Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард Плюс Центр», в якому поставив питання про розірвання договорів про надання інформаційних, консультаційних, розяснювальних та інших послуг № 100307 та № 200307 від 26.03.2018 року, укладених між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Форвард Плюс Центр». Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 березня 2018 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форвард Плюс Центр» було укладено договори №100307 та №200307. Згідно умов визначених п.1.1. Договору №100307 товариство мало надати йому інформаційні, консультаційні, розяснювальні та інші послуги з питань його участі в Програмі позик, в рамках якої позивач мав отримати автомобіль марки «Citroen C4 Cactus», вартістю 533800,00 грн. Предметом вказаного договору є надання відповідачем послуг, спрямованих на отримання позики на суму 533800 грн. Виконуючи умови договору №100307, зокрема п.3.1, позивач сплатив на рахунок відповідача 37366 грн. Даний платіж був оплатою за надання відповідачем системи послуг, спрямованих на отримання позики. Однак, не зважаючи на виконання своєї частин договору, відповідач не виконав взяті на себе зобовязання і послуги згідно договорів № 100307 та №200307 не надав. Статтею 3 Договору №200307 визначено, що замовник до пятнадцятого числа кожного місяця і до кінця дії договору зобовязується сплачувати загальний платіж, визначений у Додатку №1 до даного Договору. 12 квітня 2018 року позивач оплатив на рахунок відповідача 6700 грн. загального платежу. Однак позики так і не отримав і тим самим відповідач умови договору не виконав. Статтею 8 Договору №200307 йому надано право розірвати договір в односторонньому порядку. Через невиконання відповідачем умов договору позивач хоче скористатися таким своїм правом та розірвати укладені договори і відповідно повернути сплачені кошти в сумі 44066 грн. Представник позивача у судовому засіданні заявлений позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Форвард Плюс Центр» - в судове засідання не зявився, у встановлений судом строк відзив не подав. Про дату, час та місце розгляду справи ТзОВ «Форвард Плюс Центр» повідомлялось в порядку, передбаченому ч.11\~ст. 128 ЦПК України\~(через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України). Повідомлення про причину неявки в засідання представника відповідача до суду не надходило. За таких обставин ухвалено проводити розгляд справи у порядку заочного провадження. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 26 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладені договори №200307 та №100307. За умовами вказаних договорів відповідач зобовязався надати позивачу інформаційні, консультаційні, розяснювальні та інші послуги з питань участі позивача в програмі позик та вчинити дії спрямовані на отримання позивачем позики в сумі 533800 грн. На виконання умов договору, [PERSON] здійснив платіж на рахунок ТзОВ «Форвард Плюс Центр» в розмірі 37366 грн. (а.с.7,8). Також позивачем 12 квітня 2018 року було сплачено на користь відповідача 6700 грн. загального щомісячного платежу (а.с.9). Відповідач свої зобовязання за договором №200307 від 26 березня 2018 року не виконав. Позивач позику не отримав. Відповідно до частин 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Статтею 8 Договору №200307 визначено порядок розірвання договору в односторонньому порядку. Оскільки позивач, як замовник, не отримав визначену позику на придбання товару, то має право розірвати договір в односторонньому порядку. Крім того статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення укладених із позивачем договорів не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі і порушують вимоги чинного законодавства, а тому наявні передбачені законом підстави для визнання їх недійсними і застосування наслідків недійсності правочину. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Суд приходить до висновку, що в силу вказаних вище положень закону, укладені між сторонами договори №100307 та №200307 від 26 березня 2018 року слід визнати недійсними, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 44066,00 грн., сплачених ним при виконанні договорів. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із ухваленням суду рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного, ст. 203,215, 216, 907 ЦК України, Закону України "Про захист прав споживчів,

Outcome: approved