Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, посилаючись на те, що з 1961 року працював на підприємстві відповідача. 27.08.1973 року при виконанні ним трудових обов`язків з ним стався нещасний випадок: в наслідок вибуху ним були отримані опіки обличчя 2-3 ступенів, закритий перелом лівої ліктьової кістки, перелом поперечного відростку. Випискою із акту огляду по встановленню відсотка втрати працездатності внаслідок виробничої травми чи іншого пошкодження здоров`я, пов`язаного з роботою № 71 від 04 вересня 1974 року, виданої ЛТЕК позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності із яких 40% загальної працездатності без встановлення інвалідності. Дане трудове каліцтво було отримано позивачем в результаті нещасного випадку. 28 серпня 1973 року за фактом нещасного випадку було складено акт № 3/185 за формою Н-1. Згідно акту причиною нещасного випадку стало: застосування для фарбувальних робіт в трюмі земснаряда фарбопульта та переносної електролампи, що не відповідало правилам безпеки; відсутність проекту організації роботи на виконання фарбувальних робіт в трюмі земснаряда; використання робочих дільниць гідротехнічних споруд ГОФ не по спеціальності. 12 вересня 1990 року ЛТЕК встановлено безстроково втрату працездатності в розмірі 50%. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 300 000 гривень, яку просив стягнути з відповідача, без утримання податку з доходів фізичних осіб. 30 липня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 31 серпня 2020 року через канцелярію суду відповідач надав відзив на позовну заяву. У якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що станом на дату настання нещасного випадку на виробництві - 1973 року, що стався з позивачем та дату встановлення первинного ступеня втрати працездатності - 1974 рік і встановлення безстроково ступеня втрати працездатності - 1990 рік норми нормативно-правових актів, на які посилається позивач не діяли, а тому не можуть бути застосовані до зазначених у позовній заяві правовідносин. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював на підприємстві Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат, з 28.03.1961 року по 28.08.2002 року. 27.08.1973 року при виконанні ним трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок: в наслідок вибуху позивачем були отримані опіки обличчя 2-3 ступенів, закритий перелом лівої ліктьової кістки, перелом поперечного відростку. 28 серпня 1973 року за фактом нещасного випадку було складено акт № 3/185 за формою Н-1. Згідно акту причиною нещасного випадку стало: застосування для фарбувальних робіт в трюмі земснаряда фарбопульта та переносної електролампи, що не відповідало правилам безпеки; відсутність проекту організації роботи на виконання фарбувальних робіт в трюмі земснаряда; використання робочих дільниць гідротехнічних споруд ГОФ не по спеціальності. Згідно виписки із акту огляду по встановленню відсотка втрати працездатності внаслідок виробничої травми чи іншого пошкодження здоров`я, пов`язаного з роботою № 71 від 04 вересня 1974 року, виданої ЛТЕК позивачу вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності із яких 40% загальної працездатності без встановлення інвалідності. Згідно довідки серії ДНП-Р 82 № 136211, виданої 12 вересня 1990 року ЛТЕК, позивачу встановлено безстроково втрату працездатності в розмірі 50%. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення, відповідно до якого спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105 повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. 04 вересня 1974 року ЛТЕК позивачу вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності із яких 40% загальної працездатності без встановлення інвалідності. Тобто право на відшкодування шкоди виникло з дня встановлення медико-соціальною експертною комісією первинної стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 04 вересня 1974 року, а тому зазначені правовідносини виникли в період дії Цивільного кодексу, в редакції 1963 року, які, станом на 04 вересня 1974 року, не передбачали права на відшкодування моральної шкоди. Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24.12.1999 року набрала чинності з 24.12.1999 року. До набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року(зі змінами та доповненнями, затверджених постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34), тобто також після спричинення позивачу шкоди. Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року. Закон України «Про охорону праці» введено в дію з 1992 року. Таким чином, нормативно-правові акти, які набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі і ст. 237-1 КЗпП України, застосовані до спірних відносин бути не можуть, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі і позовні вимоги. Події, що стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1973-1974 роках, та не потягнули за собою виникнення у [PERSON] цивільного права на відшкодування моральної школи, оскільки законодавство, що було чинним на момент настання нещасного випадку та встановлення позивачу ступеня втрати працездатності, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, були відсутні акти цивільного законодавства, які б регулювали сферу даних правовідносини, у зв`язку із цим вимоги останнього про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання до задоволення не підлягають. Відповідно до ч. 2 п.3 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови у позові покладається на позивача. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрати, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України(ч.6 ст.141 ЦПК України).

Outcome: dismissed