Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

03.11.2014 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 1981р. до 02.10.2014р. він проживав однією сімєю, як чоловік і дружина, зі [PERSON], однак їх шлюб не був офіційно зареєстрований. Як вказує позивач, вони були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, вели спільне господарство, проживаючи разом у будинку по вул.М.Фортус, 205-а, у м.Херсоні та не перебували у іншому зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони за спільні кошти здійснили будівництво вказаного житлового будинку та інших споруд. Згідно акту прийняття домоволодіння в експлуатацію від 13.02.2004 р., новостворене майно було оформлено на [PERSON], його дружину. Також позивач зазначає, що з 1989 р. він був зареєстрований [INFO] ([PERSON],88/4) у м.Херсоні, але фактично проживав з дружиною у будинку по вул.М.Фортус, 205-а, у м.Херсоні, де зареєструвався 07.04.2007 р. 02.10.2014 р. [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина на будинок, спадкоємцями якого є відповідачі: доньки та син померлої. Позивач вказує, що спірне домоволодіння було створено в період сумісного проживання його та [PERSON], як подружжя, за сумісні кошти, а тому встановлення факту його проживання однією сімєю зі [PERSON] та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя має значення для належного оформлення спадщини. На підставі вищевикладеного, позивач просить встановити факт його проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON], в період часу з 1981 року по 02 жовтня 2014 року; визнати домоволодіння, розташоване по вул.М.Фортус, 205-а, у м.Херсоні, яке розташоване на земельній ділянці площею 0,033 га спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], яка померла 02 жовтня 2014 року; визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 0,033 га по вул.М.Фортус, 205-а у м.Херсоні. В судовому засіданні позивач та його представник, за договором [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що його довіритель є дочкою померлої та особою, з ініціативи якої позивач в 2007 році зареєструвався в будинку, оскільки йому ніде було проживати. З приводу стосунків померлої із [PERSON] зазначив, що вони ніколи не проживали однією сімєю, не вели спільний побут та не мали спільний бюджет. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснили, що є дітьми померлої, а тому достеменно знають, що ніяких шлюбних відносин між їхньою матірю та позивачем не було. [PERSON], на їх думку, проживав за однією адресою із [PERSON], але в різних приміщеннях, оскільки вона його пожаліла через відсутність у нього свого житла та дозволила оселитись у літній кухні. Представники відповідачів, за довіреністю [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях проти позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 02.10.2014 року відділом державної РАЦС реєстраційної служби Комсомольського РУЮ у м.Херсоні, 02.10.2014 року померла [PERSON], про що було зроблено відповідний актовий запис № 422. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на\~житловий будинок № 205-а по вул.М.Фортус в м.Херсоні, який належав останній на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії САА №474626, виданого виконкомом Комсомольської районної ради в м.Херсоні 16.02.2004 р., на підставі рішення виконкому Комсомольської районної ради від 13.02.2004 р. №25 «Про індивідуальне житлове будівництво», замість свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок №222 від 14.12.1988 р. За відміткою у паспорті позивача [PERSON], [INFO], останній з 05.12.1989 р. був зареєстрований за адресою: [INFO], після чого був знятий з місця вказаної реєстрації. З огляду на домову книгу для прописки громадян, проживаючих [INFO], вул.М.Фортус, м.Херсона, вбачається, що [PERSON], [INFO], зазначена зареєстрованою та постійно проживаючою за даною адресою з 18.04.1989 р., що також вбачається із копії її паспорту, а [PERSON], [INFO], зареєстрований та постійно проживає за вказаною адресою з 07.04.2007 р. Відповідно до довідки № 161, виданої квартальним комітетом №2 м.Херсона 14.10.2014 р., [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: вул.М.Фортус, №205-а, та [PERSON] до дня смерті 02.10.2014 р., проживали разом та вели спільне господарство 33 роки (будівництво та ремонт будинку робили сумісно). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши покази свідків, приходить до висновку, що вимоги позивача щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на майно, як частку в спільній сумісній власності подружжя, не підлягають задоволенню. Так, як на правову підставу для задоволення позову позивач посилався на норми ст.ст.60, 61, 74 СК України. Обґрунтовуючи свої вимоги під час судового розгляду позивач та його представник зазначали, що спірне майно є обєктом права спільної сумісної власності з тих підстав, що померла та [PERSON] проживали разом як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет з 1981 року по 2 жовтня 2014 року. На підтвердження наведених позивачем обставин та за його клопотанням в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зазначили, що [PERSON] разом зі [PERSON] біля 30 років назад познайомились та стали проживати однією сімєю, були повязані спільним побутом, вели спільне господарство, піклувались один про одного, будували та проживали разом у будинку по вул.М.Фортус, 205-а у м.Херсоні. Крім цього, на підтвердження спільного проживання [PERSON] із позивачем, останнім було надано у якості доказів листи особистого характеру та святкові листівки, датовані з 1992 року та адресовані як до [PERSON] так і до [PERSON] Також на підтвердження ведення спільного бюджету позивачем та [PERSON], [PERSON] було долучено до матеріалів справи квитанції та ордери, датовані з 1987 року, із зазначенням його прізвища, як замовника будівельних матеріалів та платника. Ними ж позивач обґрунтовував ту обставину, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось за рахунок спільних коштів подружжя. Однак, з досліджених матеріалів справи та матеріалів інвентарної справи вбачається, що домоволодіння за адресою: м.Херсон, вул.М.Фортус, 205-а було збудовано до 2004 року, що не оспорювалось учасниками процесу. Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності СК України до 1 січня 2004 року. До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а тому підстави для задоволення позовних вимог та встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу в період з 1981 року по 2 жовтня 2014 року відсутні. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вимоги ж про визнання часткової власності на домоволодіння за позивачем, останнім не ставились. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 та ст.256 ЦПК України, роз'яснень, викладених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що має юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. При наявності спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження встановлення факту і вирішення спору про право розглядається у позовному провадженні. З урахуванням наведеного не підлягають задоволенню й вимоги про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу в період з 1 січня 2004 року, оскільки встановлення такого факту не породжує ніяких юридичних наслідків для позивача в межах предявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed