Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

9 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що 16 серпня 2007 року уклав з Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - Банк) кредитний договір №ОД13/08/2007/840-К/116, за яким отримав від банку споживчий кредит в сумі 50 000 доларів США строком до 13 серпня 2024 року зі сплатою 12,49% річних за користування грошовими коштами для придбання садового будинку та земельної ділянки. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував наступним: - банк всупереч ст. 99 Конституції України і ст. 192 ЦК України видав йому кредит не в національній валюті України - гривні, а в доларах США; - на порушення вимог ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 р. №168, банк перед укладенням договору не повідомив його у письмовій формі про кредитні умови, не надав інформацію про вартість всіх сукупних послуг за кожним платіжним періодом, орієнтовану сукупну вартість кредиту, не роз`яснив йому про валютні ризики, не повідомив щодо методики для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання, не провів переддоговірної роботи перед укладенням договору, тобто ввів його в оману та використав недобросовісну підприємницьку практику; - банк запропонував йому дискримінаційні умови договору, які не містять паритетної відповідальності банку та суперечить положенням ст. 203 ЦК України. З наведених підстав, а також, що за час виконання умов кредитного договору він сплатив банку 71 203, 21 доларів США, позивач просив визнати недійсним кредитним договір та застосувати наслідки двосторонньої реституції. Представник позивача позов підтримав та просив справу розглянути без його участі. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, а тому справа розглянута судом за його відсутності, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Судом встановлено, що 16 серпня 2007 року позивач уклав з Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» кредитний договір №ОД13/08/2007/840-К/116, за яким отримав від банку кредит в сумі 50 000 доларів США строком до 13 серпня 2024 року зі сплатою 12,49% річних за користування грошовими коштами для придбання садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Згідно із ст. ст. 203,215,216 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Положеннями статей 626-628 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Колексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 203 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з тим, що банк всупереч ст. 99 Конституції України і ст. 192 ЦК України видав йому кредит не в національній валюті України - гривні, а в доларах США суд вважає безпідставними. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Банкам заборонено надавати споживчі кредити у іноземній валюті після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Оспорюваний кредитний договір сторони уклали 16.08.2007 р., тобто до набрання чинності зазначеним вище Законом. Не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним посилання позивача на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають у не наданні позичальнику повної письмової інформації про умови надання кредиту, загальну вартість кредиту, несправедливі положення кредитного договору та введення Банком в оману позичальника. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено надання перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідної письмової інформації. У разі ненадання вказаної інформації наступають наслідки, передбачені ст. ст. 15 і 23 цього Закону, а саме: - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - вимагати надання у прийнятно короткий строк, але не більше місяця, належної інформації. Якщо інформація в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. Позивач під час укладення кредитного договору ознайомився і погодився з умовами кредитування. Своїм підписом у кредитному договорі останній підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в Банку. У випадку ненадання необхідної інформації позивач мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про введення його банком в оману. Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли визнання недійсним положення зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, позивач послався тільки на істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін за угодою. Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо несправедливих умов договору про надання споживчого кредиту Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Позивач висловив згоду на отримання кредиту саме у іноземній валюті, у період із 4 вересня 2007 року до 6 травня 2018 року здійснював платежі на виконання умов кредитного договору у іноземній валюті на загальну суму 71203,21 доларів США, що підтверджено наданим позивачем розрахунком заборгованості. Лише у червні 2018 року ( тобто більш як через 10 років 8 місяців виконання умов договору) позичальник перестав виконувати взяті кредитні зобов`язання, а з позовом про визнання кредитного договору недійсним звернувся до суду лише у серпні 2019 року (через 12 років з дня укладення кредитного договору). Тобто при укладанні оспорюваного правочину було дотримано всі передбачені законом істотні умови, позивач був ознайомлений з усіма елементами договору, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі, що підтверджується фактом виконання умов укладеного кредитного договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, а тому задоволенню вони не підлягають. На підставі ст.ст.4,10-13,76-81,258-259,263-265,268,273 ЦПК України, ст. 99 Конституції України, ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 4,13,35,192,203,215,227,236,524,559,627,632,634 ЦК України, суд,-

Outcome: dismissed