Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] О, А. та ПАТ КБ ПриватБанк про визнання недійсним кредитно-заставного договору транспортного засобу, повернення сторін у попередній стан та витребування майна, зазначивши у позовній заяві, що під час розгляду судового спору про поділ спільного майна подружжя із [PERSON] він дізнався, що між його колишньою дружиною [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» під час їх шлюбу 10.06.2008 року було укладено кредитно-заставний договір за № НЕСО АК000010186, відповідно до якого передано в заставу їх із [PERSON] спільно набуте цінне майно - легковий автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. При укладенні цього договору та передачі майна в заставу не було отримано його дозволу, чим порушено його право власності на транспортний засіб. При цьому між ним та відповідачем [PERSON] у 2006 році було укладено шлюбний договір , за умовами якого транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, на укладання право чинів щодо якого, а також іншого цінного майна обов*язкова згода другого з подружжя, викладена у письмовій формі і нотаріально посвідчена . В судові засідання позивач не з*являвся, його представник [PERSON] заявлений позов підтримав і пояснив, що про укладення кредитно-заставного договору між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] позивач дізнався під час розгляду цивільної справи за його позовом до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору, поділ майна та витребування майна. Просить визнати недійсним кредитно - заставний договір № НЕСО АК000010186 від 10.06.2008 року саме з підстав відсутності згоди позивача на його укладення, позивачу було невідомо, що гроші на авто були отримані за кредитом. За шлюбним договором згода другого з подружжя на здійснення правочинів стосовно цінного майна, в тому числі і передачу його в заставу, має бути викладена у письмовій формі, чого не було при укладені оспорюваного договору. Просить сторони за кредитно-заставним договором повернути у попередній стан та витребувати від ПАТ КБ ПриватБанк автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», державний номер [NUMBER], який було вилучено у [PERSON] та передано на зберігання ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідач [PERSON] позов визнала, в судові засідання не з*являлася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач ПАТ КБ « Приватбанк» позов не визнало. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачу було відомо про укладення кредитно-заставного договору, оскільки саме з метою придбання автомобіля «TOYOTA CAMRY» було отримано кредит, частина коштів за який подружжям була погашена і лише після подачі позову банком про звернення стягнення на предмет застави позивач став оспорювати договір. При укладенні договору позичальник запевнила, що предмет застави є її особистою власністю, в чому сумнівів у банку не було. Також пояснила, що автомобіль вилучено у позичальника і передано на зберігання банку. Сума заборгованості за кредитно-заставним договором не погашена, банком заявлено окремо позов про звернення стягнення на предмет застави у Цюрупинському районному суді, провадження за яким зупинено до розгляду цього спору. У задоволенні позову просить відмовити. В подальшому представниками банку було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таки підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували зареєстрованому шлюбі з 15.06.2006 року по 14.07.2011 року (а.с.18, 6); 15.09.2006 року між подружжям було укладено шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Цюрупинського районного нотаріального округу за реєстром №1442, (а.с.252-253). Договір є чинним. За умовами шлюбного договору (п.2.5) придбані під час шлюбу транспортні засоби є об*єктом спільної сумісної власності подружжя, на укладення правочинів щодо спільного майна подружжя( у тому числі і транспортних засобів) потребується згода другого з подружжя, викладена у письмовій формі. 09.06.2008 року між [PERSON]А.(покупцем) та ПП ВІП АВТО»( продавцем) було укладено договір купівлі-продажу № 0906/1 автомобіля марки "TOYOTA CAMRY» за ціну 205737,00 гривень (а.с.107-109), за умовами договору( п.с.3.1.1) в день його укладення покупцем було сплачено аванс в сумі 61721,10 гривень ( 30% вартості) готівкою (а.с.17), а передачу автомобіля покупцеві відповідно до п.4.6 договору здійснено після оплати продавцю повної вартості автомобіля (70% вартості) 11.06.2008 року в сумі 144015,90 гривень(а.с.124) після укладення 10.06.2008 року [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк» кредитно-заставного договору за №НЕСО АК 000010136, метою якого було придбання автомобіля, який є предметом застави. Відповідно до вказаного договору [PERSON] отримала у банку кредит у розмірі 34763,95 тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят три долари США 95 центів. Предметом застави за цим договором виступив автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який відповідно до свідоцтва про реєстрацію від 10.06.2008 року був зареєстрований в УДАІ УМВС України в Херсонській області на імя [PERSON]А.