Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

В квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог визнати за ним право власності на житловий будинок « А-1» , розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 57 кв.м., житловою площею 26,00 кв.м., що складається з коридору площею 7,5 кв.м., котельної площею 8,6 кв.м., кузні площею 6,8 кв.м., трьох житлових кімнат площею 13,5 кв.м.,6.3 кв.м.,6.2 кв.м., передпокою площею 8,1 кв.м. та господарських будівель та споруд, а саме: прибудови «а», площею 11,5 кв.м., прибудову «а1» площею 8,5 кв.м., тамбуру « а2» площею 8,1 кв.м.,сарай «Б» площею 16,8 кв.м., сарай «В» площею 16,9 кв.м., сарай «Г» площею 5,9 кв.м., сарай «Д» площею 19,9 кв.м., сарай «Е» площею 11,6 кв.м.,гараж « Ж» площею 20,6 кв.м., вбиральню «З» площею 2,9 кв.м., сарай « Л» площею 9 кв.м., погріб « М» площею 15,5 кв.м., колодязь «к» та паркан № 1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову позивач вказує, що [INFO] померла його мати [PERSON] , якій на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення народного суду 1-ої ділянки м. Ізюма від 18.12.1946 року № 898. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, постійно проживав разом з матір`ю та був зареєстрований у спірному будинку. Після смерті матері залишився мешкати в спадковому будинку, сплачував комунальні послуги, робив поточний та капітальний ремонт будинку, а тому фактично вступив у право управління та володіння спадковим майно, у відповідності до ст. 549 ЦК України 1963 року. Оформити спадщину у нотаріальній конторі позивач не має змоги, оскільки у нього відсутній правовстановлючий документ на спірний будинок. Представник позивача надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача надав суду письмову про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Суд встановив, що [PERSON] померла [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місті Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області зроблено відповідний актовий запис за № 532 та повторно10 травня 2017 року видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач [PERSON] є сином померлої, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим 26 квітня 2017 року Ізюмським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с.5). Із архівної копії вироку від 18 грудня 1946 року у справі за позовом [PERSON] про встановлення права власності на будинок вбачається, що будинок [ADDRESS] був збудований [PERSON] та її чоловіком, який загинув під час війни. Цим же вироком за [PERSON] визнано право власності на будинок, який розташований за адресою [ADDRESS] ( а.с.15). Будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] був присвоєн номер [NUMBER] відповідно до рішення Испонительного комитета Изюмского городского Совета депутатов трудящихся Харьковской области Украинской ССР ( російською мовою) від 02 жовтня 1968 року № 328, що підтверджується архівною випискою від 20.06.2018 року за № 01-54/649 ( а.с.14). Відповідно до довідки від 14.09.2017 року виданою Головою квартального комітету № 25 вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] з 40-х років разом з матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті [PERSON] проживає в будинку зі своєю родиною ( а.с.7). Листом від 25 жовтня 2017 року за № 2425/02-17 Ізюмська державна нотаріальна контора повідомила позивачу, що після смерті його матері , [PERSON] , яка померла [INFO] , видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості, так як у нього відсутній правостановлючий документ на вказаний житловий будинок ( а.с.66). Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК України), законами України "Про нотаріат", &quot;Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Проте, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР (абз. 15, 16 п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] і відповідно спадщина відкрилась до 01 липня 2003 року, то до спірних правовідносин належить застосовувати вимоги ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дій повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач на день відкриття спадщини (13 листопада 1978 ) проживав та був зареєстрований разом зі своєю матір`ю [PERSON] (спадкодавцем) за адресою: [ADDRESS] , по даний час користується вищезазначеним будинком, а отже фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Порядок та підстави видачі свідоцтва про право на спадщину регулюються законодавством, що діє на момент його видачі, а саме ЦК України, Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (далі - Порядок № 296/5). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Вимогами частин 6-8 статті 67 Закону України "Про нотаріат" визначено, що свідоцтво про право на спадщину на майно видається спадкоємцям на підставі правовстановлюючих документів. Відповідно до пп. 4.12, п. 4 Глави 10 розділу II Порядку № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписам ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зважаючи на те, що позивач спадщину після померлої [PERSON] прийняв у встановленому законом порядку, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд вважає, що позов є законним та обґрунтованим, а отже підлягає задоволенню.

Outcome: approved