Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

12.08.19 р. позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом. Просить стягнути з відповідача на його користь 81 439 грн та судові витрати у справі. Позов обгрунтований тим, що 18.07.07 р. між ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк»», правонаступником якого є відповідач, та ним було укладеного кредитний договір № 76 666 - CRED (далі - кредитний договір),за умовами якого йому було надано споживчий кредит в розмірі 6 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 17.07.09 р.. Ніяких інших кредитних договорів з Приватбанком він ніколи не укладав. Рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 04.12.09 р. у справі № 2 - 1 718 - 09 позов ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк»» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором було позов задоволено; стягнуто з нього на користь ЗАТ «Комерційний банк «Приватбанк»» заборгованість за кредитним договором в розмірі 29 542 грн за станом на 12.07.09 р., а також 295 грн, 02 коп. судового збору, 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи. На виконання вказаного вище судового рішення 17.02.10 р. було відкрито виконавче провадження (далі - ВП) - ВП № 17443685, що було закінчене 28.04.10 р.. У подальшому Заводським райсудом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було видано виконавчий лист (далі - в/л) від 29.11.10 р. № 2 - 4 294/10 про повторне стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 45 402 грн, 12 коп. яку борг. При цьому крім повторності стягнення мало місце нарахування банком процентів та неустойки після закінчення строку кредитування, що є фактом обману споживача. На виконання вказаного вище виконавчого листа було відкрите ВП за постановою від 16.08.11 р. № 28198138 про відкриття виконавчого провадження. Він через незнання права незаконне повторне стягнення не оскаржив і помилково сплатив вище зазначені 45 402 грн, 12 коп.. 20.08.15 р. ВП № 28198138 було закінчене повним виконанням. Незаконно стягнуту з нього відповідачем суму 45 402 грн, 12 коп. він не оспорює. У подальшому виконавчим написом від 09.09.17 р. приватного нотаріуса Дніпровського міськнотокругу Бондар І.М., що зареєстрований у реєстрі за № 8 614 (далі - виконавчий напис) запропоновано стягнути з нього на користь ПАТ «КБ «Приватбанк»» заборгованість в сумі 10 449 доларів США, 79 центів, що за курсом Нацбанку України за станом на 25.05.17 р. - 26, 266 118 грн за 1 долар США складає 274 475 грн, 42 коп. за тим самим кредитним договором за строк стягнення: 09 р., 10 міс., 07 днів. за період з 18.07.07 р. по 25.05.17 р.; витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 3 000 грн. На виконання виконавчого напису було відкрито ВП за постановою ст. державного виконавця Ковельського міськрайонного В ДВС ГТУЮ у Волинській області Кучера Д.А. від 16.01.18 р. про відкриття виконавчого провадження - ВП № 5554419. За цим виконавчим написом з нього було стягнуто суму як борг. Він має квитанції про сплату суми 40 719 грн, 50 коп.. Заявою від 03.04.18 р. № Е. VО.0.0.0.0./1 - 13 відповідач визнав, що заборгованість ним погашена у повному обсязі в сумі 277 475 грн, 42 коп.. Згодом він зрозумів, що відповідач його двічі ошукав: стягненням 45 402 грн, 12 коп., повторним позовом та стягненням втретє за виконавчим написом нотаріуса. Подавши заяву про вчинення виконавчого напису, відповідач приховав факти попереднього подвійного стягнення та реального отримання стягнутих коштів і надав нотаріусу фальшиві дані щодо існування і розміру боргу. Покликаючись на п. п. 6, 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у його редакції, чинній в період з 13.01.06 р. по 10.06.17 р., п. 1.4 кредитного договору, зазначає, що відповідач на момент звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не мав права повернення кредиту. Покликаючись на ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що 26.09.18 р. він звернувся до Ковельського міськрайсуду Волинської області з позовом до ПАТ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міськнотокругу Бондар І.М., третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог - Ковельськимй МРВ В ДВС ГТУЮ у Волинській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. За рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 15.01.19 р. у справі № 159/4 940/18 провадження № 2/159/88/19, що набрало законної сили 26.02.19 р., було визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Але по даний час незаконно отримані кошти відповідач добровільно йому не повернув. Покликаючись на ст. 230 ЦК України, зазначає, що відповідач повинен сплатити йому стягнуту з нього суму 40 719 грн, 50 коп. у подвійному розмірі, що складає 81 439 грн.. Просить позов задовольнити. За ухвалою суду від 15.08.19 р. було відкрито провадження у справі (а. с. 28). Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами надано відповідачеві. 09.09.19 р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (а. с. 51, 52), що надійшов до суду 24.09.19 р., у якому зазначено про повне невизнання позову. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що за доказами, наданими самим позивачем, в/л, на підставі якого було відкрито ВП № 17443685 про стягнення з позивача на користь банку заборгованості в сумі 29 542 грн за кредитним договором № 76 666 - Cred від 18.07.07 р., був повернутий суду у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна було б звернути стягнення. Постанови ж про відкриття і закінчення ВП № 28198138 не містять даних про те, що вони стосуються вказаного вище кредитного договору від 18.07.07 р.. ВП № 55544119 відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса і цей в/л виконаний не був, так як позивач добровільно погасив заборгованість за вказаним вище кредитним договором від 18.07.07 р. шляхом проведення реструктуризації заборгованості, у зв`язку з цим 28.03.18 р. було укладено додаткову угоду про реструктуризацію (далі - додаткова угода), що є чинною. Така угода про реструктуризацію укладена на підставі заяви позивача та погашення боргу в сумі 30 220 грн, сплати штрафів у розмірі 10 499 грн, 51 коп., а всього суми 40 719 грн, 51 коп.. Та обставина, що було добровільно погашено заборгованість, стверджується постановою В ДВС від 25.09.18 р. про закінчення ВП № 55544119. Вважає покликання позивача на положення ст. 230 ЦК України безпідставним. Просить у задоволенні позову відмовити. 28.10.19 р. до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив на позовну заяву (а. с. 67 - 69), що, однак, не містить доказів надіслання її представникові відповідача - адвокату, у якій зазначено, що доводи відзиву містять неправдиві вигадки, з ним подано незасвідчену копію фальшивого документа - додаткової угоди. Зазначає, що строк кредитування за кредитним договором сплив 05.08.09 р., тому додаткова угода сфальшована. Підписати її власноручно позивач не міг, так як за станом на 28.03.18 р. перебував за межами України. Просить позов задовольнити. У такій відповіді представник позивача [PERSON] також просить суд постановити окрему ухвалу, якою повідомити прокурора чи орган досудового розслідування про вчинене посадовими особами відповідача кримінальне правопорушення за обставинами справи, що наведені ним вище. У судове засідання позивач не з`явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив. Заяви про відкладення розгляду справи до суду не подав. У судовому засіданні представники позивача, кожен зокрема, позовні вимоги позивача підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] суду додатково пояснив, що позивач із банком укладав лише один кредитний договір. Йому про підписання позивачем заяви від 28.03.18 р. про проведення реструктуризації за кредитним договором і добровільну сплату суми боргу в розмірі 1 888, 75 дол. США, що є еквівалентним 30 220 грн, та штрафів розмірі 10 499 грн, 51 коп., не відомо. Весь борг за кредитним договором позивач виплатив у 2015 р.. Банк прагнув шахрайськими методами тричі стягнути борг. За виконавчим написом почалось виконання. Але банк, злякавшись, обмежився частиною суми та подав заяву про те, що більше претензій до позивача не має. Є постанова про закінчення ВП за виконавчим написом. Додаткова угода, заява від 28.03.18 р. є підробленою, цей договір є фіктивним. За ним було реструктуризовано неіснуючий борг. Сплату 28.03.18 р. 40 719 грн, 50 коп. провадила представник позивача [PERSON] за довіреністю. На цю дату позивач був за межами України. Рахунки для сплати цієї суми, ймовірніше, було надано у В ДВС. Однак підтвердити, що така сума була врахована В ДВС в ході виконання виконавчого напису, не може. Заяву позивача від 28.03.18 р. вважає сфальшованою. Саме цю суму, сплачену за 2 -ма вказаними вище квитанціями представником позивача 28.03.18 р., помножену на 2 з врахуванням положень ст. 230 ЦК України позивач і просить стягнути з відповідача. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сплату 28.03.18 р. суми 40 719 грн, 50 коп. (двома сумами: 30 220 грн, 10 499 грн, 51 коп.) провадила вона, так як їй сказали, що треба заплатити, так як її сина - позивача у справі - будуть розшукувати через Інтерпол, і їй за це треба буде платити. Вона прийшла до банку і з`ясовувала, що ще треба платити; надала документи про сплату боргу через виконавчу службу. У банку прийшли відомості, що борг сплачено. Однак їй сказали. що це є борг. Вона платила у присутності та за порадою юриста банку. Цей же юрист і надав ці два рахунки, на які вона платила. Будь - які заяви, додаткову угоду (документи) тоді вона не підписувала. Позивача тоді у м. Ковелі Волинської області не було, але вона діяла за дорученням від імені сина. Коли вона прийшла додому, то виявила, що сплатила цю суму на якусь картку. Позивач до неї за цю проплату претензій не має, однак запитував, за що вона сплатила цю суму. З приводу таких дій банку, які вона вважає шахрайськими, вона до поліції не зверталась. Через В ДВС з них було стягнуто 45 000 грн, було повідомлення банку про повну сплату. Позовна заява була підписана позивачем особисто. Просить позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат - у судовому засіданні позову не визнав, надав суду пояснення, аналогічні доводам, викладеним у відзиві відповідача на позовну заяву від 09.09.19 р.. Додатково зазначив, що перше судове рішення за 2009 р. виконаним не було. Було виконавче провадження було, однак, чи це було за рішенням суду за 2011 р., з нього не вбачається. Виконавчий напис звертався банком до виконання, але, фактично, не виконувався у зв`язку з позасудовим вирішенням спору - добровільною сплатою позивачем суми боргу. Така сплата була проведена не через державного виконавця і добровільно безпосередньо банку на поточний рахунок. При цьому значна частина боргу позивачеві банком була списана. Про те, що більше претензій до позивача немає, банк і надав відповідну заяву В ДВС. Була укладена додаткова угода, що є чинною. Хоча у додатковій угоді зазначено місцем її укладення м. Дніпро, але вона укладалась у м. Ковелі Волинської області, так як особа банківського працівника, яка її підписувала від імені банку, є працівником Ковельського відділення банку. Просить у задоволенні позову відмовити. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності позивача. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, що зібрані у справі, проаналізувавши доводи сторін та їх представників, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 18.07.07 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 76 666 - CRED (далі - кредитний договір) з додатком № 1 до нього (графік погашення кредиту і відсотків), за умовами якого позивачеві банком було надано споживчий кредит в розмірі 6 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 17.07.09 р. (а. с. 5 - 10). Кредитні кошти банком було перераховано на картковий рахунок позивача № [NUMBER] . Цей же рахунок є рахунком для перерахування позивачем як позичальником коштів банку відповідно до додатка до кредитного договору № 1. Для комісії відкрито рахунок № [NUMBER] . Ця обставина учасниками справи не оспорюється. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За копією рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 04.12.09 р. у справі № 2 - 1 718/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а. с. 11, 12), позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 29 542 грн. Позивачем не надано суду доказів набрання вказаним вище судовим рішення законної сили, однак суд враховує, що це рішення суду набрало законної сили 04.02.10 р., так як відповідно до копії даних із спецрозділу ВП № 174 436 85 (а. с. 13, 14), виконавчий лист (далі - в/л) від 04.02.10 р. у такій справі був виданий Ковельським міськрайсудом Волинської області. Такий в/л виконувався Ковельським МР В ДВС ГТУЮ у Волинській області з 15.02.10 р. на підставі заяви стягувача, однак, ВП було завершене поверненням в/л, так як у боржника відсутнє майно, на яке могло б бути звернене стягнення; 01.03.20 р. встановлено, що боржник вибув у Республіку Чехію. Разом з тим суд вважає доцільним зауважити, що борг, за яким було відкрито ВП з примусового виконання на підставі в/л, виданого Ковельським міськрайсудом Волинської області, виник за станом на 12.07.09 р. Хоча позивач не надав доказів того, що Заводським райсудом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було прийнято рішення про стягнення з нього заборгованості на користь банка за тим же кредитним договором повторно та попри існування рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області з цього ж питання, однак, вже в сумі 45 402 грн, 12 коп. із стягненням нарахованих банком процентів та неустойки та після закінчення строку кредитування, однак, суд враховує, що відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 281 981 38 від 16.08.11 р. (а. с. 15), таке було відкрито, дійсно, по виконанню в/л № 2 - 4 294/10, виданого 29.11.10 р. Заводським райсудом м. Дніпродзержинська про стягнення з [PERSON] на користь цього ж банка суми боргу 45 402 грн, 12 коп., на яке і покликається позивач. У цій копії постанови зазначено, що документ набрав чинності 16.08.11 р., заява банку про примусове виконання такого в/л подана 16.08.11 р.. Також рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 15.01.19 р. у справі № 159/4 940/18 провадження № 2/159/88/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міськнотокругу Бондар І.