Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

22 лютого 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою № 21 по пров. Енергетичний, буд. 7 в м. Дніпропетровську шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та висилити його з даного житлового приміщення. В обґрунтування позову вказала, що вона на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 1994 року згідно з розпорядженням № 2904, посвідченого ВО «Південний машинобудівний завод» та зареєстрованого в ДМБТІ за № 63-п80 є власником ? частини квартири № 21, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Енергетичний, буд. 7. Також, згідно договору дарування ? частини квартири від 21 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 36, укладеного між нею та її матірю [PERSON] їй належить ? частини квартири № 21, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Енергетичний, буд. 7. Отже, вона в цілому є власником даної квартири. У казаній квартирі зареєстровані три особи: вона, її матір та колишній чоловік матері [PERSON] Фактично ж у квартирі проживає лише відповідач. Відповідач тривалий час не впускає її до квартири, у звязку з чим, вона була вимушена звернутися до ОВС. Зазначені обставини перешкоджають їй здійснювати будь-які дії щодо належного їй на праві власності майна. Відповідач є сторонньою особою для неї та перешкоджає їй користуватися і розпоряджатися квартирою. Враховуючи те, що попередній власник квартири втратив право користування спірною квартирою, продавши її, то автоматично попередній власник втратив право користування спірною квартирою, тому і колишні члени сімї попереднього власника теж втратили право користування даною квартирою, оскільки його право є похідним від права власника. Будь-яких договірних правовідносин між нею та відповідачем щодо надання останньому права проживання у квартирі немає. У звязку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не зявилася, але від її представника надійшла заява в якій просила справу розглядати без їхньої участі та задовольнити позов у повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа представник Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У \~відповідності \~до \~ч. 1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України, \~кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого \~цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09 березня 1994 року, видане згідно розпорядження № [NUMBER] «Південний машинобудівний завод»., яке зареєстровано в МБТІ за № 63п-80. У даному свідоцтві мається відмітка про те, що на підставі свідоцтва про право власності за законом виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 28 жовтня 1997 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4-2703, 1/4 частина квартири, яка належала [PERSON] перейшла у власність [PERSON] та згідно свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 01 липня 2014 року і зареєстрованого в реєстрі за № 5-753, 1/4 частина квартири, що належала [PERSON] перейшла у власність [PERSON] (а.с. 10-11). [PERSON] подарувала [PERSON] 3/4 частини квартири № 21, що розташована у будинку № 7 по пров. Енергетичний у м. Дніпропетровську, що підтверджується договором дарування частини квартири від 21 січня 2016 року, який зареєстровано в реєстрі за № 36 (а.с. 13). Відповідно \~до \~ч. 1 \~ст. \~317 \~ЦК \~України, \~власникові \~належать \~права \~володіння, \~користування \~та \~розпорядження \~своїм \~майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується , розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Судом встановлено, що відповідно до довідки про склад сімї та місце реєстрації № 1041 від 18 січня 2016 року, у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). На виконання запиту суду від 29 лютого 2016 року з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області надійшла відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно якої зазначено, що [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с. 18). Згідно з вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ч. 2 ст. 64 ЖК України, відповідач не відноситься до членів сімї власника будинку, тобто позивача. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Отже право члена сімї власника будинку користуватись житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сімї власника будинку на користування ним та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком (квартирою), оскільки є похідним від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири), на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. Частина 4 ст. 156 ЖК України\~передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім"ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Судом встановлено, що будь-яких договірних правовідносин між позивачем та відповідачем щодо надання останньому права проживання у квартирі немає. Давши належну оцінку цим обставинам, виходячи із вище зазначених норм права, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] повинен бути знятий з реєстраційного обліку підлягає із квартири [ADDRESS]. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України та ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадках порушення прав особи.\~\~\~\~ Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується вимог позивачки про виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS], то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено того факту, що відповідач дійсно на теперішній час проживає у спірній квартирі та чинить їй перешкоди. Крім того, як вбачається з позовної заяви позивачка посилається на той факт, що відповідач проживає у її квартирі а її не пускає, з приводу чого вона зверталася до ОВС, докази цього надає. Але згідно відповіді Дніпропетровського відділу поліцій Красногвардійського відділення поліції від 15.02.2016 року, зазначено, що неможливо встановити місцезнаходження особи на яку вона вказує. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial