Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „ Райффайзен Банк Аваль" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу У позовній заяві зазначив, що з 05.01.1995 року по 06.10.2016 року він працював у відповідача на посаді водія. Наказом адміністрації відповідача за №4394-К від 06.10.2016 року його звільнено з роботи з посади водія автотранспортних засобів управління адміністративного обслуговування Київського регіону департаменту розвитку нерухомості та управління внутрішньобанківськими послугами на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнено безпідставно з порушенням порядку, передбаченого ст.42 КЗпП України, оскільки адміністрацією відповідача при скороченні штату працівників із змінами в організації виробництва і праці він мав переважне право на залишення на роботі, у зв'язку з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Також засідання профспілкового комітету, яким було надано згоду на його звільнення було проведено з порушенням вимог законодавства. Посилаючись на зазначені обставини просив поновити його на роботі на посаді водія та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач позовні вимоги не визнав в зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначив, що звільнення відповідача відбулось з дотриманням вимог законодавства, оскільки позивач є не дисциплінованим водієм, допускав порушення правил дорожнього руху, з його вини був пошкоджений ввірений йому автомобіль, а тому позивач має нижчий рівень кваліфікації та продуктивності праці, ніж працівник, який був залишений на посаді. Тому підстав для задоволення позову не має. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Наказом №1-К від 05.01.1995р. [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія Вінницької філії Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», правонаступником якого є відповідач. Згідно з наказом №4394-К від 06.10.2016 року позивача було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (м. Вінниця) Управління адміністративного обслуговування Київського регіону департаменту розвитку нерухомості та управління внутрішньобанківськими послугами. Відповідно до вимог ст.42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають однакові посади. Згідно з штатним розписом станом на 1 жовтня 2016 року, затвердженого Постановою Правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» №П-183/2 від 30.09.16 р. в управлінні адміністративного обслуговування Київського регіону департаменту розвитку нерухомості та управління внутрішньобанківськими послугами налічувалось 5 штатних одиниць посад водіїв автотранспортних засобів. Позивач серед всіх працюючих на момент його звільнення працівників мав найбільший стаж роботи у відповідача (21 рік 9 місяців) та 31 рік спеціального стажу водія, водій 1 класу, що підтверджує його більш високий рівень кваліфікації та продуктивності праці, ніж у інших працівників. Та обставина, що категорію водія «Д» та «Е» позивач отримав 21.06.2007 р. в порівнянні з водієм [PERSON], який ці категорії отримав 29.12.2000 р., на переконання суду, не мають значення для вирішення справи, тому що на час скорочення ці водії мали 1 клас і дата присвоєння цього класу не впливає на кваліфікацію водія, та з урахуванням тієї обставини, що за водіями були закріплені легкові автомобілі, а транспортними засобами, які підпадають під категорії «Д» та «Е» за час роботи в банку вони не керували. Проте як було зазначено представником відповідача визначення рівня кваліфікації та продуктивності праці відбувалось лише для працівників з робочим місцем в м. Вінниця. Крім того не може бути визнані обґрунтованими посилання представника відповідача на те, що притягнення до адміністративної відповідальності позивача свідчить про його нижчий рівень кваліфікації. Також не знайшла свого підтвердження та обставина, що позивач був неодноразово притягнутий до адміністративної відповідальності. Безпідставним є посилання відповідача на те, що позивачем було пошкоджено автомобіль внаслідок власної недбалості, оскільки як вбачається з матеріалів справи пошкодження переднього скла автомобіля, яким керував [PERSON], відбулось за відсутності вини позивача при зустрічному роз»їзді з вантажними автомобілями. Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП 13.03.2014 р. не є дисциплінарним стягненням в розумінні положень КЗпП України. Натомість позивач неодноразово заохочувався за місцем роботи : нагороджений дипломом за виявлений високий професіоналізм, вагомий внесок у розвиток банку та з нагоди 10-ї річниці створення банку, в 2007 році премійований з нагоди 15-ї річниці створення банку, нагороджений відзнакою від 06.10.2013 р. у номінації «Заслужений працівник» за багаторічну роботу, відданість банку та з нагоди 19-ї річниці з дня створення Вінницької обласної дирекції. Згідно з положенням про Управління адміністративного обслуговування Київського регіону департаменту розвитку нерухомості та управління внутрішньобанківськими послугами метою створення якого є господарське забезпечення якісного та ефективного функціонування структурних підрозділів та працівників Київської регіональної дирекції та Центрального офісу Банку, робочі місця яких знаходяться у Вінницькій, Житомирській, Черкаській та Чернігівській областях (надалі - структурні підрозділи Київського регіону), а також відділень Банку в Вінницькій, Житомирській, Черкаській та Чернігівській областях (надалі - відділення) всі разом надалі - Київський регіон). За таких обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача з посади водія із зазначеної підстави, оскільки він мав переважне право на залишення на роботі на посаді водія у порівняні з іншими п'ятьма водіями у з зв'язку з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, тому що всі водії працювали в Управлінні адміністративного обслуговування Київського регіону департаменту розвитку нерухомості та управління внутрішньобанківськими послугами, а доказів про те, що в містах Вінниці, Житомирі, Чернігові та Черкасах створені структурні одиниці цього Управління відповідач до суду не подав. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як зазначено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р №9 з наступними змінами «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. З наказу адміністрації відповідача за №3095-к від 29 липня 2016 року вбачається, що позивача та інших водіїв в м. Вінниці [PERSON] та [PERSON] було попереджено про наступне звільнення у зв»язку із скороченням штату водіїв у порядку п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. За цим наказом адміністрацією відповідача було звільнено з посади позивача - водія [PERSON], з підстав, передбачених у наказі, однак [PERSON], який одержав попередження про наступне звільнення, також повинен був бути звільненим за цим наказом у зв'язку із скороченням штату працівників, не був звільнений і продовжує працювати на цій посаді по теперішній час. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що фактично адміністрацією відповідача не проводилося звільнення у зв'язку із скороченням штату працівників - водіїв, а тому відсутні правові підстави для розірвання трудового договору з позивачем з підстав п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved