Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до прокуратури міста Івано-Франківська, Державної казначейської служби України про визнання фактів протиправного поширення Прокуратурою м. Івано-Франківська недостовірної інформації при розгляді справ № 2-327/2006 року та 2-151/2007 року з метою введення суду в оману та постановлення судами неправосудних рішень; визнання, що прокуратурою м. Івано-Франківська протиправно вчинено вплив на суд при розгляді справ № 2-327/2006 року та 2-151/2007 року; визнання, що Прокуратурою м. Івано-Франківська, протиправно не виконано судове рішення та вчинено спробу його перегляду на підставах та у спосіб не передбачених законом, та допущено зловживання правами у справі № 2-327/2006 року; зобов'язання спростувати недостовірну інформацію надану суду при розгляді справи №2а-322/2006 року за адміністративним позовом до прокуратури Івано-Франківської області та прокуратури м. Івано-Франківська у спосіб яким вона булла поширена: шляхом звернення до суду із заявою про те, що нижчий орган прокуратури має право повертати заяви громадян, що були направлені на розгляд з вищого органу прокуратури в разі, якщо компетенцію було визначено помилково і в зв'язку з цим порушити клопотання про перегляд справи за нововиявленими обставинами; зобов'язання прокуратуру м. Івано-Франківська спростувати недостовірну інформацію, надану до суду при розгляді справи № 2-151/2007 року за адміністративним позовом до прокуратури м. Івано-Франківська в спосіб, яким вона булла поширена: шляхом звернення до суду із заявою про те, що пояснення представника прокуратури в частині, що стосується мнимого ненадходження відмовних матеріалів з суду до прокуратури є недостовірною; стягнення заподіяної незаконними діями та бездіяльністю прокуратури м. Івано-Франківська моральної шкоди в розмірі 5000 грн., стягнення в порядку регресу відшкодування збитків понесених на поновлення порушеного права зі зверненням до суду в загальній сумі 31 грн. 60 коп. Ухвалою суду від 13 серпня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Державну казначейську службу України (т.2 а.с.33). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та в письмових поясненнях від 25 квітня 2013 року (т.1 а.с.188-194) Представник відповідача прокуратури міста Івано-Франківська - Аверкова Н.О., в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, вказавши, що вони безпідставні та необгрунтовані. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, що встановлено ст.4 ЦПК України. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як роз'яснено в п. 4 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, встановлено, що Відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 15 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Негативною, в розумінні ст. 277 ЦК України слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. За своєю правовою природою вимоги про: визнання фактів протиправного поширення Прокуратурою м. Івано-Франківська недостовірної інформації при розгляді справ № 2-327/2006 року та 2-151/2007 року з метою введення суду в оману та постановлення судами неправосудних рішень;зобов'язання спростувати недостовірну інформацію надану суду при розгляді справи №2а-322/2006 року за адміністративним позовом до прокуратури Івано-Франківської області та прокуратури м. Івано-Франківська у спосіб яким вона булла поширена: шляхом звернення до суду із заявою про те, що нижчий орган прокуратури має право повертати заяви громадян, що були направлені на розгляд з вищого органу прокуратури в разі, якщо компетенцію було визначено помилково і в зв'язку з цим порушити клопотання про перегляд справи за нововиявленими обставинами; зобов'язання прокуратуру м. Івано-Франківська спростувати недостовірну інформацію, надану до суду при розгляді справи № 2-151/2007 року за адміністративним позовом до прокуратури м. Івано-Франківська в спосіб, яким вона булла поширена: шляхом звернення до суду із заявою про те, що пояснення представника прокуратури в частині, що стосується мнимого ненадходження відмовних матеріалів з суду до прокуратури є недостовірною фактично є вимогами про спростування недостовірної інформації, внаслідок поширення якої вчинено посягання на честь та гідність [PERSON] (про що ним безпосередньо вказано в позовній заяві (т. 1 а.с.134-142)). Відповідно до абзаців 3 та 4 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Відповідні пояснення представника Прокуратури міста Івано-Франківська, які позивач вважає недостовірними, були доказом у адміністративній справі та оцінювались судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами Кодексу адміністративного судочинства України встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Здійснення представництва сторони в судовому процесі є забезпеченням права цієї сторони процесу на участь в розгляді справи уповноваженої нею особи, а аналіз правомірності процесуальних дій представника і достовірності (правдивості) наданих ним пояснень входить до компетенції суду, який розглядає справу в рамках конкретного судового провадження у відповідності до процесуального закону. Під час розгляду судом справ №2а-327/2006, №2а-322/2006, №2-151/2007 прокуратура міста Івано-Франківська була відповідачем у вищевказаних справах, який відповідно до процесуального закону наділений тим же обсягом прав та обов'язків, що і сторона позивача. При розгляді справи, сторони надають пояснення, докази для обґрунтування своїх вимог або заперечень, а також вчинять всі інші дії, передбачені процесуальним законом. Суд при ухваленні рішення оцінює надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У адміністративних справах № №2а-322/2006 та №2-151/2007 винесені рішення, які набрали законної сили. Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Безпідставною є вимога позивача, щодо зобов'язання прокуратури міста спростувати, на його думку, недостовірну інформацію яка була надана при розгляді справи №2а-322/2006, що «нижчий» орган прокуратури має право повертати заяви громадян, що були направлені на розгляд з вищестоящого органу прокуратури. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування. підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Питання, що піднімались у зверненні позивача стосувались притягнення ;ь дисциплінарної відповідальності працівника прокуратури який на момент звернення [PERSON] працював в прокуратурі Івано-Франківської області. Відповідно до ст. 17 Дисциплінарного статуту прокуратури Україні:, дисциплінарне стягнення застосовується керівником органу прокуратури, уповноваженим приймати на роботу та звільняти з посади, на підставі рішення дисциплінарної комісії та оголошується наказом, з яким під розпис ознайомлюється притягнутий до відповідальності прокурорсько-слідчий працівник. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про прокуратуру», прокурорі Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя та інші прокурори (на правах обласних): призначають на посади і звільняють працівників, крім тих, яких призначив Генеральний прокурор України. Враховуючи вищевказане, повноваження щодо притягнення працівника прокуратури до дисциплінарної відповідальності належить прокурору Іван - Франківської області. Тому, прокуратурою міста правомірно направлено для розгляду прокуратуру Івано-Франківської області звернення [PERSON] з приводу. притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника прокуратури З приводу позовної вимоги позивача, щодо спростування прокуратуро: міста інформації про ненадходження відмовних матеріалів з суду до прокуратур, суд вважає за необхідне роз'яснити. Відповідно до ст. 236-2 КПК України (згідно редакції яка діяла на момент оскарження [PERSON] постанови про відмову в порушенні кримінальної; справи), суддя витребує матеріали, на підставі яких було відмовлень порушенні справи, знайомиться з ними і повідомляє прокурора та особу подана скаргу, про час її розгляду. В разі необхідності суддя заслуховує пояснення особи яка подала скаргу. При розгляді скарги ведеться протокол судового засідання. Розглянувши скаргу, суддя залежно від того, чи були при відмові у порушенні справи виконані вимоги статті 99 цього Кодексу, приймає одне з таких рішень: 1) скасовує постанову про відмову в порушенні справи і повергає матеріали для проведення додаткової перевірки. Тобто, твердження позивача що прокуратура зобов'язана була вжити заходів для повернення відмовного матеріали після розгляду скарги заявника на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, є безпідставними, оскільки законодавством не передбачено такого обов'язку. Стосовно позовних вимог про визнання, що прокуратурою м. Івано-Франківська протиправно вчинено вплив на суд при розгляді справ № 2-327/2006 року та 2-151/2007 року; визнання, що Прокуратурою м. Івано-Франківська, протиправно не виконано судове рішення та вчинено спробу його перегляду на підставах та у спосіб не передбачених законом, та допущено зловживання правами у справі № 2-327/2006 року. Судом при розгляді справи та при дослідженні доказів не встановлено фактів протиправного впливу Прокуратури м. Івано-Франківська при розгляді справ. Відповідно до ст. 185 КАС України, особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи та обов'язки мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково. Згідно ст. 170 КАС України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Той факт, що прокуратура міста Івано-Франківська звернулася із апеляційною скаргою та із заявою про роз'яснення рішення суду, не може розцінюватись як вплив на суд, оскільки прокуратура міста Івано-Франківська діяла в межах та на підставі закону. Разом з цим, позивачем не надано жодного належного доказу, яким він підтверджує факт вчинення прокуратурою вплив на суд. Отже, прокуратура м. Івано-Франківська скористалась своїм законним правом на апеляційне оскарження рішення суду та в подальшому його роз'яснення Тому позивач помилково прийшов до висновку, що прокуратурою міста вчинялись будь-які протиправні дії щодо перегляду рішення суду та його роз'яснення у невстановлений законом спосіб. Зловживання ж стороною своїми процесуальними правами під час розгляду адміністративної справи є предметом аналізу суду, який розглядає конкретну справу (в ході розгляду якої сторона допускає зловживання наданими їй процесуальними правами), та вирішується цим судом за допомогою передбачених статтями 268-272 Кодексу адміністративного судочинства України заходів процесуального примусу в межах даного провадження і не може бути предметом окремого судового розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо вимог позивача про зобов'язання визнати, що прокуратурою м. Івано-Франківська протиправно не надано інформацію згідно заяви від 20.03.2007 року та забов'язання надати вичерпну, достовірну інформацію, зазначену в заяві від 20.03.2007 року, то суд виходить з наступного. На момент подачі вказаного звернення між позивачем та прокуратурою міста Івано-Франківська існували відносини, які не регулювались положеннями Закону України «Про звернення громадян», а регулюються нормами Цивільного процесуального кодексу України, як до сторін у справі. Позивач звернувся до прокурора з вимогою про те, щоб прокуратурою міста Івано-Франківська, як стороною у адміністративних справах № 2а-273/2007 та 2-151/2007, було надано письмові пояснення, письмові відзиви чи заперечення. Однак, як відповідно до вимог ЦПК України та к і вимог КАС України, відповідач має право подавати свої заперечення відзиви, це не є обов'язком відповідача. Правовідносини, які виникли між [PERSON] та Прокуратурою міста Івано-Франківська щодо розгляду його заяви від 20 березня 2007 року, є публічно-правовими, оскільки в цих правовідносинах наявні всі ознаки публічно-правових відносин, зокрема, обов'язкова участь у цих відносинах суб'єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями (Прокуратура міста Івано-Франківська); підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень (про що свідчить можливість Відповідача, як суб'єкта владних повноважень, здійснюючи свої повноваження щодо розгляду заяви позивача, вирішувати питання про права та обов'язки особи, яка бере участь у відповідних правовідносинах (зокрема, щодо надання чи відмови в наданні відповідної запитуваної інформації); імперативність публічно-правових відносин (можливість виникнення та реалізації прав та обов'язків осіб в спірних правовідносинах, а також виконання владних повноважень відповідачем та порядок прийняття ним рішень чітко регламентована законом та здійснюється у спосіб та у випадках, визначених законом); та домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах. До того ж, Суд звертає увагу на те, що [PERSON] до позовної заяви додано Постанову Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2009 року у справі № 2а-16/2009, якою адміністративний позов [PERSON] до Прокуратури міста Івано-Франківська, треті особи: Державне казначейство України, Прокуратура Івано-Франківської області, про визнання фактів, зобов'язання до спростування та надання інформації відшкодування заподіяної цим матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо розгляду заяви [PERSON] від 20 березня 2007 року, адресованої прокурору м. Івано-Франківська; зобов'язано прокуратуру м. Івано-Франківська провести розгляд заяви [PERSON] в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» та про результати розгляду повідомити позивача; в решті вимог позову відмовлено; стягнуто з місцевого бюджету м. Івано-Франківська на користь позивача витрати по оплаті судового збору в сумі 3 грн. 40 коп. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року задоволено частково апеляційну скаргу [PERSON]: Постанову Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2009 року в частині вирішення позовних вимог про визнання фактів поширення прокуратурою м. Івано-Франківська недостовірної інформації під час розгляду адміністративних позовів, здійснення під час розгляду останніх впливу на суд, невиконання судових рішень та вчинення спроби перегляду рішення суду в неустановленому законом порядку, зловживання процесуальними правами під час розгляду судових справ, зобов'язання Прокуратуру м. Івано-Франківська спростувати недостовірну інформацію, надану під час розгляду судових справ, та виконати судове рішення, - скасовано та провадження у цій частині справи закрито; в решті постанову суду залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2012 року № К-21368/10 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а Постанову Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2009 року та Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року - залишено без змін. Таким чином, Суд звертає увагу на те, що з аналогічними вимогами про визнання протиправною бездіяльності Прокуратури міста Івано-Франківська та зобов'язання провести розгляд заяви [PERSON] від 20 березня 2007 року [PERSON] звертався до суду в порядку адміністративного судочинства, і вказані вимоги були задоволені Постановою Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2009 року у справі № 2а-16/2009, яка набрала законної сили (оскільки в цій частині її залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 березня 2012 року № К-21368/10). Крім того, Суд звертає увагу на те, що у випадку невиконання судового рішення в адміністративній справі, яке набрало законної сили, чинне законодавство України надає право особі, на користь якої його ухвалено, звертатися до суду, який ухвалив рішення, з відповідними заявами в порядку, визначеному статтею 267 Кодексу адміністративного судочинства України. До того ж, статтею 382 Кримінального кодексу України передбачено кримінальну відповідальність за невиконання судових рішень. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Крім того, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абзацах 3 - 5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції, яка відображена у рішеннях від 29 березня 2005 року у справі «Українська «Прес Група» проти України», від 5 травня 2011 року у справі «Редакція газети «Правое дело» та Штекель проти України», від 31 березня 2011 року у справі «Сірик проти України» та інших. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Враховуючи те, що позивачем не доведено суду те, що інформація поширена відповідачем у телепередачі порушує його особисті немайнові права та ділову репутацію, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимогах про слід відмовити. Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що доводи позивача про порушення його особистих немайнових прав не знайшли свого підтвердження, вимоги в частині відшкодування моральної шкоди та матеріальної шкоди також є безпідставними. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4, 5, 15, 17, 19 Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1ст.ст.34, 55,56,124 Конституції України, ст.23, ст. 277, ст.1167 ЦК України, ст. 170, 185 КАС України, ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», ч. 1 ст. 5, 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: dismissed