Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми інфляційних збитків та процентів за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику грошову позику в розмірі 554 785,00 грн., що за курсом НБУ становило 70 000 доларів США зі строком повернення 02 жовтня 2011 року. 02 жовтня 2011 року за згодою сторін договір позики було продовжено. 15 жовтня 2013 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/9353/13 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 554 785,00 грн. суми позики, 2 773,93 грн. втрат від інфляції та 3441,00 грн. судового збору. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.01.2015 вказане рішення залишено без змін. Крім того, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у справі № 754/14368/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 509 847,43 грн. та суму процентів річних в загальному розмірі 388 930,41 грн., судові витрати у розмірі 8000,00 грн. Станом на момент звернення до суду з даною позовною заявою відповідач не виконала рішення суду в повному обсязі та не повернула позивачу 554 785,00 грн. суми позики. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача 91 539,54 грн. інфляційних втрат за період з липня 2018 року по березень 2021 року та 195 781,27 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України. Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Позивач вимоги ухвали суду від 06 квітня 2021 року виконав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначене на 10 червня 2021 року. У судове засідання 10.06.2021 учасники справи з`явилися. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач на виконання вимог п. 3 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, з урахуванням того, що розмір заборгованості за договором позики відповідача перед позивачем встановлений раніше рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 (справа № 754/9353/13) та становить 554 785,00 грн., а також те, що інфляційні витрати нараховані на суму 554 785,00 грн. за період 01.07.2018-03.2021 та в межах позовної давності, повідомив суд, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 91 539,54 грн., визнаються відповідачем. Також у відзиві відповідач погодився з правовою оцінкою позивача в частині наявності невиконаних грошових зобов`язань, проте не погодився з доводами щодо наявності права на стягнення відсотків на підставі ст. 1048 ЦК України. Так, строк повернення позики визначено сторонами до 02.10.2011. При цьому 02.11.2011 строк повернення кредиту продовжено до 01.10.2012. Отже, строк повернення кредиту настав 01.10.2012. Станом на час розгляду цієї справи Верховним Судом вже сформовано висновок щодо порядку нарахування процентів за договорами позики. За правовими висновками Верховного Суду слід розмежовувати природу процентів за правомірне користування коштами (які нараховуються на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України), а також процентів за неправомірне (понад строк, визначений договором) користування грошовими коштами. За змістом позову проценти у розмірі 195 781,27 грн. заявлено та обґрунтовано положеннями ст. 1048 ЦК України та визначено як проценти за користування грошовими коштами (за час дії договору). Проте, як вже зазначалось, строк повернення позики сплив 01.10.2012. На думку відповідача, з цих підстав, позивач не має права на нарахування та отримання процентів на підставі ст. 1048 ЦК України. Тому, з цих же підстав відповідач вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення за період (01.07.2018 - 26.03.2021) процентів на підставі ст. 1048 ЦК України. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на правові висновки, Верховного Суду, що викладені у постановах від 11.03.2021 у справі № 760/3187/19, від 07.04.2021 у справі № 759/11132/16-ц, від 03.02.2021 у справі № 203/6896/14-ц, від 17.02.2021 у справі № 760/19023/18, від 13.07.2020 у справі № 756/1539/14-ц. У судовому засіданні оголошено перерву до 26.08.2021. 26.08.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 04.10.2021 за клопотанням позивача. У судове засідання 04.10.2021 учасники справи з`явилися. Позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення інфляційних збитків, щодо стягнення процентів за договором позики - просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 15.05.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] надано грошову позику у розмірі 554 785,00 грн., що за курсом НБУ становило 70 000,00 дол. США зі строком повернення до 02.10.2011. 02.10.2011 за згодою сторін договір позики було продовжено до 01.10.2012, на підтвердження чого складено розписку. Вказаний факт встановлено рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року №754/9353/13 та заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у справі № 754/14368/17. Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року у справі № 754/9353/13 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 554 785,00 грн. суми позики, 2 773,93 грн. втрат від інфляції та 3 441,00 грн. судового збору. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.01.2015 вказане рішення залишено без змін. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року у справі № 754/14368/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати в розмірі 509 847,43 грн., суму процентів річних в загальному розмірі 388 930,41 грн. та судові витрати в розмірі 8000,00 грн. Згідно з ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з положеннями частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат в сумі 91 539,54 грн. за період з липня 2018 року по березень 2021 року. Заявлений період обумовлений тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року з відповідача присуджено до стягнення інфляційні втрати по травень 2018 року. Як зазначалося вище, у відзиві відповідачем визнаються обставини існування між позивачем та відповідачем відносин позики на підставі договору від 15.05.2010, дія якого продовжена розпискою від 02.10.2011, а також існування грошових зобов`язань відповідача перед позивачем на підставі розписки від 02.10.2011. Також відповідач погодився з правовою оцінкою позивача в частині наявності невиконаних грошових зобов`язань та визнав позовні вимоги в частині стягнення вказаної суми інфляційних втрат. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в сумі 91 539,54 грн. за період з липня 2018 року по березень 2021 року обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас суд вважає, що позовна вимога про стягнення 195 781,27 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України є необґрунтованою, виходячи з такого. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц і від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2013 року №754/9353/13 та заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року у справі № 754/14368/1702.10.2011 встановлено, що 15.05.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] надано грошову позику у розмірі 554 785,00 грн., що за курсом НБУ становило 70 000,00 дол. США зі строком повернення до 02.10.2011; за згодою сторін договір позики було продовжено до 01.10.2012. Отже, строк повернення позики сплив 01.10.2012. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вимогу про стягнення процентів у розмірі 195 781,27 грн. обґрунтовує положеннями ст. 1048 ЦК України та здійснює розрахунок процентів у розмір визначеній на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 01.07.2018 по 26.03.2021. Однак позивач не має права на нарахування та отримання процентів за заявлений у позовній заяві період на підставі ст. 1048 ЦК України після спливу строку повернення позики, що настав 01.10.2012. Позовних вимог про стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов"язання у розмірі 554 785,00 грн. [PERSON] не заявляла. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому, виходячи з принципу диспозитивності та зі змісту позовних вимог, суд вирішує справу в межах та на підставі заявлених позовних вимог. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства саме суб`єкт цивільного правовідношення, права якого порушені чи оспорюються, визначає спосіб захисту і предмет позову. Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 760/19023/18. Таким чином, вимога позивача в частині стягнення процентів у розмірі 195 781,27 грн. за період з 01.07.2018 по 26.03.2021 на підставі ст. 1048 ЦК України після спливу строку повекрнення позики є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial