Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Ананьївська районна державна адміністрація Одеської області, як орган опіки та піклування, 18 березня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON], про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача - Москалюк Антоніна Степанівна позов підтримала та пояснила, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню своєї неповнолітньої доньки [PERSON], не приділяє належної уваги вихованню дитини, не дбає про її фізичний та моральний розвиток, не утримує її, матеріально не забезпечує, хоча зобов'язаний це робити. В зв'язку з цим просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно вказаної дитини. Крім того Ананьївською районною державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, до суду надано висновок №2 від 30 січня 2015 року про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неприбуття відповідач не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без нього не надав, тому суд відповідно до ч.4 ст.169 та ч.1 ст.224 ЦПК України вважає можливим ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Представник третьої особи [PERSON] надала до суду заяву, в якій зазначила, що Ананьївська міська рада, як орган опіки та піклування, не заперечує проти позову та просить розглянути справу за відсутності представника. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд визнає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]. На підставі пояснень представника позивача судом достовірно встановлено, що відповідач протягом тривалого часу злісно ухиляється від належного виховання та утримання вказаної дитини, не забезпечує її всім необхідним, не піклується про її фізичний та духовний розвиток тощо. Стаття 51 Конституції України, а також статті 150 і 180 СК України встановлюють для батьків обов'язок виховувати та утримувати своїх дітей до їх повноліття. Крім цього, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із способів захисту інтересів неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов'язки. Так, відповідно до частини 2 статті 164 СК України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму суд приходить до висновку про те, що ухилення від виконання обов'язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, в ході судового розгляду справи отримані достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню вказаної дитини, оскільки протягом тривалого часу він не проявляє відносно неї належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров'я та розвитку, хоча зобов'язана це робити. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача з негативної сторони, суд вважає недоцільним застосування заходів, щодо покращення його поведінки та ставлення до виховання дитини, зокрема у відповідності з п.18 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ його попередження про необхідність зміни свого ставлення до дитини, оскільки з огляду на характер його поведінки та тривалість ухилення такі заходи є зайвими і не дадуть позитивного результату, зокрема не призведуть до покращення ставлення відповідача до дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved