Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

05.08.2020 позивач [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить визнати угоду з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , який є по теперішній час місцем реєстрації малолітньої дитини [PERSON] , [INFO], № 24856 від 15.11.2019, видану приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю. без дозволу Органів опіки недійсною та застосувати наслідки недійсного правочину. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що 15.11.2019 на підставі Угоди купівлі-продажу № 24856 виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю., було продано житловий будинок з надвірними будівлями (садиба) за адресою [ADDRESS] . Цей будинок є місцем реєстрації малолітньої дитини [PERSON] , [INFO], який був зареєстрований за місцем реєстрації його батька [PERSON] . Вказує, що зняти дитину з реєстрації за місцем проживання можна лише в разі перереєстрації її за новою адресою. Відповідно до норм закону, нові умови проживання не повинні бути гірше попередніх, інакше держорган повинен відмовити у проведенні процедури. 23.10.2019 позивач зверталась до Департаменту служб у справах дітей м.Харкова та 20.11.2019 отримала відповідь в якій було зазначено, що до ООП стосовно продажу будинку або зміни реєстрації дитини звернень не було. В червні 2020 року позивач дізналась, що запис про реєстрацію дитини [PERSON] [INFO] відсутній в Реєстрі територіальної громади м.Харкова, а будинок набув нових власників. Звернувшись на Гарячу лінію з приводу актуалізації реєстрації отримала довідку, реєстрація [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджена з 09.11.2010 по теперішній час. [PERSON] повторно звернулась до Департаменту служб у справах дітей м.Харкова із запитом, чи приймались рішення з приводу надання дозволу на продаж будинку (садиби) за адресою [ADDRESS] та (або) здійснення іншого правочину на протязі 2019-2020 років та отримала відповідь про те, що таких дозволів за адресою [ADDRESS] не надавалось, тобто звернень від [PERSON] та (або) [PERSON] не було. Таким чином, позивач вказує, що в результаті продажу нерухомого майна за адресою [ADDRESS] мали місце порушення прав малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] Вказує, що [PERSON] та [PERSON] розуміли незаконність своїх дій, робили їх з умислом, не дивлячись на наслідки та збитки для дитини. На підставі викладеного, позивач звернулась до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом сформовано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - відповідача у справі та 07.08.2020 отримано відповідну довідку. Ухвалою суду від 10.08.2020 відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Позовну заяву [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків (а.с.28-29). На виконання вказаної ухвали 20.08.2020 [PERSON] подала до суду заяву про виправлення недоліків позовної заяви (а.с.31). Ухвалою суду від 25.08.2020 залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, зобов`язано надати до суду висновок щодо позовних вимог позивача [PERSON] та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання (а.с.61-62). 23.09.2020 адвокатом Скородєловим С.В., який діє в інтересах відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с.83-84). Так, представник просить відмовити [PERSON] яай діє в інтересах малолітнього [PERSON] - [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсною угоди з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . При цьому посилається на те, що обґрунтовуючи недійсність правочину позивач зазначила, що дозвіл департамент у справах дітей про продаж будинку за адресою [ADDRESS] не надавав, тобто звернень від [PERSON] та [PERSON] не було, наполягає що в результаті продажу спірного мало місце порушення прав малолітньої дитини [PERSON] [INFO], та посилається на положення статті 203 пункт 1, 3, 5, 6 ЦК України, вважає що угода була здійснена під впливом обману з умислом на це, та цілеспрямованим введенням покупців та посадових осіб в оману щодо фактів які впливають на укладення угоди, на відміну від покупців - [PERSON] та [PERSON] знали про наявність певних обставин реєстрації малолітньої дитини будинку і про те, що покупець, якби він володів цією інформацією не вступив у правовідносини не вигідні для нього. Обман продавців був так само в тому, що продавець приховала обставини які могли перешкодити здійсненню угоди. Батьком дитини [PERSON] та його матір`ю бабцею дитини [PERSON] було приховано, що в будинку зареєстрований неповнолітній, вони свідомо приховала цю обставину не звернувшись до органів опіки. Пішли на обман покупця і інформація про наявність зареєстрованої малолітньої дитини вплинула б на укладення угоди, зробила її неможливим без участі опікунської ради і мати дитини, що дало б можливість в повній мірі на законних підставах дотримати інтереси і права неповнолітньої дитини. Представник зазначив, що [PERSON] не є стороною в договорі купівлі-продажу буднику [ADDRESS] . За умовами зазначеного договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав спірний будинок. Право власності на згаданий будинок [PERSON] зареєстрував 15.11.2019 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. [PERSON] був зареєстрований в спірному будинку і знявся з реєстраційного обліку одразу після його продажу. Права його сина [PERSON] в ніякому разі не порушені, так як в спірному будинку він ніколи не проживав, він проживає разом з матір`ю [PERSON] , шлюб між ними розірвано і він сплачує аліменти на утримання сина за рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова, з невідомих йому причин - [PERSON] не бажає реєструвати сина за місцем свого помешкання. Дробишев [PERSON] фактично проживає з матір`ю в м. Південний та навчається в Південному ліцеї. Вказує, що права власності на будинок або частину спірного будинку у [PERSON] не було і [PERSON] мала право на продаж майна яке належить їй на праві приватної власності, а малолітній [PERSON] мав право лише на проживання у спірному будинку, до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу [PERSON] , хоча в ньому і не мешкав ніколи. Враховуючи, що права та інтереси малолітнього [PERSON] вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Також, 23.09.2020 адвокатом Скородєловим С.В., який діє в інтересах відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с.93-96). Так, представник просить відмовити [PERSON] яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] - [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсною угоди з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . При цьому посилається на те, що 15.11.2019 [PERSON] продала [PERSON] будинок за адресою [ADDRESS] . За умовами зазначеного договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав спірний будинок та 15.11.2019 зареєстрував право власності у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Як зазначено в позові, [PERSON] є бабою малолітнього [PERSON] - [PERSON] , не є його опікуном, в спірному будинку він не проживав, його особистих речей в будинку немає, проживає він з матір`ю [PERSON] яка отримує аліменти на його утримання з батька - [PERSON] , тому на її онука не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. Підстави викладені в позовній заяві, а саме посилання на нікчемність договору купівлі-продажу будинку, є необгрунтованим. Вказує, що малолітній [PERSON] мав право лише на проживання у спірному будинку, хоча в ньому і не мешкав ніколи, до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу [PERSON] . Враховуючи, що права та інтереси малолітнього [PERSON] вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. 06.10.2020 позивачем [PERSON] подано до суду заперечення на відзив з поясненнями до позовної заяви (а.с.97, 98-106). Ухвалою суду від 27.10.2020 за клопотанням позивача залучено [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідача (а.с.116). 05.11.2020 адвокатом Скородєловим С.В., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.120-123). Так, представник просить відмовити [PERSON] яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] - [PERSON] в задоволенні позову про визнання недійсною угоди з продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . При цьому посилається на те, що 15.11.2019 [PERSON] продала [PERSON] будинок за адресою [ADDRESS] . За умовами договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав спірний будинок. Право власності на згаданий будинок [PERSON] зареєстрував 15.11.2019 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Як зазначено в позові, [PERSON] є бабою малолітнього [PERSON] - [PERSON] , не є його опікуном, в спірному будинку він не проживав, його особистих речей в будинку немає, проживає він з матір`ю [PERSON] , яка отримує аліменти на його утримання з батька - [PERSON] , тому на її онука не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. Підстави викладені в позовній заяві, а саме посилання на нікчемність договору купівлі-продажу будинку є необгрунтованими. Малолітній [PERSON] мав право лише на проживання у спірному будинку, тому що за цією адресою був зареєстрований його батько, хоча в ньому і не мешкав ніколи, до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу [PERSON] . Враховуючи, що права та інтереси малолітнього [PERSON] вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Крім того, під час подачі позову про стягнення аліментів з батька дитини [PERSON] - [PERSON] надала суду докази, що вона та її син [PERSON] фактично проживають за адресою [ADDRESS] де і оплачують комунальні послуги, цей факт було підтверджено депутатом Південноміської ради. На підставі цієї довідки і було стягнуто аліменти на утримання дитини на користь матері. Зазначена обставина свідчить про те, що під час укладення спірного договору права [PERSON] ніяким чином порушені не були. Під час розгляду справи [PERSON] 10.09.2020 звернувся з заявою щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , в зв`язку з чим останнього знято з місця проживання за адресою [ADDRESS] . 11.11.2020 позивачем [PERSON] подано до суду пояснення до позовної заяви (а.с.147-155). 16.11.2020 до суду надійшли пояснення представника Департаменту служб у справах дітей по суті справи (а.с.167-168). Представник вказує, що громадянка [PERSON] повідомила, що її малолітиій син [PERSON] був незаконно знятий з реєстрації за місцем проживання його батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також з порушенням законодавства відбувся продаж житлового будику за вищевказаною адресою, право користування яким належало її сину. При перевірці фактів, викладених в заяві, встановлено, що батько дитини, [PERSON] , або інші власники будинку до Департаменту служб в період з 01.01.2011 по 01.07.2020 за наданням дозволу на відчуження житлового будинку [ADDRESS] , право на користування яким належить малолітньому [PERSON] , не звертались. Виконавчим комітетом Харківської міської ради в період з 2011 року по теперішній час рішення про ндання дозволу на продаж або здійснення іншого правочину відносно вказаного житлового будинку не приймалось, про що [PERSON] було повідомлено. Таким чином, орган опіки та піклування просить прийняти рішення в інтересах дитини. Ухвалою суду від 17.12.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.174-175). 29.01.2021 позивачем подано до суду заяву, відповідно до якої просить вважати вірним ім`я відповідача [PERSON] , замість [PERSON] (а.с.192). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав, викладених у позові, просила про її задоволення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що її онук в спірному будинку ніколи не проживав, та відмсутні перешкоди у його реєстрації за місцем реєстрації батька чи матері. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що при придбанні спірного будинку він з"ясовував чи проживала дитина. Представник відповідачів - адвокат Скородєлов С.В. у судовому засіданні підтримав відповідачів, з підстав, викладених у поданих запереченнях, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлявся. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, до суду подано заяву про слухання справи за відсутності представника органу опіки та піклування та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини. Відповідно до положень ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 27 серпня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 27.08.2010 зроблено відповідний актовий запис за №375, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.43). [INFO] народився [PERSON] , про що в Книзі реєстрації народжень 29.10.2010 зроблено відповідний актовий запис за №703, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.40). Батьками дитини записано [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 18.03.2013 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.42). [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 09.11.2010 (а.с.58). Відповідно до довідки №668 від 09.11.2010, виданої [PERSON] , в тім, що він дійсно прописаний та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з ним мешкають: [PERSON] , [INFO] , (син), [PERSON] , [INFO], (мати, володілець) та [PERSON] , [INFO], (сестра) (а.с.57). З 24.12.2019 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.107). 10.09.2019 депутатом Південноміської ради [PERSON] складено акт за зверненням [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] про те, що вона та її син [PERSON] , [INFO], фактично проживають за адресою: [ADDRESS] та сплачують комунальні послуги (а.с.131). 15.11.2019 [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) уклали Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №24856 (а.с.124-125). 15.11.2019 [PERSON] зареєстрував право власності на вказаний житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.126). Відповідно до умов Договору, Продавець передав у власність, а Покупець прийняв і оплатив відповідно до умов цього Договору належний Продавцю на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 8 Договору визначено, що Продавець стверджує, що внаслідок продажу житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати за законом чи договором, а також стверджує, що будь-яких малолітніх, неповнолітніх дітей, які б користувалися відчужуваним житловим будинком, а також таких, що не втратили право на користування ним немає. Згідно з відповіддю Служби у справах дітей по Кивському району Департаменту служб у справах дітей від 20.11.2019 №03-22/1554/19, виконавчим комітетом Харківської міської ради не приймалось рішення про надання дозволу на продаж, або іншого правочину відносно житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] до Департаменту служб з даним питанням не звертався (а.с.46-47). Відповідно до листа від 10.09.2020 за підписом головного спеціаліста відділу реєстрації місця проживання Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, 10.09.2020 було прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] за заявою [PERSON] , у зв`язку з відчуженням житлового будинку та припиненням у [PERSON] підстав на право користування житловим приміщенням (а.с.129). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до статей 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Зі змісту частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-232цс16. В ході судового розгляду встановлено та сторонами не заперечується, що [PERSON] є бабою малолітнього [PERSON] - [PERSON] , не є його опікуном, а тому на неї не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. За таких обставин, помилковим є посилання [PERSON] на нікчемність договору купівлі - продажу житлового будинку. Щодо наявності правових підстав для недійсності правочину. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Як судом зазначено та встановлено, [PERSON] не є одним із батьків малолітнього [PERSON] , який не проживав, як член сім`ї власника у спірному житловому будинку, тому для укладення [PERSON] оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку згоди органу опіки і піклування не потребувалося. Аналогічних праоввих висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.03.2019 по справі №1612/2343/12. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Таким чином, малолітній [PERSON] мав право лише на проживання у спірному житлоовму будинку до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу [PERSON] з [PERSON] . Тому, суд приходить до висновку, що права та інтереси малолітнього [PERSON] вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Слід зазначити, що [PERSON] має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, які мають зареєстроване місце проживання а тому його житлові права відчуженням житлового будинку, що належав його бабі, не порушені. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх необгрунтованістю. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 10.08.2020 [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судвого рішення у справі. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд стягує з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved