Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

27.05.2009 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про розподіл сумісного майна,набутого під час шлюбу з відповідачем [PERSON], який зареєстровано 30.09.2006 року та фактично припинено 31.01.2009 року. Посилаючись на вимоги ст.ст. 69,70 Сімейного Кодексу України, передбачаючих право кожного з подружжя на 1/2 частину сумісного майна, [PERSON] просила провести його розподіл, виділивши у її власність 1/2 частину житлового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві, 1\\2 частину земельної ділянки за цією ж адресою, автомобіль моделі DAEWOO SENS, побутову техніку та побутове майно, а всього майна на загальну суму 531298 грн.; у власність відповідача [PERSON] виділити 1/2 частину житлового будинку, 1\\2 частину земельної ділянки, автомобіль моделі Chevrolet Aveo, меблі, побутову техніку та інше майно на загальну суму 560071 грн. 20 коп. В подальшому [PERSON] неодноразово змінювала і уточнювала позовні вимоги та за заявою в редакції від 11.12.2015 року, підтриманою у судовому засіданні, остаточно просила визнати житловий будинок № 19 по вул. Таврійській в м. Миколаєві, земельну ділянку за цією ж адресою та автомобіль моделі «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, чорного кольору, спільним майном,набутим у шлюбі з [PERSON]Визнати за нею право власності на 1\\2 частину неприйнятого до експлуатації житлового будинку № 19 по вул. Таврійській в м. Миколаєві без його реального розподілу; визнати право власності на 1\\2 земельної ділянки площею 700 кв.м. за цією ж адресою; стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості автомобілю моделі «Chevrolet Aveo», 2007 року випуску, що складає 54950 грн., а також провести розподіл в натурі побутову техніку та побутове майно, що нажите у шлюбі із відповідачем. У свою власність просила виділити телевізор «Філіпс», вартістю 2500 грн., холодильник «LG- 3206 грн., пральну машину»LG»-1782 грн.; пилосос «Філіпс»- 2000грн., генератор-1750 грн.,стінку меблеву світло-коричневого кольору 3000 грн., мякі меблі(диван та два крісла) коричневого кольору-3000 грн., радіотелефон »Панасонік»-600грн., праску білого кольору «Філіпс»-560 грн., люстру круглу дзеркальну з ДУ-1500 грн., електромясорубку "Elenberd-260 грн., а всього на загальну суму 20158 грн. У власність [PERSON] виділити прасувальну дошку залізну, вартістю 250 грн.,кришталеві стакани-150 грн., магнітолу автомобільну сірого кольору-676 грн., люстру кухонну скляну-150 грн., 2 подушки пухові -240 грн., набір ножів у деревяній підставці-150 грн.; вбудовану газову плиту "Ariston-500 грн., магнітолу автомобільну "Pioneer чорного кольору-868 грн., зволожувач повітря біло-блакитний-300грн., іонізатор повітря 90 грн., вбудовану витяжку-500 грн., сушарку для білизни металеву-180 грн., вбудовану шафу-купе з двома дзеркальними дверцятами-3000грн., вбудовані кухонні меблі темно - коричневого кольору-5000 грн., меблі до ванної кімнати білого кольору-2500 грн., супутникову тарілку з тюнером-750 грн.; набір каструль із 5 предметів із скляними кришками та з нержавіючої сталі - 300 грн., а всього виділити у власність відповідача частку спільного майна загальною вартістю 20104 грн. Крім того, [PERSON] просила стягнути з [PERSON] судові витрати, повязані із сплатою судового збору, ІТЗ та проведенням судових будівельно-технічних експертиз. Позовні вимоги [PERSON]обґрунтовано тим, що із [PERSON] вона проживала у фактичному шлюбу з жовтня 2004 року та на їх весілля 30.09.2006 року батьки відповідача подарували квартиру [ADDRESS], в якій вони ніколи не проживали. Восени 2006 року ними було прийнято рішення будувати житло; 700 доларів США передано задатку за земельну ділянку,але договір купівлі - продажу земельної ділянки вартістю 13751 грн. оформлено тільки 13.03.2007 р. Фактично земельну ділянку куплено за 5000 доларів США. Кредити за куплені відповідачем автомобілі сплачували разом, а по кредитному договору за автомобіль "ДAEWOO SENS" вона була поручителем. Коштів на будівництво не вистачало, тому за домовленістю із батьками чоловіка на [PERSON] у грудні 2006 року оформлено кредитний договір, за яким в «Укрпромбанку» отримано 20000 доларів США. Цей кредит погашався за її з [PERSON] кошти. В травні 2007 року їх однокімнатну квартиру було продано, щоб [PERSON] - батьки купили мікроавтобус «OPEL VIVARO» та відремонтували свою квартиру. В травні вона та [PERSON] були вимушені взяти у батьків чоловіка в борг 17000 доларів США, щоб погасити кредити за два автомобілі. В липні 2007 року знов вимушені були продати свій автомобіль «Chevrolet Aveo» та повернути батькам відповідача 12000 доларів США, за які ті купили мікроавтобус. Залишився борг у розмірі 5000 доларів США. На будівництво також витрачено 3000 доларів США,які подаровано їм на весілля; 18000 гривень, що належали її матері; 8000 гривень, отриманих нею у звязку із вагітністю та пологами,3400 гривень матеріальної допомоги та 3000 доларів США, отриманих в борг від [PERSON] Крім того, 05.03.2008 року [PERSON] за її згодою та поручительством укладено із «СЕБ Банком» кредитний договірна 25000 доларів США для рефінансування кредиту [PERSON] , отриманого в «Укрпромбанку». Частину кредиту в розмірі 17768,01 доларів США безпосередньо витрачено на повне рефінансування кредиту [PERSON], а 7231,99 доларів США отримано готівкою. 