Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

20.11.2019 р. [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м.Києва за позовом до [PERSON] про поділ в натурі житлового будинку, загальною площею 70,60 кв.м., житловою площею 50,90 кв.м., з господарськими спорудами і спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом серії [NUMBER] , виданого нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. від 06.07.2011 року, належить по Ѕ частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , шо належав померлій на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 25 серпня 1989 року за реєстровим №2-8191, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 вересня 1989 року за №17909, та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 31 березня 2011 року за реєстровим №33295944. Таким чином, як вбачається з правовстановлюючих документів право спільної часткової власності належним чином було зареєстровано у відповідності до діючого законодавства України. Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від 26 листопада 2019 р. відкрито провадження по справі. В судове засідання позивач не з`явилась, повідомлялась належним чином, до суду через канцелярію надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги заявлені в матеріалах справи підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву в якій вказував на повне визнання заявлених вимог та просив суд розглянути справу в його відсутності, що суд з урахуванням обставин справи та думки позивача вважає за можливе. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом серії [NUMBER] , виданого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контри Фещук Н.І. від 06.07.2011 року, належить по 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], що належав померлій на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 25 серпня 1989 року за реєстровим №2-8191, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 вересня 1989 року за №17909, та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 31 березня 2011 року за реєстраційним №33295944. Житловий будинок дерев`яний, зазначений під літерою "А", житловою площею 50,90 (п`ятдесят цілих і дев`яносто сотих) кв.м., загальною площею 70,60 (сімдесят цілих і шістдесят сотих) кв.м. сарай під літ. "Б", спорудження №1,2, 3, 4. Оцінка спадкового майна - 79516 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістнадцять) грн. 00 коп. Право спільної часткової власності сторін належним чином було зареєстровано у відповідності до діючого законодавства України. Рішенням Київської міської Ради «Про приватизацію земельної ділянки громадянам [PERSON] та [PERSON] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] » від 09.11.2017 року №232/3229, відповідно до статей 9, 81, 83, 86, 116, 118, 120, 121, 186 Земельного кодексу України, пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам [PERSON] та [PERSON] для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ 02.01, справа П-9469). Відповідно до п. 2 зазначеного рішення, позивачу та відповідачу було передано у спільну часткову власність вказану земельну ділянку площею 0,0554 га (кадастровий номер 8000000000:75:016:0009) із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] з розподілом часток у праві спільної часткової власності на вищезазначену земельну ділянку, а саме, по 1/2 частки кожному від 0,0554 га. Право власності позивача на 1/2 частку від 0,0554 га земельної ділянки було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 15 січня 2018 року, номер запису про право власності: 24434206, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданим державним реєстратором, індексний номер витягу: 111000039 від 18 січня 2018 року. Право власності Відповідача на 1/2 частку від 0,0554 га земельної ділянки було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту земельних ресурсів виконавчого орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 15 січня 2018 року, номер запису про право власності: 24434353, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності виданим державним реєстратором, індексний номер витягу:111001012 від 18 січня 2018 року. Реєстраційний номер земельної ділянки: 1464179680000. Відповідно до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 09.11.2018 року №132, з урахування часток та фактичного користування майном було запропоновано наступний варіант поділу: - позивачу- приміщення житлового будинку (літ. А; а; а1) - 1-1; 1-2; частина 1-3; 1-4; 1-5; 1-6, загальною площею 35,9 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м.; сарай літ. Б, площею 17,2 кв.м.; ворота з хвірткою літ. №1; частина огорожі літ. №2; огорожа літ. №4; - Відповідачу - приміщення житлового будинку (літ. А) - частина 1-3; 1-7; 1-8, загальною площею 34,7 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м.; частина огорожі літ. №2 та огорожа літ. №3. Далі, згідно попередньої домовленості та згідно із запропонованим варіантом поділу будинку з надвірними спорудами, підготовленим актом розподілу земельної ділянки, 21.01.2019 року між мною та Відповідачем було укладено Договір поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Л.С., зареєстровано у реєстрі за №182. Відповідно до зазначеного Договору поділ вищезазначеної земельної здійснюється наступним чином: - позивачу - ділянка І, площею 0,0276 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS], визначена планом меж за кадастровим номером 8000000000:75:016:0009, з межами (1-2-3-13-12-11-10-9-8-7-6-1) на підставі Акту розподілу вищезазначеної земельної ділянки, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Земельні рішення; - Відповідачу - ділянка II, площею 0,0278 га, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS], визначена планом меж за кадастровим номером 8000000000:75:016:0009, з межами (6-7-8-9-10-11-12-13-3-4-5-6) на підставі Акту розподілу вищезазначеної земельної ділянки, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Земельні рішення». На підставі зазначеного Договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю та поданої заяви [PERSON] , було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49571571 від 07.11.2019 року за яким, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту земельних ресурсів виконавчого орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 02.11.2019 року, за позивачем зареєстровано право власності на утворену в результаті розподілу земельну ділянку, форма власності - приватна, розмір частки 1/1, реєстраційний номер 1955906580000, кадастровий номер 8000000000:75:016:0040, площа 0,0276 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2019 року, індексний номер витягу 187912902. Позивач зазначає, що на сьогоднішній день, Відповідач систематично не виконує своїх обов`язків, у тому числі щодо утримання майна, відмовляється сплачувати свою частку комунальних послуг, самовільно встановлює лічильники і розводки труб без погодження з нею згоди. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.3 ч.4 ст.358ЦК України передбачено, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної грошової компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно дот їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов"язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності не це майно. Частиною 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові №7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Таким чином, як випливає з приписів вищенаведених ст.ст. 358 та 364 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності не є правом, що самостійно реалізується особою, яка бажає виділу, а має здійснюватися на підставі укладеного між усіма співвласниками договору. У справі № 6-12цс13, а саме в постанові від 03.04.2013, Верховний Суд України дійшов наступних висновків щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно з ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, вказані умови в даному випадку витримані, а також враховуючи те, що відповідачем визнаються заявлені позовні вимоги в повному обсязі суд вважає доцільним позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Враховуючи наведене та

Outcome: approved