Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного між ним та відповідачем 01 травня 2010р. та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №383, та про відшкодування 20 000грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що через сімейні обставини та тимчасові фінансові труднощі в 2008 році було укладено «джентльменський договір» з відповідачем [PERSON], за яким сім'я позивача передала останньому частину сімейного бізнесу - власність на Пансіонат «Золотий Лев» в смт. Брюховичі. В 2009 р. фінансове становище сім'ї позивача покращилося, вони вирішили повернути собі право власності на приміщення, що відносилися до їх сімейного бізнесу. Восени 2009 р. було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] частку в розмірі 50% статутного капіталу ТзОВ «Пансіонат «[PERSON]». Згодом було досягнуто домовленості про укладення 01.05.2010р. договору купівлі-продажу другої частки приміщень сімейного бізнесу. До укладення договору [PERSON] нічого не повідомляв про те, що має намір встановити певні вимоги для укладення даного договору. 01 травня 2010 року [PERSON] та його дружина [PERSON] повідомили, що вказаний договір купівлі-продажу частки буде оформлено за умови оплати їм 150 000 доларів США. Вони стали примушувати позивача до підписання договору позики на вказану суму. Даний договір укладений ним під впливом насильства з боку відповідача та його дружини [PERSON], під психічним тиском та впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних умовах, рішення стосовно укладення даного договору позики не було вільним і не відповідало внутрішній волі позивача. Його було поставлено в безвихідну ситуацію, оскільки він знав, що в разі не підписання договору позики він втратить весь сімейний бізнес, можливість приватизувати земельну ділянку, на котрій знаходиться родовий маєток та сімейний бізнес і стане банкрутом. Фактично він жодних коштів від відповідача не отримував. В той же час договір позики є укладеним з моменту фактичної передачі грошей. Позивач [PERSON] також покликався на ті обставини, що на час укладення договору був відсутній дозвіл органу опіки та піклування, а такий мав бути отриманий, оскільки позивач є батьком двох малолітніх дітей. Крім того, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат», договір позики посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], яка перебуває в трудових відносинах з дружиною відповідача - [PERSON] Крім того вказує, що у зв'язку з укладенням оскаржуваного договору йому завдано душевних страждань, він знаходиться в стані морального пригнічення та дискомфорту, погіршився стан його здоров'я, йому докучають постійні головні та серцеві болі, погіршилася атмосфера в сімї, через дії відповідача він втратив багато вигідних пропозицій, оскільки люди почали ставитися до нього з пересторогою, перестали йому довіряти, відтак погіршилися справи і і його трудовій діяльності та страждає його бізнес. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-1501/2011, яке залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2012 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2012 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 01 травня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 383, відшкодування 20 000 грн. моральної шкоди відмовлено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2015 року заяву [PERSON] про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року за нововиявленими обставинами задоволено, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю покликаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Додатково пояснив, що з тих підстав, що відповідач - [PERSON] мав не врегульовані грошові відносини з [PERSON] - батьком позивача, а саме впродовж 2007-2010 років відповідач передавав [PERSON] грошові кошти, про що робив записи у своєму блокноті. Договір позики 01 травня 2010 року мав бути укладений між відповідачем та [PERSON], однак не був укладений з об'єктивних причин - через відсутність дружини [PERSON] - [PERSON], яка в цей час перебувала за кордоном і не могла надати в нотаріуса згоду своєму чоловіку на укладення договору позики. Договір позики було укладено позивачем лише формально. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Просять у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, підтримавши свої письмові пояснення щодо позову. Просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] проти позову заперечила, підтримавши письмові заперечення на позов. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи, а тому суд вважає, що розгляд справи слід провести у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 01.05.2010р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 1188000грн., що за курсом НБУ становило 150000 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів до 01.09.2010р. Даний договір позики був укладений [PERSON] зі згоди дружини [PERSON] Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за №383. Крім того, 01.05.2010р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства, за яким [PERSON] зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати [PERSON] у власність частку в розмірі 50% статутного капіталу ТзОВ «Пансіонат «[PERSON]», а [PERSON] зобов'язався прийняти цю частку і здійснити її оплату. Продаж частки вчинено за 150000грн., які сплачені до підписання договору. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за №380. В обґрунтування вимог про визнання недійсним договору позики позивач та його представник покликаються на норми ст.ст.203,215,231,233 ЦК України. При цьому, виходячи зі ст.231 ЦК України, зазначають, що волевиявлення позивача на укладення договору позики не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Його примусили до підписання договору, оскільки в разі не підписання цього договору він втратить можливість приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться родовий маєток та сімейний бізнес і стане банкротом. Також покликаються на ст.233 ЦК України і стверджують, що оскаржуваний правочин вчинений позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, а саме зі страху втратити сімейний бізнес. У п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. У п.23 цієї ж Постанови зазначається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. В судовому засіданні позивач пояснив, що з приводу неправомірних дій відповідача він 14.04.2011р. звертався в правоохоронні органи і на підставі його звернення порушено кримінальну справу за фактом примушування до укладення цивільно-правових зобов'язань. Крім того судом встановлено, що [PERSON] передавав грошові кошти батькові позивача - [PERSON], і відносини позики існували між цими особами. Договір позики не було укладено між [PERSON] та [PERSON] через відсутність 01 травня 2010 року [PERSON], яка перебувала за кордоном і не могла надати згоду на укладення [PERSON] договору позики. Допитана в якості свідка в судовому засіданні, [PERSON] дала показання про те, що в час укладення між її сином - [PERSON] і відповідачем [PERSON] договору позики, вона знаходилась за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки. [PERSON] жодних справ і відносин з [PERSON] не мав. Якійсь відносини з [PERSON] міг мати лише її чоловік - [PERSON] Перебування [PERSON] за кордоном в час укладення договору позики від 01 травня 2010 року підтверджується також наданою копією закордонного паспорта. Крім того, ця обставина визнана стороною відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у нього були не вирішені фінансові питання з [PERSON], останній вимагав повернення йому позичених раніше коштів. Між [PERSON] та [PERSON] відбулась зустріч, на якій вони домовились оформити в нотаріуса договір позики, в якому зафіксувати існуючий борг. Договір позики мав підписувати як позичальник свідок - [PERSON] В цей самий день, 01 травня 2010 року мав бути оформлений і договір за яким на [PERSON] мали перейти корпоративні права в розмірі 50% в ТОВ «Пансіонат «[PERSON]». Однак свідок [PERSON] не міг в цей день укласти договір позики з [PERSON] через відсутність дружини - [PERSON] Оскільки відповідач з [PERSON] погрожували, що не повернуть частку в Санаторії «Золотий Лев», [PERSON] був змушений підписати договір, за яким ніби-то позичив у [PERSON] 150 000 доларів. Щоб не втратити майно Санаторію «Золотий Лев» про підписання договору позики [PERSON] в кінці просив і свідок. Про те, що він був винен грошові кошти [PERSON], свідок своєму сину - [PERSON] не розповідав. Допитана як свідок в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що 01 травня 2010 року приїхала в нотаріальну контору разом з чоловіком - позивачем з метою надати згоду чоловіку на укладення договору купівлі-продажу частки в ТОВ «Санаторій «[PERSON]». В нотаріальній конторі перебувала з чоловіком, грошових коштів від [PERSON] її чоловік [PERSON] не отримував. Жодних фінансових стосунків з [PERSON] її чоловік [PERSON] не мав, а такі були у її свекра - [PERSON] Які саме стосунки [PERSON] мав із [PERSON], свідок не знає. В нотаріуса [PERSON] почав змушувати [PERSON] підписати договір позики. Про це ж попросив його пізніше і свекор - [PERSON] Таким чином, на думку суду, позичальником за договором позики є не [PERSON], як вказано в договорі позики, а [PERSON], який фактично отримував грошові кошти від відповідача у позику. Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Аналізуючи зазначені вище правові норми та виходячи з правових позицій Пленуму ВС України можна зробити висновок про те, що грошові кошти, які є предметом договору позики, були одержані не [PERSON] та позичальником цих коштів є [PERSON], який їх отримував частинами протягом 2007-2010 років, а відтак договір позики між [PERSON] та [PERSON] від 01 травня 2010 року слід визнати недійсним. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак, на думку суду, позивачем доведено недодержання вимог ч.1,3 та 6 ст.203 ЦК України при укладенні договору позики 01.05.2010р. та вчинення цього правочину під впливом насильства, тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. У відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 9 Постанови "Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 - розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 20000 грн., суд вважає, що у даній позовні вимозі слід відмовити за безпідставністю, оскільки суду не представлено жодних доказів на підтвердження такої. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Outcome: dismissed