10.03.2008 року борг у розмірі 5000 доларів США було повернуто. Стверджувала ,що від батьків чоловіка ніяких коштів на будівництво не надходило та розписку про відсутність претензій на 33000 доларів США , отриманих від продажу квартири та витрачених на будівництво, вона не складала. Відповідач [PERSON] позов колишньої дружини визнав тільки в частині розподілу побутового майна. При цьому стверджував,що розподіл вказаного в позовній заяві майна проведено добровільно та належну позивачу частку майна було доставлено на замовленому ним вантажному таксі за місцем її проживання в будинку матері. Кредитні кошти на купівлю двох автомобілів отримував до реєстрації шлюбу,самостійно сплачував кредити, тому зазначене майно є його особистою приватною власністю. Стосовно будівельних матеріалів та обладнання, використаних у будівництві спірної нерухомості, вказував,що зазначене майно належить йому та батькові, оскільки придбано за кошти від продажу його квартири, кредитні кошти батька в розмірі 20000 доларів США за кредитним договором від 21.12.2006 року та його кредитні кошти в розмірі 25000 доларів США, які витрачено на рефінансування кредиту за договором від 21.12.2006 року, до цього часу не погашено у повному обсязі та сплачуються [PERSON] Крім того, між ним та батьком було укладено договір про сумісну діяльність, повязану із будівництвом ,яким фактично займався [PERSON] та до якого [PERSON] не має ніякого відношення. 02.12.2009 року [PERSON], як 3-я особа, що заявляє самостійні вимоги, звернувся із позовом до [PERSON] та [PERSON], про визнання права власності на недобудований будинок по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначену нерухомість побудовано сумісно із [PERSON] за договором про сумісну діяльність від 05.08.2006 року ; житловий будинок та земельну ділянку набуто за рахунок його коштів,а саме: за 20000 доларів США по кредитному договору від 21.12.2006 року,укладеному із «Укрпромбанком» від іпотеку його двохкімнатної квартири [ADDRESS],та за 16000 доларів США з 33000 доларів США,отриманих від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS],яка фактично належала йому,але була оформлена на сина. Затверджував ,що будівництво не закінчено та недобудована частка є незначною, тому просить визнати право власності на 100% недобудованої нерухомості, (Т.1, а.с.49-50). 11.11.2013 року [PERSON] уточнив позовні вимоги в судовому засіданні, та посилаючись на вказані ним підстави позову,а також укладений [PERSON] із ВАТ»СЕБ Банк» кредитний договір щодо рефінансування його кредиту від 21.12.2006 року, просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використане в процесі будівництва житлового будинку по вул.. Таврійській, 19 в м. Миколаєві відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17.09.2013 року (Т.2 , а.с.33-35). Відповідач [PERSON] позов третьої особи [PERSON] визнав та не заперечував проти його задоволення. Відповідач [PERSON], посилаючись на законність та обґрунтованість своїх вимог,просила відмовити у задоволенні позову третьої особи [PERSON] Дослідивши матеріали справи,вислухавши пояснення сторін та їх представників, надавши оцінку показам свідків,суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та безпідставність позовних вимог третьої особи [PERSON] Такий висновок суду ґрунтується на фактичних обставинах справи, відповідних доказах та нормах СК та ЦК України,які визначають майно,що є особистою приватною власністю дружини,чоловіка, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, здійснення такого права після розірвання шлюбу та право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, за п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно,набуте нею, ним до шлюбу, а також майно набуте нею, ним за час шлюбу,але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено,що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст.ст. 68 та 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно,набуте за час шлюбу;дружина та чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1-ю ст. 70 СК України регламентовано,що у разі поділу майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пункт 22-й Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленим статтями 69-72 СК України та ст..372 ЦК України. Вартість майна ,що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям,а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За пунктами 23-м та 24-м цієї ж Постанови при вирішенні таких спорів необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,зясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Стосовно вимог ч. 1 ст. 70 СК України щодо рівності часток кожного із подружжя на майно,яке належить їм на праві спільної сумісної власності, пунктом 30-м Постанови розяснено, що інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, які заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначені способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі,коли суд не відступив від засади рівності часток. В процесі розгляду справи встановлено,що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересні 2006 року, та 31 січня 2009 року розірвали шлюбні відносини, зупинили сумісне проживання однією сім'єю. В подальшому за рішенням суду шлюб розірвано; неповнолітня донька [PERSON], [INFO], після розірвання шлюбу, виховується [PERSON] та проживає із позивачем. У період шлюбних відносин, тобто до 31 січня 2009 року, подружжя набуло у спільну сумісну власність майно вказане [PERSON] в уточненій позовній заяві від 11.12.2015 року, а саме побутову техніку, меблі, посуд та інші товари господарчого призначення на загальну суму 40262 гривні. Обєм та вартість зазначеного майна [PERSON] фактично не оспорюється; із зустрічними позовними вимогами стосовно цього майна [PERSON] до суду не звертався, тому у відповідності до вимог ст.ст. 60,61,63,68,69,70 та 71 Сімейного Кодексу України, з врахуванням рівності часток та інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає із [PERSON], суд провадить розподіл побутової техніки,меблів,посуду на іншого майна господарчого призначення за запропонованим позивачем варіантом. Заяву відповідача [PERSON] щодо добровільного розподілу побутового майна між колишнім подружжям та доставки частки майна [PERSON] за місцем її проживання до будинку матері, в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, належними доказами не підтверджено, а посилання відповідача на транспортну квитанцію та свідчення водія вантажного таксі,на переконання суду, є неналежними доказами добровільного розподілу спільного майна,оскільки спростовуються позивачем та не підтверджують сам факт такого добровільного розподілу спільної сумісної власності. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення із [PERSON] половини вартості проданого відповідачем автомобілю моделі Chevrolet Aveo,оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивач не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог. Судом встановлено, і ця обставина не заперечується сторонами, що за кредитним договором № [NUMBER], укладеним 19 серпня 2006 року (тобто до реєстрації шлюбу ) між АКІБ»УкрСиббанк» та [PERSON],останній отримав кредитні кошти в розмірі 66400 грн. на купівлю автомобілю «Chevrolet Aveо», який було зареєстровано за відповідачем з державним номерним знаком ВЕ 0106 КМ(Т.1 а.с.43,35-36). Довідкою АКІБ»УкрСиббанк» від 15.03. 2010 року повідомлено, що заборгованість за цим кредитним договором та кредитним договором на автомобіль моделі »DAEWOO SENS« достроково та повністю погашено 10.05.2007 року (Т.2 а.с.8). За договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року [PERSON] продав за 16075 грн. однокімнатну квартиру [ADDRESS], що належала йому на праві особистої приватної власності.(Т.2 а.с.47). За заявою відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], фактично квартиру продано за 33000 доларів США. Зазначений факт позивачем [PERSON] не оспорювався ,що підтверджено її письмовими запереченнями на позов [PERSON], згідно з якими в травні 2007 року їх однокімнатну квартиру продано і в цей же час вони взяли у батьків чоловіка в борг 17000 доларів США, за рахунок яких погасили кредити за автомобілі. В липні 2007 року були вимушені продати автомобіль «Chevrolet Aveo» за 12000 доларів США та частково повернути борг. Повністю борг батькам повернуто 10.03.2008 року.(Т.1 а.с.78-85). Аналіз досліджених доказів свідчить про те,що спірний автомобіль набуто [PERSON] до шлюбу із позивачем та відчужено в період шлюбу за взаємною згодою сторін для вирішення фінансових проблем сімї . Відтак, вимоги [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] половини вартості автомобілю, а саме 54950 грн., суд визнає безпідставними. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? частину земельної ділянки . та ? частину житлового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві, а також позов третьої особи [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, використані при будівництві зазначеної нерухомості, суд виходив із конкретних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що за договором купівлі- продажу земельної ділянки від 13.03.2007 року,посвідченим приватним нотаріусом [PERSON], [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 13\~751 грн. земельну ділянку площею 700 кв.м. по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві (Т.1 а.с.29-31). В травні 2007 року відповідач [PERSON] отримав будівельний паспорт на двоповерховий житловий будинок по вул.Таврійській,19 в м. Миколаєві та підписав акт, за яким визначено в натурі накреслені у плані забудови зазначеної земельної ділянки (Т.-1,а.с.53-61). Той факт, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а будівництво двоповерхового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві тривало до припинення подружжям шлюбних відносин, що відбулося 31.01.2009 року, сторонами не оспорюється та підтверджено матеріалами справи. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю вважається спільна власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Окремим випадком виникнення такого права,що обумовлюється особливим субєктним складом учасників і характером відносин між ними ,є спільне майно подружжя. Обєктом спільної сумісної власності визнається майно, набуте подружжям за час шлюбу, та майно , набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сімї. Таке ж положення закріплено у ст..ст.60-74 СК України. За частинами 3 та 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю,якщо інше не встановлено договором або законом. Майно,набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти саме членів сімї,є їхньою спільною сумісною власністю,якщо інше не встановлено договором,укладеним у письмовій формі. З урахуванням положень частини 2-ї ст..3 СК України, суд приходить до висновку, що 3-я особа ,яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] не був членом сімї [PERSON] та [PERSON],тому у його відношенні правила ч. 4 ст. 368 ЦК України не застосовуються. Посилання [PERSON] та [PERSON] на укладений між ними договір про сумісну діяльність від 05.08.2006 року, предметом якого передбачено сумісну роботу по проектуванню та будівництву житлового будинку по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві, суд вважає необґрунтованим, а сам договір від 05.08.2006 року( до реєстрації шлюбу [PERSON]) визнає неналежним доказом. Крім того,доведено, що кредитний договір № 485П\\2006 р., укладений між ТОВ»Укрпромбанком» та [PERSON], за яким третя особа на споживчі цілі отримала в борг 20000 доларів США, використано для купівлі земельної ділянки,та придбання будівельних матеріалів, обладнання для будівництва спірної нерухомості(Т.2 а.с.22-24,25). Частину коштів в розмірі 16000 доларів США, отриманих [PERSON] від продажу власної однокімнатної квартири [ADDRESS], за договором купівлі- продажу квартири від 03.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON],також використано на будівництво. (Т.2 а.с.47-48) Право власності на зазначені кошти третьою особою [PERSON] та позивачем [PERSON] у судовому засіданні не доведено. Твердження [PERSON] ,що на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості витрачалися також їх доходи від заробітної плати,3000 доларів США, що подаровано на весілля,18000 грн., наданих її матірю ,8000 грн. по лікарняному листку у звязку з вагітністю та пологами,3400 грн. матеріальної допомоги та 3000 доларів США,отриманих в борг від [PERSON], документально не підтверджено,а посилання позивача на свідчення [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON] та [PERSON] не визнаються судом як належні докази отримання та використання цих коштів за цільовим призначенням. Представлені третьою особою [PERSON] договори, квитанції та чеки на купівлю будівельних матеріалів,обладнання тощо не визнаються судом як докази на підтвердження його права власності на зазначене майно (Т.1 а.с.172-179). В процесі розгляду справи доведено,що на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості станом на 31.01.2009 року витрачено 36000 доларів США, в тому числі 20000 доларів США кредитних коштів та 16000 доларів США- від продажу квартири, належної [PERSON] Зазначене підтверджено трьома висновками судової будівельно - технічної експертизи. У відповідності із складеним експертом [PERSON] 17.09.2013 року висновком № 67/13,вартість житлового будинку із господарськими та побутовими спорудами по вул..Таврійській,19 в м.Миколаєві,із розрахунку вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів,що використані в процесі будівництва в теперішніх цінах,з урахуванням дати припинення шлюбних відносин,тобто 31 січня 2009 року,складає 246\~690 грн.(Т.1 а.с.237-254). За висновком експерта [PERSON] № 361 від 20.10.2014 р. та доповненням до висновку цього ж експерта від 09.06.2015 року станом на 31.01.2013 року та 09.05.2015 року вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання складає відповідно 274689 грн. та 541432,45 грн.(Т.2 а.с.72-105,138). 05 березня 2008 року між ВАТ»СЕБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1095, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 доларів США на рефінансування споживчого кредиту від 21.12.2006 року в розмірі 20000 доларів США,отриманого [PERSON] в МФ ТОВ »Укрпромбанк».Таке рефінансування споживчого кредиту проведено з метою будівництва на земельній ділянці по вул..Таврійській,19 в м.Миколаєві. За цим договором поручителем вказано [PERSON],а майновим поручителем - [PERSON]М.(Т.1 а.с.41). Із наявної в матеріалах справи довідки правонаступника кредитора -ПУАТ »Фідобанк» ( вих..№ 18-3-3/400 ЮРД від 07.11.2013 року) вбачається, що станом на 07.11.2013 року залишок кредиту за основним боргом [PERSON] складає 17990,92 доларів США. По даному кредиту існує порука фізичної особи [PERSON] згідно договору поруки б\\н від 05.03.2008 р.(Т.2 а.с.6). Таким чином, суд вважає доведеним, що в результаті рефінансування кредитним договором від 05 березня 2008 року в розмірі 25000 доларів США споживчого кредиту від 21.12.2006 року у розмірі 20000 доларів США,отриманого третьою особою [PERSON], останній позбавлений законних підстав претендувати на будівельні матеріали,обладнання тощо,використаних у будівництві. Інших допустимих та належних доказів на підтвердження своїх позивних вимог [PERSON] не надано. Відтак, суд приходить до висновку ,що кредит від 05 березня 2008 року у розмірі 25000 доларів США,який отримано під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] та використано на купівлю земельної ділянки та будівництво нерухомості, за правилами ст..ст 60-69 СК України та частин 3,4 ст.368 ЦК України набуто колишнім подружжям у спільну сумісну власність. Визначаючи розмір частки [PERSON] у спільній сумісній власності на нерухоме майно,суд керується ч. 4 ст. 368 ЦК України,у відповідності до якої майно,набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї ,є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором,укладеним у письмовій формі. Оскільки такі договори колишнім подружжям не укладалися,суд вважає доведеним право власності [PERSON] на ? частину коштів, отриманих на будівництво за кредитним договором № 1095 від 05.03.2008 р. ,а саме на 12500 доларів США,що дорівнює 1/3 частині витрат на купівлю земельної ділянки та будівництво спірної нерухомості на час припинення шлюбних відносин, яке відбулося 31.01.2009 року. Посилання відповідача [PERSON] на те,що договір купівлі- продажу земельної ділянки від 13.03.2007 р. не зареєстровано, а відтак,вимоги [PERSON] про визнання на частину цієї нерухомості не підлягають задоволенню, суд вважає безпідставними,оскільки таке заперечення не відповідає вимогам ст..ст.328 та 334 ЦК України. Крім того, судом встановлено ,що відповідач [PERSON] ухиляється від реєстрації зазначеного договору купівлі- продажу земельної ділянки з метою позбавити позивача права власності. За ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно,якщо інше прямо не випливає із закону,або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В процесі розгляду справи незаконність набуття [PERSON] права власності на 1/3 частку нерухомого майна судом не встановлено, тому вважається, що право власності набуте позивачем правомірно. Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів,обладнання тощо,які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) Судом встановлено,що від реєстрації обєкта незавершеного будівництва органом ,що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно,відповідач [PERSON] ухиляється. За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 67/13 від 17.09.2013 р. ступінь готовності житлового будинку із спорудами по вул.. Таврійській ,19 на день припинення [PERSON] шлюбних відносин,тобто на 31.01.2009 року,складає 82%. Суд вважає, що з врахуванням значного відсотку незавершеного будівництва, а саме значного обєму необхідних внутрішніх будівельних робіт , визнання права власності на частку житлового будинку з підсобними приміщеннями та спорудами на даний час не буде відповідати вимогам ст. 331 ЦК України. З метою урегулювання спірних правовідносин та з врахуванням положень ч.3 ст.331 ЦК України,суд визнає за позивачем право власності на належну їй 1/3 частку будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, використаного при будівництві спірної нерухомості. За додатком до висновку експерта [PERSON] № 361 від 20.10.2014 р (Т.2 а.с.72-105,138) вартість будівельних матеріалів, що використані до 31.01.2009 р. при будівництві житлового будинку та споруд по вул. Таврійській, 19 в м. Миколаєві, станом на 20.10.2014 року складала 214196,50 грн.; станом на 21.06.2016 року складає 282306,71 грн. ( разом з ПДВ). Таким чином, за [PERSON] визнається право власності на 1/3 частку будівельних матеріалів, обладнання тощо вартістю 94102,24 грн. та 1/3 частку земельної ділянки. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд розподіляє судові витрати з врахуванням наданих позивачем документів на їх підтвердження та розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial