Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ЛМР, КП «Редакція газети ЛМР «Ратуша» про виплату заборгованості по заробітній платі при звільненні, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. З 5 грудня 2005 року він працював у редакції Львівської газети «Ратуша», однак у звязку із виходом на пенсію був звільнений 28 грудня 2015 року. Проте, вважає, що роботодавцем не було проведено з ним повного розрахунку при звільненні, зокрема не виплачено грошові кошти на оздоровлення; грошові кошти за пять днів додаткової відпустки, як особі прирівняній до держслужбовця, що має стаж понад 10 років; грошові кошти по доплаті за ранги держслужбовця у відповідності до вимог Закону України «Про підтримку журналістів комунальних та державних ЗМІ», та надбавку за вислугу років. У звязку із цим просить суд зобовязати відповідачів виплатити належні йому недоплачені при звільненні грошові кошти в розмірі 15\~000 грн., провести індексацію втрачених доходів за усі періоди невиплаченої йому заробітної плати, зобовязати відповідача провести відрахування до пенсійного фонду. 07 листопада 2017 року позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь 113\~297 грн. заборгованості по заробітній платі; зобовязати бухгалтерію відповідача провести індексацію сум невиплаченої заробітної плати згідно чинного законодавства; зобовязати відповідачів провести відрахування до Пенсійного фонду від суми недоплаченої заробітної плати у відповідності до часу її невиплати з урахуванням індексу інфляції; виплатити суми невиплаченої заробітної плати позивачу в місячний строк з часу набрання рішенням законної сили. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 11 жовтня 2016 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 24 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Додатково надав пояснення про те, що при звільненні з посади заступника редактора Львівської газети „Ратуша" від 28 грудня 2015 року, йому були частково нараховані гроші за невикористану відпуску. При виплаті грошей на відпуску згідно чинного законодавства держслужбовці та особи прирівняні до них мають право на отримання оплати на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Згідно наданій відповідачем КП «Редакція газети ЛМР «Ратуша» довідці про зарплату за грудень 2015 року - гроші на оздоровлення позвачу не виплачувалися. Тим не менше, гроші на оздоровлення, як одноразова виплата, всім іншим працівникам в грудіні 2015 року були виплачені, що підтверджує наявність на підприємстві коштів для цієї категорії виплат. Посилання відповідача КП «Редакція газети ЛМР «Ратуша» на відсутність заяви позивача про виплату суми на оздоровлення, як причину не виплати грошей на оздоровлення - є безпідставним. На підприємстві не було прийнято подавати заяви про доплату на оздоровлення у двох примірниках, а тому відповідач таку заяву позивача просто не долучив до матеріалів справи. Крім того, стверджує, що відповідач не виплатив належних коштів позивачу при наданні щорічної відпуски, яка згідно законодавства повинна бути збільшена, як для держслужбовців (прирівняних до них осіб) по досягненні 10 річного стажу, на 10 робочих днів. Також, відповідачем незаконно встановлено оклад позивача в грудні 2005 року нижчим від гаранотованого державою мінімуму у розмірі 332 грн. Згідно діючого на час спірних трудових відносин законодавства, оклад не може бути нижче гарантованого державою мінімуму, що також відображено в єдиній тарифній сітці окладів, яка не передбачала у 2005 році оклади нижче встановленого державою мінімуму згідно ст. 95 КЗпПУ. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, і на підставі частини 3\~ст.131 Цивільного процесуального кодексу України\~суд вважає, що вони не зявився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Однак, суд бере до уваги письмові заперечення та пояснення надані представниками відповідачі у попередніх судових засіданнях. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 грудня 2015 року позивача [PERSON] звільнено з посади заступника редактора КП «Редакція газети ЛМР «Ратуша» у звязку із виходом на пенсію, на підставі заяви [PERSON], про що редактором [PERSON] винесено наказ №107 від 2 грудня 2015 року. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Роботодавці надають матеріальну допомогу на оздоровлення найчастіше разом з основною безперервною частиною щорічної основної відпустки, яка становить не менше 14 календарних днів. Право на щорічну основну відпустку мають усі працівники, яка надається пропорційно до відпрацьованого часу із збереженням працівникові на її період місця роботи та заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникові на підставі його заяви або у відповідності з графіком відпусток і оформляється наказом (розпорядженням) про надання відпустки. Заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівник може написати, як одночасно із заявою на надання відпустки, так і окремо. Документальне оформлення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, її нарахування, оподаткування залежать від деяких критеріїв та умов виплати. Є два варіанти подання матеріальної допомоги на оздоровлення - добровільне і обов'язкове. Обов'язкове надання - оформляється наказом керівника, якщо виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена у колективному договорі або законодавством. Добровільне надання, якщо виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не передбачена в обов'язковому порядку, її надання оформляється на підставі заяви працівника. У разі наявності фінансових ресурсів і позитивного рішення про надання такої допомоги видається відповідний наказ керівника. Розмір матеріальної допомоги на оздоровлення залежить, перш за все, від фінансових можливостей роботодавця. Як встановлено матеріалами справи, позивач при використанні відпустки із заявою про виплату йому розміру матеріальної допомоги на оздоровлення до роботодавця не звертався, а відтак його позовна вимога про виплату коштів на оздоровлення є безпідставною та не підлягає до задоволення. Крім того, не відповідають фактичним обставинам справи покликання [PERSON] на те, що він був журналістом КП «Редакція газети «Ратуша», адже як вбачається із копії трудової книжки АВ №410929 (а.с.3-4), останній перебував на посаді заступника редактора з творчих питань вказаної вище газети. Поряд з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про виплату йому грошей за додаткову відпустку у розмірі пяти днів, як особі прирівняній до держслужбовця, що має стаж роботи понад 10 років, оскільки [PERSON] використав максимальний розмір відпустки обумовлений колективним договором (а.с.88-93), тобто 36 календарних днів та отримав усі виплати повязані із використаною відпусткою при звільненні, у день звільнення, що підтверджуються наданими у процесі розгляду справи представником відповідача документами. У відповідності до вимог ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Постановою Кабінету міністрів України №377 від 15.03.1999 року «Про реалізацію статей 14 і 16 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) встановлено порядок оплати праці журналістів державних і комунальних засобів масової інформації, які прирівнюються до посад керівних працівників, спеціалістів апарату відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування та порядок обчислення стажу роботи для встановлення щомісячної надбавки за вислугу років і призначення пенсії журналістам державних і комунальних засобів масової інформації та державних інформаційних агент. Зміст вказаної постанови свідчить про те, що журналісти державних та комунальних засобів масової інформації прирівнюються до державних службовців лише в частині умов та порядку оплати праці та нарахування пенсій, однак не є посадовими особами органу місцевого самоврядування чи державним службовцем, а відтак, на них не поширюють свою дію Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та Закон України «Про державну службу». Окрім того, посада заступника редактора з творчих питань прирівнюється до посади держслужбовця 13 рангу, доплата за який становить 55 грн. у відповідності до вимог ст.ст.14, 15 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції чинні на час звільнення позивача 28.12.2015 року). Вказане підтверджується листом-відповіддю заступника начальника Головного управління держпраці у Львівській області [PERSON] №2657/3/15-04. Також, на думку суду, не підлягає до задоволення вимога позивача стосовно невиплати надбавки за вислугу років, оскільки відповідно до постанови Кабінету міністрів України №377 від 15.03.1999 року «Про реалізацію статей 14 і 16 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), позивачу надбавка за вислугу років нараховувалася та виплачувалася, в розмірі 10 % при наявності стажу роботи понад 3 роки; 15% при наявності стажу понад 5 років; 20 % - стажу 10 років, згідно додатку до вказаної вище постанови. Поряд з тим, на підставі акту перевірки фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2012 року по 31.07.2014 рік «Комунального підприємства редакція газети ради Львівської міської «Ратуша» від 16.09.2014 року №2103/18 департаментом «Адміністрація міського голови» управління контролю та аудиту, було виявлено безпідставно нараховану одноразову преміальну винагороду позивачу, за залучення коштів за друк передвиборчих матеріалів у розмірі 20% від залученої суми, за період жовтень листопад 2012 року в розмірі 54850 грн., та у травні 2014 року у розмірі 19900 грн. (а.с. 76-83). Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог [PERSON]. Натомість, представником відповідача у судовому засіданні наведено достатні докази, що підтверджують проведення розрахунку з позивачем під час його звільнення у повному обсязі. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку. Позовна вимога [PERSON] стосується порушення відповідачем оплати праці при звільненні працівника, а відтак, не обмежується будь-яким строком.

Outcome: dismissed