(а.с.59-63, 118). За вказаним кредитно-заставним договором у п.10.1.7.( а.с.61) зазначено, що предмет застави належить позичальнику на праві власності і не знаходиться у спільній власності, не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність, договір підписано представником ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] У ході розгляду позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 14.03.2012 року автомобіль марки «TOYOTA CAMRY», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], було вилучено у [PERSON] та передано ПАТ КБ «Приватбанк» на відповідальне зберігання (а.с. 82-83,289); 16.04.2015 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у задоволенні вказаного позову було відмовлено (а.с.283). Відповідно до зазначеного у позовній заяві, поданої [PERSON]І.(а.с.138-141) до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору, розділ спільного майна подружжя та витребування майна, яка ухвалою Цюрупинського районного суду від 11.10.2013 року залишено без розгляду(а.с.142), позивачем було заявлено вимоги про розділ коштів, частково сплачених на виконання зобов*язань за кредитно-заставним договором, з вимогою залишити автомобіль марки «TOYOTA CAMRY» відповідачу [PERSON] Відповідно до наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором станом на 28.09.2015 року сума заборгованості складає 109681,11 доларів США(а.с.290-294). [PERSON] вказаний договір також оспорювався, однак рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09.07.2014 року у задоволенні позову їй відмовлено. Відповідно до ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. З положень ст. 526 ЦК України випливає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 25 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин, відповідно якої положення\~ статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Тобто, в даному випадку відповідачем [PERSON] було отримано кредит на придбання рухомого майна(автомобіля) і саме з цією метою було укладено кредитно-заставний договір. Частиною пятою ст.11 ЦК України закріплено, що цивільні права і обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Статтею 392 ЦК України закріплено підтвердження наявного у позивача права власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором( в даному випадку банк), діяли недобросовісно, зокрема, що банк знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Але виходячи з того, що оспорюваний кредитно-заставний договір було укладено відповідачем [PERSON] саме з метою придбання автомобіля, який і став предметом застави, і відповідно до наявних у справі письмових доказів лише після отримання коштів за кредитом була сплачена його повна вартість продавцеві, про що позивач знав достеменно, оскільки заявив про це у позові про розділ майна подружжя, що суд сприймає як його особисті пояснення на підтвердження цієї обставини та визнання того, що на момент укладення договору дружина діяла за згодою чоловіка. Додатковим підтвердженням цього суд вважає взяття на себе зобов*язання позивачем на погашення отриманого кредиту, частину якого виплачено за час перебування сторін у шлюбі. Крім того, позичальник не повідомила банк про наявність шлюбного договору на момент укладення кредитно-заставного договору і фактично на дату розгляду вказаного позову відомостей про розділ спільно набутого майна [PERSON] та [PERSON] не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що банк на час видачі кредиту та укладення кредитно-заставного договору не знав про наявність шлюбного договору сторін стосовно рухомого майна, позичальник діяла за згодою другого з подружжя, який не оспорив договір, а згідно до його пояснень у позові приймав участь у виплаті частини кредиту, то підстав для визнання цього договору недійсним лише за відсутності письмової згоди позивача на його укладення суд не вбачає. Крім цього, судом встановлено що зобов*язання позичальника за кредитом станом на дату розгляду справи не виконано. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові № 6-1568 ЦС-15 від 21.10.2015 року у конкретній справі «Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя». Тому з урахуванням того, що майно (автомобіль) на 70% його вартості придбано саме за кредитні кошти, а банк не знав і не міг знати, чи сплачені 30% від його вартості належить подружжю на праві спільної сумісної власності, чи є особистою власністю позичальника, оскільки сума наданого кредиту відповідала повній вартості автомобіля і слугувала оплатою за нього, і що один із подружжя не давав другому із подружжя згоди на укладення цього договору, то правових підстав для визнання недійсним кредитно-заставного договору немає. Тому суд відмовляє у позові про визнання недійсним кредитно-заставного договору. Решту заявлених вимог є похідними від вимоги про оспорення договору, тому суд відмовляє і у задоволенні інших вимог за позовом . Витрати у справі віднести на позивача.

Outcome: dismissed