М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ковельський МР В ДВС ГТУЮ у Волинській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а. с. 24 - 26), що набрало законної сили 26.02.19 р., та на яке також покликається позивач, було встановлено, що Заводським райсудом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 29.11.10 р. у справі № 2 - 4 294/10 було прийнято рішення про часткове задоволення позову та стягнення з [PERSON] заборгованості на користь банка за тим же кредитним договором в сумі 45 402 грн, 15 коп.. Це ВП було закінчене, про що свідчить копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.08.15 р. (а. с. 16). У ній же зазначено, що заборгованість боржником сплачена у повному обсязі згідно з платіжними дорученнями, що є у матеріалах справи. Виконавчий збір та витрати стягнуті у повному обсязі. З покликанням на п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ВП закінчене. Припинено чинність арешту майна боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду. Дані про скасування такої постанови держвиконавця у розпорядженні суду відсутні. При цьому суд враховує, що підставою для закінчення ВП у даному випадку стало фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.8 ч. 1 ст. 49 на той час чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.99 р. N 606 - XIV у її редакції, чинній за станом на 20.08.15 р.). Разом з тим суд вважає доцільним зауважити, що доказів того, на яку саме дату виник борг, за яким проведено примусове стягнення на підставі в/л, сторонами та їх представниками суду не надано. Відповідно до копії виконавчого напису від 09.09.17 р. (а. с. 17), такий було видано нотаріусом і запропоновано стягнути з [PERSON] на користь цього ж банку за тим же кредитним договором на рахунок № [NUMBER] суму боргу 274 475 грн, 42 коп., що складається із: залишку заборгованості за кредитом; залишку заборгованості за відсотками, штрафу в розмірі 497, 61 доларів США, однак, за період з 18.07.07 р. по 25.05.17 р.. Хоча у виконавчому написі не зазначено врахування сум, сплачених позивачем як боржником в ході ВП № 281 981 38, однак, суд враховує, що за таким виконавчим написом з позивача мало бути стягнуто лише суми залишків по заборгованості, що свідчить про врахування банком сум, сплачених позивачем на його користь в ході ВП № 281 981 38. На користь такого висновку суду свідчить і копія виписки з рахунка позивача [PERSON] як боржника за станом на 25.05.17 р. (а. с.19). Як вбачається з копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.01.18 р. у ВП № 555 441 19, таке було відкрито за вказаним вище виконавчим написом. Однак відповідно до копії рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 15.01.19 р. у справі № 159/4 940/18 провадження № 2/159/88/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міськнотокругу Бондар І.М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ковельський МР В ДВС ГТУЮ у Волинській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (а. с. 24 - 26), що набрало законної сили 26.02.19 р., позов було задоволено частково та вказаний вище виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. При розгляді судом вказаного вище спору було встановлено, що при поданні нотаріусу заяви про видачу виконавчого напису банк, разом з тим, не надав нотаріусу будь - яких документів, що надали б нотаріусу підстави до видачі виконавчого напису поза загальним строком позовної давності; нотаріусом не було враховано рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 04.12.09 р. у справі № 2 - 1 718/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішення Заводського райсуду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29.11.10 р. у справі № 2 - 4 294/10 про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь цього ж банка за тим же кредитним договором в сумі 45 402 грн, 15 коп.. Однак не вказане вище рішення суду від 15.01.19 р. стало підставою для закінчення ВП № 555 441 19, що було відкрито на виконання виконавчого напису. Це ВП було закінчене 25.09.18 р., про що свідчить копія постанови про закінчення виконавчого провадження (а. с. 59). У ній зазначено, що згідно з повідомлення стягувача від 03.04.18 р. № E/VO.0.0.0.0ю/1 - 13, борг в сумі 277 475 грн, 72 коп. боржником погашений у повному обсязі. Виконавчий збір та витрати ВП виділено у окреме ВП. З покликанням на п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», ВП закінчене. Дані про скасування такої постанови держвиконавця у розпорядженні суду відсутні. При цьому суд враховує, що підставою для закінчення ВП у даному випадку стало фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п. 9 ч. 1 ст. 39 у її редакції чинного нині Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.16 р. N 1 404 - VIII, за станом на 25.09.18 р.), хоча всі учасники справи не заперечують, що підставою для закінчення ВП стала заява банку від 03.04.18 р. про відсутність заборгованості у позивача перед ним. Таким чином ВП по виконанню виконавчого напису було закінчене держвиконавцем до закладення позивачем до суду позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та вирішення такого спору судом. Дійсно, 03.04.18 р. банком було адресовано В ДВС Ковельського МРУЮ лист № E/VO.0.0.0.0/1 - 13, що наданий суду позивачем, з приводу ВП № 555 441 19, у якому було зазначено, що за станом на 03.04.18 р. заборгованість боржника перед банком за виконавчим написом № 8 614 погашена у повному обсязі та відсутня. Оскільки такий лист надано суду позивачем, то суд вважає, що позивачеві відомо про таку причину закінчення ВП № 555 441 19. На цей же лист покликається і представник відповідача - адвокат, зазначаючи, що після погашення позивачем частини існуючого за станом на 28.03.18 р., значна частка якого була банком списана, постала підстава для закінчення ВП без виконання, тому у цьому ВП ніякі суми на виконання виконавчого напису з позивача на користь банка не стягувались. При цьому представник відповідача - адвокат покликається також на укладення 28.03.18 р. сторонами додаткової угоди № 1 до кредитного договору № SAMDN № 230 000 150 290 95 від 18.07.07 р. з додатком № 1 до неї (а. с. 54 - 57), за якою сторони узгодили заборгованість за договором за станом на 28.03.18 р. в сумі 10 722, 79 доларів, що є еквівалентним сумі 282 076 грн, 61 коп.; зменшили суму заборгованості до 49 685 грн, 97 коп.. Для виконання такої додаткової угоди банк відкрив позичальникові рахунок № 290 950 201 650 74. Представник відповідача - адвокат надав суду копію заяви позивача від 28.03.18 р., адресованої банку, про відновлення чинності правовідносин сторін за кредитним договором, укладення з ним додаткової угоди, оплати ним заборгованості в сумі 1 888, 75 доларів США, що є еквівалентною сумі 30 220 грн, з остаточним терміном погашення 28.03.18 р. та з погашенням ним штрафу в сумі 10 499 грн, 51 коп., як такої, що передувала укладенню додаткової угоди від 28.03.18 р.. Як стверджується копіями 2 - х квитанцій від 28.03.18 р., наданих суду позивачем, оригінали яких було оглянуто судом у судовому засіданні, дійсно, позивачем 28.03.18 р. виконано умови додаткової угоди викладених у його заяві від 28.03.20 р. пропозицій та сплачено банку штраф в сумі 10 499 грн, 51 коп.; 30 220 грн. Представники позивача, заперечуючи укладення позивачем такої додаткової угоди, як і написання вказаної вище заяви від 28.03.18 р., разом з тим не заперечили, що на дату здійснення проплат, що підтверджуються вказаними вище двома квитанціями, до банку звернулась представник позивача [PERSON], яка, з`ясовуючи, чому у В ДВС знову мається ВП щодо її сина, на пропозицію працівника банку сплатила на пропоновані останнім рахунки за 2 - ма квитанціями від 28.03.18 р. суми: 10 499 грн, 51 коп.; 30 220 грн, діючи за довіреністю позивача як його представник та прагнучи допомогти йому уникнути претензій за борговими претензіями банку. Суд враховує, що додаткова угода, сторонами у якій зазначені сторони справи, на даний час не оспорена та є чинною, та, крім цього, і виконаною проведенням оплати сум, відповідних умовам додаткової угоди від 28.03.18 р. представником позивача та добровільно і з відома позивача. За таких обставин суд вважає, що не є принципово важливим для розгляду цього спору те, чи перебував за станом на 28.03.18 р. позивач на теренах України, чи ні, так як у правовідносинах з банком він користався можливістю мати свого представника за довіреностями, про що остання і ствердила в суді. При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 237 - 239 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як зазначено у ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Тому вчинення представником позивача проплат від імені останнього за вказаними вище двома квитанціями від 28.03.18 р., безумовно, правомірно було сприйнято банком як виконання умов додаткової угоди. Доказів протилежного представниками позивача суду не надано. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed