Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

12.07.2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги 07.10.2013 року та 04.11.2013 року, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування [ADDRESS] з 01.01.2003 року. Виселити [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] з [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 2003 року у спірній квартирі проживали [PERSON] (мати) та [PERSON] У відповідності до ст. 71 ЖК України [PERSON] втратив право на користування даною квартирою, оскільки з 2003 року добровільно залишив спірну квартиру, забравши свої речі. В 2008 році [PERSON] самовільно вселився у квартиру та вселив дружину та дітей. Оскільки діти відповідача [PERSON] та [PERSON] народилися після 2003 року, посилається на наявність підстав для їх виселення разом з батьком [PERSON] Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.11.2013 року та від 06.12.2013 року позовні вимоги [PERSON], в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON], [PERSON] про зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди, вселення - залишені без розгляду. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.12.2013 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи Чернігівська міська рада, КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, [PERSON] про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення,- відмовлено повністю. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON], представник позивача [PERSON] - [PERSON], Чернігівська міська рада подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати зазначене рішення, та ухвалити нове, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Апеляційні скарги є аналогічними та зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим, та таким, що ухвалено без врахування вимог ст.ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України та без врахування всіх дійсних обставин, що мають значення для справи. В скаргах апелянти зазначають, що виходячи з положень ст.ст. 71, 72 ЖК України, суд мав достатні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою як такого, що був відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлений ст. 71 ЖК України шестимісячний строк. Судом залишено поза увагою обставини щодо протиправного вселення [PERSON] та його сім»ї у спірну квартиру, за відсутності згоди [PERSON], який на момент вселення був повнолітнім, судом також не враховано наявність на праві власності житла у [PERSON] та його дружини [PERSON] Вислухавши суддю-доповідача, сторін та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд прийшов до висновку, що [PERSON] вселився до квартири [ADDRESS], як член сім»ї квартиронаймача і зареєстрував право користування з 23.07.1998 року, а тому не зважаючи на причини відсутності [PERSON] понад строки встановлені ст. 71 ЖК України за адресою місця реєстрації з 2003 року по лютий 2008 року, але враховуючи факт повернення і заселення в спірне жиле приміщення зі згоди [PERSON], суд прийшов до висновку про відсутність підстав визначених ст.ст. 71, 72 ЖК України для визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням [ADDRESS], крім того суд першої інстанції відмовив і у задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [PERSON] за безпідставністю заявлених вимог. Однак, погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного. Рішенням Новозаводського районного суду від 21.01.2013 року частково задоволено вимоги [PERSON] Визнано протиправними дії [PERSON] та [PERSON] по створенню перешкод [PERSON] у користуванні [ADDRESS]. Вселено [PERSON] у [ADDRESS]. Виселено [PERSON], [PERSON] разом з малолітніми дітьми: [PERSON] та [PERSON] з [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради про визнання наймачем квартири. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.01.2013 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.01.2013року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишені без змін. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] належала до державного жилого фонду і перебувала на балансі у КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради до 29.07.2013 року, що підтверджується копією особового рахунку цієї квартири та копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 14 т. 1, а.с. 170 т. 2 ). Рішенням виконкому Деснянської районної Ради народних депутатів м. Чернігова від 09.01.1989 р. № 4 вказану квартиру було надано сім'ї [PERSON], як учаснику Афганістана, згідно списку першочерговиків (а.с. 12 т. 1). Рішенням Новозаводської районної Ради м. Чернігова від 13.07.1998 р. № 111 дозволено відкрити особовий рахунок на спірну квартиру на [PERSON](а.с. 13). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.04.1997 р., яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 15 т. 1). 14.11.1997 р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], який було розірвано 03.07.2003 року рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова, яке набрало законної сили (а.с. 16 т. 1). [PERSON] було виписано з спірної квартири 25.06.1998 р. у зв'язку із зміною місця проживання, після чого у ній залишилися проживати [PERSON] (квартиронаймач) з сином [PERSON], а 23.07.1998 р. до цієї квартири зареєструвався [PERSON] (а.с. 14 т. 1). До моменту реєстрації у спірній квартирі [PERSON] набув право власності на 1/2 частину трикімнатної [ADDRESS], яка йому належить по даний час, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 20.09.1994 р., що видане виконкомом Новозаводської районної Ради народних депутатів м. Чернігова на підставі розпорядження від 08.09.1994 р. № 1233, на якому мається реєстраційний напис КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» відповідного змісту (а.с. 200 т. 1). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.07.2003 р., яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с. 16 т. 1). 08.06.2006 р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], від якого вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], місце проживання яких [PERSON] зареєстровано у спірній квартирі. Дані обставини підтверджуються копіями відповідних свідоцтв (а.с. 100, 102, 101 т. 1) та особового рахунку спірної квартири (а.с. 14 т. 1). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть відповідного змісту (а.с. 17). На дату смерті останньої її синові - [PERSON], [INFO], виповнилося 18 років. Наведені обставини справи, крім того, що підтверджені вищезазначеними доказами, жодним з учасників судового розгляду не заперечуються. Суд першої інстанції, на підставі письмових доказів (т. 1 а.с. 27, т. 2 а.с. 35), показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які узгоджуються між собою і спростовують покази свідків [PERSON], [PERSON], правильно встановивши, що [PERSON] в період з 2003 року по 2008 рік був відсутній в квартирі [ADDRESS] та вселився в лютому - березні 2008 року, а згодом і вселив дочку [PERSON], [INFO], після народження 03.10.2010 року вселив та зареєстрував [PERSON] (а.с. 238 т. 2), разом з тим прийшов до необгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи позивача про відсутність відповідача без поважних причин у спірній квартирі понад шість місяців - з 2003 року по 2008 рік, залишились без належної перевірки, судом не надано належної правової оцінки встановленим обставинам у порушення ст. ст. 212, 214 ЦПК України, оскільки не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлений законом строк, яке сталося без поважних причин, суд не взяв до уваги та не врахував положення ст. 71 ЖК України, відповідно до якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Таким чином, виходячи з аналізу зазначеної правової норм член сім"ї наймача (колишній член) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Пленум ВСУ п. 10 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. N 2 роз'яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Зазначені положення законодавчих актів судом першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212 ЦПК України враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені, зібрані по справі докази не оцінені. Як вбачається, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності з 2003 року по 2008 рік і посилання відповідача про те, що 17.05.2008 р. між ним і КП «Новозаводське» було укладено договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно з яким [PERSON] протягом квітня 2008 р. - травня 2013 р. зобов'язався сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги, що виникла по спірній квартирі станом на 01.05.2008 р. у загальній сумі 1823 грн. 68 коп. (копія даного договору на а.с. 164 т. 1), а 18.05.2008 р. між ними укладено договір про надання послуг (його копія на а.с. 196-199 т. 1 ), оскільки зазначені обставини не свідчать про поважність причин відсутності [PERSON] у жилому приміщенні з врахуванням обов»язку по сплаті комунальних послуг, який лежить на наймачеві чи членах його сім'ї незалежно від їх проживання у квартирі у випадку, коли їх нарахування здійснюється на осіб, які зареєстровані у квартирі. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.08.2008 р., яке набрало законної сили, з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Облтеплокомуненерго» солідарно стягнуто 2279 грн. 19 коп. заборгованості з абонентської плати за спожиті у спірному жилому приміщенні послуги за період з 01.12.2005 р. по 29.02.2008 р., а також судові витрати (копія даного рішення на а.с. 165-166 т. 1). Таким чином, [PERSON] по травень 2008 р. не брав участі у витратах по сплаті квартплати й абонплати за спожиті комунальні послуги за адресою: [ADDRESS]. У ході розгляду справи [PERSON] не було доведено, що з 2003 р. по лютий 2008 р. він сплачував квартплату й вартість спожитих комунальних послуг у спірному жилому приміщенні, про що суду не надано відповідних доказів і посилання на наявність таких. Так, твердження [PERSON] про те, що він продовжував проживати у спірній квартирі після розірвання шлюбу з [PERSON] та після одруження з [PERSON], та висновки суду першої інстанцій, щодо вселення зі згоди [PERSON] до квартири, який на протязі всього розгляду справи заперечував зазначену згоду, ґрунтуються, на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим. Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою та не дав належної правової оцінки наданим відповідачами доказам, а саме тому, що у разі їх перебування у спірному жилому приміщенні між ними та позивачем виникали конфлікти, що призводило до неодноразових звернень до правоохоронних органів. Ці обставини підтверджуються інформацією, викладеною у письмовому вигляді мешканцями будинку [ADDRESS], де розташована спірна квартира (а.с. 27), копіями актів ЖРЕД № 3 від 05.08.2011 р. і 23.04.2012 р. (а.с. 26, 61), копією рішення апеляційного суду Чернігівської області від 14.07.2011 р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів (а.с. 22-24), копією рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.09.2011 р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, і за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою (а.с. 18-19) та копією ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 23.11.2011 р. про залишення цього рішення без змін (а.с. 20-21), листуванням між [PERSON] і [PERSON] (а.с. 28-30, 32), копією складеного [PERSON] за участю свідків акту від 18.12.2011 р. (а.с. 31) та повідомленням прокуратури м. Чернігова від 12.04.2012 р. № 134.12 (а.с. 59). Зазначені обставини також встановлено і рішенням Новозаводського районного суду від 21.01.2013 року, ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року, які набрали законної сили і наявні в матеріалах справи (а.с. 248-259, 324-330 т. 1, 3-5 т. 2), а саме, що [PERSON] перешкоджав [PERSON] користуватися спірною квартирою, внаслідок чого останній не мав до неї доступу і не міг користуватися речами, які належать йому на праві власності і які знаходяться у квартирі. Не підтверджено жодним доказом та не узгоджується з матеріалами справи доводи сторони відповідача, щодо необхідності заміни вхідних дверей у лютому-березні 2008 р. у спірній квартирі внаслідок пожежі, яка виникла 08.01.2008 р., оскільки пожежі як такої не було, а тління килимового покриття площею в межах 0,5 кв.м. у передпокої було ліквідовано самим [PERSON] ще до приїзду пожежної служби, яка гасіння пожежі не здійснювала. Виходячи з викладених обставин, твердження сорони відповідача про необхідність заміни начеб-то пошкоджених вхідних дверей, апеляційний суд розцінює як намагання виправдати вселення [PERSON] у спірну квартиру без відома та згоди [PERSON], зазначені обставини підтверджується довідкою ГУ МНС України в Чернігівській області від 12.01.2008 р. № 2/47 та довідкою від 06.03.2013 року № 23/497 Чернігівського міського відділу Управління Держтехногенбезпеки у Чернігівській області, з якої не вбачається, що внаслідок пожежі квартира потребувала ремонту (а.с. 104, 358 т. 1). Оскільки доказів поважності причин непроживання [PERSON] у спірній квартирі з 2003 року по 2008 рік, суду не надано, в силу ст. 71 ЖК УРСР станом на дату смерті наймача спірної квартири [PERSON] - [PERSON] втратив своє право користування даною квартирою, яке мало похідний характер від права користування цією квартирою [PERSON] [PERSON] протягом виникнення і тривання спірних правовідносин не набув і дотепер не має самостійного права користування спірною квартирою, за відсутності згоди [PERSON] на його вселення, що дає підстави для висновку про незаконність користування [PERSON] спірною квартирою з лютого 2008 р. по даний час виходячи з наступного. Висновки викладені в рішенні суду першої інстанції, що відповідач був відсутній у спірному жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71ЖК України, а саме з січня 2003 року по лютий березень 2008 року, відповідачем [PERSON] в належний спосіб не спростовано, крім того відповідач зазначене рішення в цій частині не оскаржував, про поважність причин його відсутності в квартирі в ухваленому рішенні не зазначено і такі відповідачем не наведені. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вказані особи перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Після виселення у 2003 р. [PERSON] з спірної квартири, він перестав бути членом сім'ї квартиронаймача [PERSON] у зв'язку з розірванням шлюбу між ними. Отже, [PERSON] припинив проживання у спірному житлі, також він перестав бути членом сім'ї [PERSON] Тому, після виселення у 2003 р. зі спірної квартири право користування квартирою за [PERSON] не зберігалося незважаючи на реєстрацію його у цій квартирі. До того ж, заселення [PERSON] до цієї квартири у лютому 2008 р. мало місце без згоди законного її користувача [PERSON] 28.09.2006 р. [PERSON] звертався до начальника КП ЖКГ Новозаводського району м. Чернігова (нині - КП «Новозаводське») з заявою, у якій просив зареєструвати в спірній квартирі свою дружину [PERSON] На даній заяві у вигляді резолюції надано відповідь, сенс якої полягає у тому, що згідно з ст. 65 ЖК УРСР для задоволення цієї заяви [PERSON] необхідно підготувати пакет первинних документів (а.с. 163 т. 1). Факт заперечення [PERSON] проти визнання права [PERSON] на проживання у квартирі, про яку йдеться, також підтверджується копією листа КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 22.02.2012 р. № 175 [PERSON] (а.с. 62 т. 1), у якому повідомляється, що без його згоди [PERSON] не буде зареєстровано у квартирі. Ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР передбачено, що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачам та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Проте, і на момент повторного вселення [PERSON] до спірної квартири у лютому 2008 р. наймача спірної квартири не було визначено. Крім того, [PERSON] не давав згоду на вселення [PERSON] до цієї квартири. Таким чином вселення [PERSON] до квартири № 76 буд. [ADDRESS] у лютому 2008 р. і проживання у ній суперечить ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР. Тобто [PERSON] з лютого 2008 р. по даний час не має законного права користування спірною квартирою. Представник [PERSON] у поясненнях апеляційному суду посилався, що [PERSON] визнавав право [PERSON] на користування спірною квартирою у ході розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування даною квартирою, і за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Це, на думку представника, підтверджується зустрічною позовною заявою [PERSON] і його апеляційною скаргою, які розглядалися судами у рамках вказаної справи. Як вбачається, у згаданій зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі не йдеться про визнання [PERSON] права [PERSON] на користування спірним житлом та про визнання ним обставин, що мають значення для справи. Натомість у зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі [PERSON] посилається на обставини, що стали підставою для задоволення його позовних вимог при розгляді даної справи щодо решти позовних вимог (їх копії на а.с. 315-316, 289-290). Крім того, цю зустрічну позовну заяву і апеляційну скаргу [PERSON] не визнано і судами відмовлено у їх задоволенні, таким чином, сам по собі факт звернення останнього до судів з вказаною зустрічною позовною заявою і апеляційною скаргою не свідчить про визнання [PERSON] права [PERSON] на користування квартирою, про яку йдеться. До того ж, право [PERSON] на користування спірним жилим приміщенням у ході розгляду даної справи не визнає ні власник житла - Чернігівська міська рада, ні його балансоутримувач - КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, але відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при здійснені своїх прав особа зобов»язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що порушення прав [PERSON] є таким, що триває у часі. Ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З лютого 2008 року [PERSON] почав чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою [PERSON], оскільки станом на 16.11.2008 року [PERSON] був позбавлений можливості користуватись квартирою у зв»язку зі зміною вхідних дверей та відсутності ключів від квартири, що підтверджується розпискою (а.с. 307 т. 2). Таким чином виходячи з системного аналізу норм ст. 71, 72, 109 ЖК України та у зв'язку із тривалістю порушення прав [PERSON], який мав право проживання в спірній квартирі з моменту народження і до теперішнього часу, на правах члена сім'ї наймача [PERSON], яка померла, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, при цьому враховує тривалість розгляду справи та підстави заявленого позову на момент звернення до суду. Як вбачається, ні [PERSON], ні [PERSON] не були квартиронаймачами даної квартири - згідно з особовим рахунком квартири її наймачем рахувалась померла [PERSON] до 13.05.2013 року (а.с. 17), що підтверджується даними особового рахунку № 056774-4 відповідно до якого наймачем вже є [PERSON] Ці обставини підтверджуються витягом з паспорта [PERSON] (а.с. 11 т. 1), копією особового рахунку квартири (а.с. 14 т. 1), копією рішенння від 13.05.2013 року Новозаводської районної у м. Чернігові ради (а.с. 158-160 т. 1) і жодним з учасників судового розгляду не заперечуються право користування квартирою. Неправомірність дій відповідача [PERSON] щодо позбавлення права користування спірною квартирою [PERSON] встановлена судовим рішенням у даній справі. Враховуючи обставини справи, слід дійти висновку про наявність потреби захисту порушеного права [PERSON] у такий спосіб, як визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою. При цьому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про визначення дати втрати права користування квартирою [PERSON] саме з 01.01.2003 року, оскільки вибуття підтверджується актом від 09.09.2013 року, де зазначено не проживання [PERSON] з грудня 2002 року(а.с. 35 т. 2), зазначений доказ узгоджується з іншими матеріалами справи, та оцінений судом в сукупності з іншими доказами і відповідачем не спростований. Факт заселення [PERSON] у лютому 2008 р. і [PERSON] з дітьми влітку цього ж року до спірної квартири без згоди [PERSON], відповідач не визнає, але ніякими доказами не спростовує. Відсутність згоди [PERSON] на їх вселення також випливає зі змісту зустрічних позовних заяв [PERSON] й [PERSON] (а.с. 98-99, 133-134). У кв. № 76 буд. [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та малолітні діти останнього [PERSON] і [PERSON], і фактично у ній проживали до виселення, що підтверджується актом державного виконавця від 15.05.2013 року (а.с. 362-363). Малолітні діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], вселилася до квартири, про яку йдеться, не як члени сім'ї наймача цієї квартири, а як члени сім'ї [PERSON], який з моменту вселення і по цей час не має законного права користування квартирою. Незаконність користування [PERSON] спірною квартирою з лютого 2008 р. по даний час, а також незаконність проживання у спірній квартирі [PERSON] і дітей, вбачається з обставин встановлених судом у даній цивільній справі та порушує законне право [PERSON] користуватися спірною квартирою. За викладених обставин наявність у [PERSON] суб»єктивного права на вселення неповнолітніх дітей без згоди всіх членів сім'ї, які проживають, виходячи з норм ст. 65 ЖК УРСР, реалізовано з порушенням на момент вселення та є незаконним. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту, як виселення [PERSON] з його дітьми [PERSON] та [PERSON] виникає з врахуванням положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, та не тягне порушення прав неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] за наявності у обох їх батьків на праві властності іншого житла. Оскільки, порушення прав [PERSON] є триваючим і їх захист можливий лише за умови одночасного визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав заявлених в позові, та виселенням [PERSON] та [PERSON], навіть за наявності даних про їх виселення, оскільки рішенням Новозаводського районного суду від 21.01.2013 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року, скасовано в частині виселення, на виконання якого було видано виконавчі листи про виселення. Заперечення представника відповідача щодо порушень норм ЦПК України при пред»явленні уточнених позовних заяв [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки позивач на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, а уточнення позовних вимог належним чином оформлено письмовою заявою, як це визначено ч. 2 ст. 31 ЦПК України. З копії особового рахунку № 056774-4 від 21.05.2013 року (а.с. 376 т. 1) вбачається, що 03.04.2013 року [PERSON] разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] вибули зі спірної квартири у зв»язку зі зміною місця проживання. Відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження ВП № 37372829 та ВП № 37373416 від 17.06.2013 року (а.с. 386, 392 т. 1) по виконавчому листу № 2/751/56/2013 виданого 01.04.2013 року, згідно з якими виселено [PERSON], [PERSON] разом з малолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з квартири за адресою: [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] і діти не мають законного права користування спірним жилим приміщенням, то вони підлягають виселенню з цього приміщення. При вирішенні вимог [PERSON] про виселення [PERSON] та дітей у зв'язку із вселенням до спірної квартири не в установленому порядку суд керується ст. 64, 65 і 109 ЖК УРСР (п. 41 листа Верховного Суду України від 26.05.2001 р. «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)). Тож, з положень ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР [PERSON] і діти підлягають виселенню з кв. № 76 буд. [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, суд першої інстанції не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. Не перевіривши вказані обставини належним чином, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного апеляційні скарги підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про задоволення позову. Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України на користь [PERSON] Чернігівської міської ради по 114,70 грн. з [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Outcome: approved