Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 18.07.1997 року по 12.12.2006 року, у шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO]. З моменту розлучення відповідач не приймав ніякої участі у вихованні та утриманні їх дитини, в результаті чого вона змушена була звернутися до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх малолітньої доньки. 15.05.2013 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено рішення у справі № 759/3426/13-ц, яким було присуджено стягнення з відповідача аліментних платежів на утримання їх малолітньої дитини у розмірі 800 гривень. На сьогоднішній день окрім почтових переказів зазначеної суми на утримання дитини відповідач ніяким чином не приймає участь у житті дитини, взагалі навіть не телефонує і не відвідує. Вона, як мати, має можливість відправляти її доньку на відпочинок за кордон, в тому числі в шкільні оплачувані екскурсії в різні країни. На сьогоднішній день донька не може виїхати за кордон лише по тій причині, що з боку відповідача - її батька немає жодної реакції на її письмові звернення до нього з проханням надати офіційний дозвіл на виїзд за кордон. Більше того, в результаті їх виїздів за місцем реєстрації відповідача вони встановили, що він на сьогодні навіть не мешкає за місцем своєї реєстрації. У зв'язку із цим 28.09.2015 року вона звернулася з відповідною заявою до Святошинського РУ ГУ МВС України у м. Києві, яка була внесена до ЄРДР за № 12015100080009629. На даний час досудове розслідування щодо встановлення місця знаходження відповідача триває. Вказує, що через те, що її донька не може отримати дозвіл свого батька на її виїзд за кордон, вона втратила можливість відпочинку за кордоном у вигляді екскурсії до Угорщини на осінніх канікулах 2015 року. Враховуючи те, що на сьогоднішній день у її доньки є можливість виїхати на відпочинок за кордон в Туреччину з 11.03. по 14.03.2016; з 20.03. по 28.03.2016 - у Німеччину та Францію - шкільна екскурсія; з 30.04. по 10.05.2016 року у Росію; 08.07. по 20.07.2016 у Албанію та з 25.08. по 03.09.2016 у Туреччину та Іспанію, оформлення виїзних документів та візових дозволів займає чималий час і потребує завчасного подання усіх супутних поїздці документів та здійснення проплат. У зв'язку із викладеними обставинами позивачка просила винести рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі та дозволити виїзд [PERSON] за кордон без дозволу її батька [PERSON] у 2016 році у такі країни: у Туреччину з 11.03. по 14.03.2016; у Німеччину та Францію - шкільна екскурсія з 20.03. по 28.03.2016; у Росію з 30.04. по 10.05.2016; у Албанію з 08.07. по 20.07.2016 та з 25.08. по 03.09.2016 у Туреччину та Іспанію. Позивачка [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій просила слухати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ірпінської міської ради в судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутності, позов підтримує повністю, заперечень немає. У зв'язку із цим суд, враховуючи письмову заяву позивача, вважав за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] року, її батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві 13 квітня 2002 року. Встановлено, що 12 грудня 2006 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва. Також встановлено, що позивачка [PERSON] зверталася до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою від 28.09.2015 року про те, що в вересні 2014 року вона втратила зв'язок з колишнім чоловіком [PERSON], [INFO] та по теперішній час його місце знаходження невідоме, яку внесено до ЄРДР № 12015100080009629 від 28.09.2015 року з попередньою кваліфікацію ч.1 ст. 115 КК України та їй видана довідка № 51/9629 від 28.09.2015 року про те, що на даний час досудове розслідування триває та вживаються всі необхідні заходи для встановлення місця знаходження [PERSON] Наведені обставини підтверджуються поясненнями сторін, матеріалами справи. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Виїзд з України на постійне проживання дітей віком від 14 до 18 років може бути здійснено лише за їх згодою, оформленою письмово і нотаріально засвідченою. За видачу проїзного документа дитини державне мито не справляється. У відповідності до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Суд вважає, що в зв'язку із тим, що в судовому засіданні встановлено, що батько дитини не надає свого дозволу на виїзд дитини за кордон, згідно довідки № 51/9629 від 28.09.2015 року, виданої Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві місце знаходження [PERSON] невідоме, а тому, враховуючи інтереси дитини, є передбачені законом підстави для надання дозволу позивачці без згоди батька дитини [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої громадянки України [PERSON], [INFO] за межі України у Росію з 30.04. по 10.05.2016; у Албанію з 08.07. по 20.07.2016 та з 25.08. по 03.09.2016 у Туреччину та Іспанію, задовольнивши в цій частині позов. Що стосується позовних вимог позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька у Туреччину з 11.03. по 14.03.2016; у Німеччину та Францію - шкільна екскурсія з 20.03. по 28.03.2016 року, суд вважає, що враховуючи те, що на час розгляду справи закінчився зазначений термін на виїзд дитини у ці країни, слід відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в цій частині. Таким чином суд задовольняє заявлений позов частково. На підставі ст. ст. 16, 291, 313 ЦК України, ст. ст. 1, 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" ,

Outcome: partial