Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

14 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким: визнати нерухоме майно - домоволодіння під [ADDRESS] в місті Одесі, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 352, 3 кв.м. житловою площею 162, 5 кв.м., та господарських будівель та споруд, об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Поділити об'єкт спільної сумісної власності подружжя з дотриманням рівності часток дружини та чоловіка: Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER], місце проживання: 97400, [ADDRESS]) право власності на ? частину домоволодіння під [ADDRESS] в місті Одесі, яке в цілому складається з одного житлового будинку загальною площею 352, 3 кв.м., житловою площею 162, 5 кв.м., та господарських будівель та споруд; Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER], місце проживання: 65088, [ADDRESS]) право власності на ? частину домоволодіння під [ADDRESS] в місті Одесі, яке в цілому складається з одного житлового будинку загальною площею 352, 3 кв.м., житловою площею 162, 5 кв.м., та господарських будівель та споруд. Стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідачка [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак він та його дружина не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому він змушений звернутись до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання з'явилась, позов визнана у повному обсязі, проти його задоволення не заперечувала, надала особисту заяву [PERSON] про визнання позову. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 22 лютого 2003 року Відділом реєстрації актів про шлюб Євпаторійського міського управління юстиції Автономної республіки Крим (Україна) було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 63, вказане підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2012 року. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS] в м. Одесі. Так як вбачається з матеріалів справи, 20 березня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність 9/10 частин домоволодіння [ADDRESS] в місті Одесі, яке в цілому складається з одного житлового будинку під літерою «В», загальною площею 352, 3 кв.м., житловою площею 162, 5кв.м. та господарчих будівель та споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Л», огорожі № 1,2, вимощення І, розташованого на земельній ділянці площею 616 кв.м., що находиться у фактичному користуванні та відсутні самочинно прибудовані приміщення та перепланування, які не оформленні в установчому чинним законодавством порядку. Того ж дня, 20 березня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність 1/10 частин домоволодіння [ADDRESS] в місті Одесі, яке в цілому складається з одного житлового будинку під літерою «В», загальною площею 352, 3 кв.м., житловою площею 162, 5кв.м. та господарчих будівель та споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Л», огорожі № 1,2, вимощення І, розташованого на земельній ділянці площею 616 кв.м., що находиться у фактичному користуванні та відсутні самочинно прибудовані приміщення та перепланування, які не оформленні в установчому чинним законодавством порядку. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: домоволодіння [ADDRESS] м. Одесі є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та підлягає поділу. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя. Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: approved