту механічного та електричного обладнання. Згідно акту передачі від 21.12.2015 року, який є додатком №1 до договору оперативного лізингу від 26.01.2015 року вбачається, що ФОП [PERSON] («Лізингодавець») передав, а ТОВ «ЯРОСЛАВЛЬ-АВТО» («Лізингоодержувач») отримав (у строкове платне користування технічно справний та придатний до подальшої експлуатації автобус марки «Богдан», реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], рік випуску 2008, оціночна вартість якого становить 140000,00 грн. Крім того, відповідно до вказаного акту передачі від 21.12.2015 року, який є додатком №1 до договору оперативного лізингу від 26.01.2015 року зазначений вище автобус технічно справний та приданий для подальшої експлуатації. Відповідно до наказу №1093-к від 16.11.2015 року [PERSON] було прийнято на посаду водія автотранспортних засобів з 18.11.2015 року до ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО». 12.12.2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, за участю автобуса марки «Богдан», д.н.з. [NUMBER], який належить позивачу, під керуванням водія [PERSON], легкового автомобіля [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що призвело до механічних пошкоджень трьох транспортних засобів. Тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] наавтобус марки «Богдан», модель А-09202, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рама) [NUMBER], рік випуску 2008, був виданий ЦЕНТР 8045 16.12.2015 року. Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 18.03.2015 року [PERSON], визнанно винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, однак відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністативне правопорушення відносно [PERSON] закрито у зв'язку з закінченням строку накладення до адміністративного стягнення. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку ) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність автобуса «Богдан», д.н.з. [NUMBER], була застрахована в СК «Страховий капітал», яка відшкодувала водію пошкодженого автомобіля [NUMBER], [PERSON] 4 229,10 грн. матеріального збитку, який визначено на підставі звіту №3397 від 30.12.2015 року ТОВ «ЕАК «Довіра», експертом ФОП «[PERSON]». У відповідності до ч. 1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками с втрати, яких особа зазнала у завязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) роз'яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов'язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 2, 3 п. 4 Постанови). Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку. Відповідно до ч. 1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває із цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов"язків працівника. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 під час розгляду справи №6-229цс14. Відповідно до звіту №12490 від 04.01.2016 року ТОВ «ЕАК «Довіра», експерта ФОП [PERSON], матеріальна шкода та фактичні реальні витрати, яка завдана автомобілю «Ауді» д.н.з. [NUMBER], що надежить гр. [PERSON] становить - 143 434,96 грн., підтверджених рахунком б/н від 18.01.2016 року та доручень на суму 50 000,00 грн. та 93 434,96 грн. З даної суми СК «Страховий капітал» виплатило гр. [PERSON] -100 000,00 грн. Факт виконання робіт підтверджений актом виконаних робіт від 20.01.2016 року на суму 143 434,96 грн., виданим ТОВ «Порше Інтер Авто Україна». З цієї суми СК «Страховий капітал» зобов'язана була сплатити [PERSON] 100000,00 грн. 15.02.2016 року за угодою сторін відповідач був звільнений із займаної посади «водія транспортних засобів» в ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» на підставі наказу № 63 від 15.02.2016 року. Статтею 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. 08.04.2016 року водій [PERSON] звернувся із вимогою до ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» про відшкодування різниці між розміром прямої шкоди та лімітом страхового відшкодування, а саме: 43433,96 грн. Свою вимогу [PERSON] мотивував тим, що оскільки водій [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» та керуючи автобусом, що належав цій юридичній особі, виконував свої безпосередні посадові обов'язки, то настає відповідальність ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО». 19.04.2016 року між [PERSON] та ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» було укладено мирову угоду. Згідно даної угоди ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» («Боржник») та [PERSON] («Стягувач») діючи свідомо та добровільно за взаємною згодою і попередньою домовленістю уклали мирову угоду про те, що заборгованість «Боржника» перед «Стягувачем» становить - 143 434,96 грн., та погодили наступний порядок розрахунку: 43 434,96 грн. буде сплачена «Стягувачу» «Боржником» до 10.05.2016 року, а решта в сумі 100000,00 грн. буде стягнута «Стягувачем» самостійно зі СК «Боржника» - СК «Сраховий капітал». Грошові кошти «Боржник» гарантує зарахувати одним платежом до 10.05.2016 року, а «Стягувач» в свою чергу підтвердив, що у разі виконання «Боржником» зобов'язань не матиме жодних майнових чи моральних претензій до «Боржника». 10.05.2016 року згідно платіжного доручення № [NUMBER] «ЯРОСЛАВЛЬ-АВТО» сплатило [PERSON] грошові кошти у сумі 43 434,96 грн., призначення платежу: перерахування коштів згідно мирової угоди від 19.04.2016 року, про стягнення заборгованості з ТОВ «ЯРОСЛАВЛЬ-АВТО» по ДТП від 12.12.2015 року. Відповідно до прибуткового касового ордеру №12837 ФОП [PERSON] 10.05.2016 року вніс кошти в сумі 43 434,96 грн. на рахунок ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» як компенсацію згідно мирової угоди від 19.04.2016 року. З матеріалів позовної заяви вбачається, що матеріальна шкода, яка була завдана позивачу ФОП [PERSON] визначена на підставі звіту №3412 про оцінку транспортного засобу від 15.12.2015 року, виготовленого Українським центром після аварійного захисту «Експерт-Сервіс» виконавець ФОП «[PERSON]», згідно якого вартість матеріального збитку складає 10 956,77 грн. За проведення експертного дослідження позивачем було сплачено 800,00 грн. Отже, разом сума збитку завданої позивачу, становить 11756,77 грн. Разом з тим, 15.12.2015 року між ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» та СПД ФОП «[PERSON]» було укладено Договір № 3412 про надання послуг з оцінки, предметом якого є проведення «Замовником» дослідження та визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Вартість послуг за договором становила 800,00 грн., яку зобов'язувався сплатити «Замовник» - ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО». У вказаному договорі відсутній підпис та печатка «Замовника» - ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО», у зв'язку з чим вказаний документ не може бути належним доказом у справі. Тож не зрозуміло на підставі чого 15.12.2015 року ФОП [PERSON] - Позивач, сплатив СПД «[PERSON]» кошти в розмірі 800,00 грн. на оплату послуг з оцінки згідно договору №3412 кладеного 15.12.2015 року між ТОВ «ЯРОСЛАВЛЬ-АВТО» та СПД ФОП «[PERSON]». Натомість в звіті про оцінку транспортного засобу № 3412 від 15.12.2015 року, що знаходиться в матеріалах справи як підстава проведення авто товарознавчих досліджень зазначено Договір між ФОП «[PERSON]» та ФОП [PERSON] від 12.12.2015 року, який відсутній в матеріалах справи. До початку використання транспортного засобу орендар повинен здійснити певну процедуру, а саме при передачі у найм автомобіля необхідно дотримуватись вимог абз. 3 п. 15 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, згідно з яким якщо власник транспортного засобу передає в установленому порядку право керування та (або) розпорядження ним іншій фізичній або юридичній особі, підрозділом ДАІ такій особі видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, що підтверджує право керування та (або) розпорядження. Відповідно до документів долучених позивачем до матеріалів позовної заяви вбачається, що автобус марки «Богдан», д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER] був переданий ТОВ «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» за Актом приймання-передачі від 21.12.2015 року у технічно справному та придатному до подальшої експлуатації стані, а дорожньо-транспортна пригода за участю даного автобуса під керуванням відповідача мала місце 12.12.2015 року, тоді як тимчасовий реєстраційний талон транспортного засобу [NUMBER] на автобус «Богдан» д.н.з. [NUMBER], № кузова [NUMBER], який повинен був знаходитись у відповідача у момент керування автобусом «Богдан» виданий ЦЕНТР 8045 «ЯРОСЛАВЬ-АВТО» лише 16.12.2015 року, що на думку суду не може слугувати та розглядатись як доказ, оскільки подані документи не відповідають фактичним обставинам справи та спростовують твердження представника позивача, що викладені в позовній заяві. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1ст.15 ЦК України). Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Частиною 2статті 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема п.п. 8, 9 визначено такі способи, як відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в звязку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадкупояснення, викладені в позовній заяві і докази, надані разом із позовом. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені у позові, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході досить тривалого розгляду справи, адже вони не підтверджені належними доказами, у зв'язку з чим у задоволенні позову має бути відмовлено. При цьому суд також приймає до уваги надані сторони та враховує, що позивач кошти третій особі надав добровільно, відповідно до укладеного між ними договору, стороною якого не був відповідач, отже позивач має можливість захистити свої матеріальні права за рахунок третьої особи, відповідно до укладеного між ними договору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed