Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Заява мотивована тим, що, [PERSON] , є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». З метою захисту своїх порушених прав, свобод та інтересів у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, звертаюсь до суду із даною позовною заявою, що обґрунтовується такими обставинами. Позивачка стверджує, що в квітні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, позивачка, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Донецька Донецької області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Донецьк (Україна) та її вимушеного переселення у жовтні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Одеси. Позивачка, [PERSON] , зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за якою рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03.09.2018 року у цивільній справі №523/5938/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у визначеному порядку та набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] , [INFO] у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України було завдано позивачці істотної моральної шкоди. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області позивачка була повноправним громадянином України- держави, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території міста Донецьк (Україна), позивачка мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, мала державне соціальне забезпечення. На початку березня 2014 року в Донецьку (Україна) почали масово з`являтися агресивно налаштовані особи з числа приїжджих з Російської Федерації, а також місцевих проросійськи налаштованих мешканців. В квітні 2014 року, позивачка вперше побачила озброєних осіб із георгіївськими стрічками. Залізницею до міста прибували ешелони військової техніки без розпізнавальних знаків. Почалися штурмові захоплення будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, серед яких Управління МВС України в Донецькій області, Донецька обласна рада тощо. Над захопленими будівлями встановлювалися прапори Російської Федерації та «ДНР», натомість українські прапори нещадно все прилюдно знищувалися. Скасувавши від імені окупаційної адміністрації РФ (у Донецькій області) позачергові вибори Президента України 25.05.2014 року, усіх виборців було позбавлено законного права голосу, гарантованого національним законодавством та міжнародно-правовими нормами. Фактичне проживання в умовах регулярних бойових дії з боку РФ та складно економічної, соціальної, політичної ситуації, що склалася в Донецькому регіоні (Україна) відчуття реальної загрози для життя та здоров`я, змусили позивачку у жовтні 2014 року залишите тимчасово окуповане місто Донецьк та переміститися на підконтрольну Україні територія Зазначене завдало і продовжує завдавати позивачці чималих моральних страждань. Завдану моральну шкоду позивачка, [PERSON] , оцінює в розмірі 1 122371,571 (один мільйон сто двадцять дві тисячі триста сімдесят одна гривня, п`ятдесят сім копійок) є еквівалентом 35 000,00 Євро (тридцять п`ять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги у повному обсязі, вона також пояснила, що вона мирно проживала в м . Донецьк у своїй квартирі. У даній квартирі вона проживала багато років те мала наміру змінювати місця проживання, у тому числі переїжджати до м. Одеса. Після початку подій в 2014р. вона залишалась проживати у м. Донецьк до фактичного початку бойових дій. Вона пояснила, що її будинок розташований біля дороги на м. Маріуполь, та вона багато разів бачила колони танків, які рухаються по дорозі, що наводило на неї страх. Окрім того, поряд вона почала відчувати розриви снарядів, а тому вона опасалась за своє життя. В зв`язку з чим, позивачка була вимушена виїхати з м. Донецьк, оскільки в таких умовах вона не мала можливості більше проживати, а кожної мінути вона відчувала що може померти. Після прибуття до м. Одеси вона потрапила до реабілітаційного центру, їй надавала психологічну допомогу, але вона досі відчуває страх. Позивачка пояснила, що зраділа би поверненню додому, але унаслідок окупації, вона цього зробити не може. Судом встановлено, що відповідач Російська Федерація, через посольство Російської Федерації було повідомленл про розгляд справи належним чином. Однак жодних клопотань та заяв до суду щодо підсудності справи, а також відзиву на позов не подавало. Позивачка, а також її представник не заперечували проти заочного розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження. Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що в квітні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, позивачка, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Донецька Донецької області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території м. Донецьк (Україна) та її вимушеного переселення у жовтні 2014 року до підконтрольної Україні території - м. Одеси. Позивачка, [PERSON] , зверталася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за якою рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03.09.2018 року у цивільній справі №523/5938/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у визначеному порядку та набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення [PERSON] , [INFO] у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Обставини, зазначені в заяві та встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, відповідно до вимог ч. ч. 3,4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), не підлягають доказуванню. Отже, дані обставини доводять факт вимушеного переселення. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Горлівка. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України позивач [PERSON] фактично позбавлені можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним майном, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимог позивачів про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Туреччини (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Туреччина зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того, суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Враховуючи тривалість порушень прав та законних інтересів позивачів, а саме більше чотирьох років, та з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, які до цього часу не може повноцінно влаштувати свій побут (не має свого власного житла, сталого місця проживання тощо), вік позивачки, наявність інвалідності, для якої такі кардинальні зміни їх життя є складними та обтяжливими. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення їх докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі, яку визначила позивачка в позовній заяві - 1122371 (один мільйон сто двадцять дві тисячі триста сімдесят одна) гривня 57 (п`ятдесят сім) копійок, що на день подання позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 35000 (тридцять тисяч) Євро. У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому суд доходить до висновку про відсутність у неї судового імунітету. Враховуючи те, що позивачем наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про задоволення позову.

Outcome: approved