Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із вказаним вище позовом. Посилався на те, що в 2013 році, після смерті своєї матері, він успадкував належний їй житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 19.05.2018 року його було затримано працівниками поліції за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. Ухвалою Сокирянського районного суду в справі №722/678/18 від 21.05.2018 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Чернівецька установа виконання покарань (№33)». Під час обрання судом запобіжного заходу в залі суду була присутня його донька [PERSON] та її чоловік [PERSON] , які знаючи, що санкція статті 187 КК України, за якою йому було оголошено підозру, передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, запропонували підписати довіреність, в якій він дає право своєму зятю [PERSON] укласти договір дарування та подарувати від його імені своїй дружині, яка є його донькою, житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] . Враховуючи те, що він перебував у стані страху та розпачу, оскільки міг потрапити до місць позбавлення волі та позбутись належного йому на праві приватної власності майна, а саме житла, яке отримане у спадок від матері, відповідач та його дружина цим скористались та вмовили працівників поліції, які в той час виконували ухвалу суду та перевозили його до СІЗО, заїхати до нотаріальної контори приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. В приміщенні нотаріальної контори він швидко підписав довіреність, яку не мав змоги навіть прочитати. Вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області в справі №722/1124/18 від 18.10.2018 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України і призначено покарання у виді одного року позбавлення волі. Повернувшись з місць позбавлення волі, 18.06.2019 року він дізнався, що відповідач та його дружина хочуть продати будинок, чим порушать його права. Вважає, що відповідач, скориставшись його пригніченим станом, ввів його в оману, внаслідок чого він підписав оспорювану довіреність та втратив право на належне йому майно. Окрім цього позивач вважає, що нотаріус Твердушкін Р.Д. знав, що в момент підписання довіреності, він перебував під слідством, а тому не мав права посвідчувати такий правочин. Посилаючись на норми статей 230, 232, 233 ЦК України, просив визнати недійсною довіреність на представництво інтересів від 21.05.2018 року за реєстраційним №1002, посвідчену приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав та пояснив суду, що після вчинення злочину та затримання його працівниками поліції його було доставлено до Сокирянського районного суду для обрання міри запобіжного заходу. В той день він був в пригніченому стані, оскільки донька та працівники поліції йому повідомили, що санкція статті, яка йому інкримінується, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна. Коли він перебував в залі суду до нього підійшов відповідач [PERSON] , який є його зятем, та сказав йому, що він домовився з нотаріусом про підписання довіреності на розпорядження належним йому будинком, інакше не уникнути його конфіскації. Він погодився на цю пропозицію, однак лише з тією метою, щоб донька та її дитина там зареєструвалася, що в подальшому було би перешкодою для його конфіскації. Приїхавши з працівниками поліції до нотаріуса [PERSON] , якого він давно знає, останній роз`яснив йому його права і наслідки укладення договору доручення, зокрема повідомив, що маючи довіреність його зять може розпорядитися будинком на власний розсуд. Після цього нотаріус прочитав йому довіреність та дав на підпис. При цьому, будь-яких документів, в тому числі паспорт громадянина України, нотаріусу він не надавав, оскільки їх у нього не було. В момент підписання довіреності в приміщенні перебував він, його зять відповідач [PERSON] , двоє працівників поліції та нотаріус. Будь-якого тиску на нього ніхто з присутніх не вчиняв. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили у їх задоволенні відмовити. При цьому, відповідач повідомив, що ще до вчинення позивачем злочину, останній обіцяв подарувати один з належних йому будинків своїй доньці [PERSON] , оскільки остання займалась їх переоформленням в порядку спадкування. 21.05.2018 року під час перебування [PERSON] в приміщенні Сокирянського районного суду перед судовим засіданням, останній сам його закликав на розмову і попросив його та доньку піти до нотаріуса домовитись про посвідчення довіреності на розпорядження належним йому будинком. В подальшому, позивач без будь-якого тиску в приміщенні нотаріальної контори підписав на його ім`я довіреність для укладення договору дарування належного йому будинку з [PERSON] , що ним і було зроблено. Третя особа приватний нотаріус Твердушкін Р.Д. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та зазначив, що з позивачем [PERSON] знайомий більше 25 років. Після смерті його матері, в 2014 році він заводив та вів спадкову справу. В 2018 році [PERSON] ще раз звернувся до нього, щоб закінчити процес оформлення спадщини, оскільки у нього не було всієї суми для здійснення розрахунку за надані нотаріальні послуги, тоді він приходив з своєю донькою [PERSON] 21.05.2018 року до нього звернулась донька [PERSON] [PERSON] і повідомила йому, що її батько вчинив злочин, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. [PERSON] також повідомила, що батько обіцяв їй подарувати належний йому будинок, однак через вчинення злочину його можуть конфіскувати, у зв`язку з чим запитала чи може він посвідчити довіреність на розпорядження вказаним майном. При цьому зазначила, що обов`язковим пунктом довіреності має бути зобов`язання зареєструватися в будинку їй та її сину. Коли працівниками поліції був доставлений позивач [PERSON] , він чітко усвідомлював, що останній затриманий, підозрюється у скоєнні злочину, а тому може перебувати в стані неусвідомлення значення вчинюваних ним дій. Тому, після зустрічі з позивачем, він декілька раз пересвідчився чи усвідомлює [PERSON] значення своїх дій, і переконавшись в цьому, розпочав процедуру оформлення довіреності. [PERSON] перебував в кайданках, однак був спокійний та чітко все усвідомлював. Будь-яких підстав відмовити [PERSON] у здійсненні нотаріальних дій, у відповідності до ст.49 Закону України «Про нотаріат», у нього не було. Надавши [PERSON] для ознайомлення текс довіреності, він запитав де його паспорт громадянина України, хоча необхідні йому копії містяться в архівних справах. Оскільки паспорта громадянина України у [PERSON] не було, його донька [PERSON] пішла за ним, принісши його хвилин через 10-15. Після цього, він посвідчив довіреність та зареєстрував її в реєстрі. Згодом, десь через тиждень, він посвідчив укладений між відповідачем [PERSON] та [PERSON] договір дарування житла, тобто відповідач виконав повноваження, надані йому довірителем. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що її батько позивач [PERSON] успадкував після смерті свої матері два житлових будинки. Через деякий час вони з батьком домовилися, що вона здійснить оформлення спадщини за власні кошти, а батько за це подарує їй один з будинків. Згодом, вони звернулися до приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. для оформлення спадщини. Проте, 21.05.2018 року до неї зателефонувала мама та повідомила що її батька затримала поліція у зв`язку із вчиненням ним злочину. Приїхавши з чоловіком до райвідділу поліції, вона зустрілася з своїм батьком, який перебуваючи в поліцейському авто, почав просити її про допомогу та сказав, що їй необхідно піти до нотаріуса [PERSON] , якого він давно знає, щоб останній посвідчив довіреність на розпорядження належного йому майна, адже санкція статті, яка йому інкримінується, передбачає його конфіскацію. Коли працівники поліції привезли до нотаріуса її батька, останній спочатку хотів зробити довіреність саме на неї, проте нотаріус роз`яснив йому, що в такому разі вона не зможе оформити договір дарування, фактично подарувавши будинок сама собі. В подальшому, нотаріус детально роз`яснив [PERSON] зміст довіреності, її наслідки та запитав де його паспорт. Оскільки паспорта у нього не було, вона пішла до райвідділу де взяла його у слідчого. Принісши до нотаріуса паспорт, останній зробив з нього ксерокопію та дав довіреність на підпис батькові. Батько перечитав довіреність та підписав її. При цьому, він був в спокійному стані, будь-якого тиску на нього ніхто не вчиняв. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] будь-яких пояснень, що стосуються обставин справи та мають значення для їх встановлення, суду не надав. Заслухавши думку учасників судового процесу, показання свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено, що 21.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір доручення, за результатом чого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Твердушкіним Р.Д., була посвідчена довіреність [PERSON] , [INFO] , на уповноваження [PERSON] , подарувати на умовах за його розсудом, належний [PERSON] на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , його доньці [PERSON] 29.05.2018 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Твердушкіним Р.Д. 21.05.2018 року за реєстровим №1002, та [PERSON] укладеного договір дарування житлового будинку, за яким дарувальник подарував, а обдарований прийняв в дар належний [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] . Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частиною третьою статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. В ухвалі Верховного Суду України від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Такі правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.08.2020 року в справі № 638/2324/14-ц. Так, в ході розгляду даної справи, зокрема з пояснень сторін та показань свідка [PERSON] судом встановлено, що позивач [PERSON] , маючи на меті уникнути додаткового покарання за вчинений ним злочин у виді конфіскації належного йому майна, а саме спірного житлового будинку, шляхом дарування його своїй доньці, яка мала обов`язково зареєструвати в будинку свою дитину, уклав договір доручення з відповідачем та надав йому відповідну довіреність. Дані обставини підтвердив в судовому засіданні як позивач [PERSON] , так і допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] . Окрім цього, договір доручення за своєю правовою природою є одностороннім правочином, тобто умови вказані в ньому були визначені виключно позивачем [PERSON] , який шляхом надання довіреності відповідачу, наділив його повноваженнями укласти договір дарування виключно з його донькою [PERSON] , а не на власний розсуд з будь-якою іншою третьою особою. Наведені обставини виключають наявність будь-якої злочинної змови між відповідачем та другою стороною [PERSON] . Також судом не встановлено жодних негативних наслідків для довірителя, оскільки його незгода полягає у тому, що у нього була відсутня воля на відчуження будинку, що не є підставою для визнання договору доручення та довіреності недійсними згідно заявлених позовних вимог, на підставі ст.232 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до\~частини третьої статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом\~частини першої статті 233 ЦК України\~правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Сокирянського районного суду Чернівецької області в справі №722/678/18 від 21.05.2018 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання його під вартою в ДУ «Чернівецька установа виконання покарань (№33)». В той же день, [PERSON] була надана оспорювана ним довіреність на розпорядження його майном відповідачу [PERSON] . Вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області від 18.10.2018 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді одного року позбавлення волі. 18.06.2019 року [PERSON] звільнився з місця відбування покарання. 10.03.2020 року, через 9 місяців після звільнення з місця відбування покарання, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Твердушкіна Р.Д. з заявою про припинення дії виданої ним 21.05.2018 року довіреності на розпорядження належним йому майном. Наведені обставини, а саме значний проміжок часу, після видачі позивачем довіреності та зверненні ним до суду про визнання її недійсною, вказує на те, що в момент укладення договору доручення його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Тобто, договір доручення є одностороннім правочином, який може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Таким чином, посилання позивача на те, що довіреність надана ним відповідачу під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для нього умовах є безпідставними. Аналогічно, безпідставним є посилання позивача на положення ст.230 ЦК України, як на підставу визнання недійсною довіреності, оскільки обман може мати місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Натомість, як вже зазначалося судом, договір доручення є одностороннім правочином, який створює обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Окрім цього, безпідставним є і посилання позивача на порушення нотаріусом норм чинного законодавства при посвідченні оспорюваної довіреності, оскільки в судовому засіданні встановлено, що посвідчуючи довіреність, приватний нотаріус Твердушкін Р.Д. діяв у відповідності до вимог ст.49 Закону України «Про нотаріат» та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», будь-яких порушень у вчиненні ним нотаріальних дій судом не встановлено. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ст.ст.16, 202, 203, 215, 230, 232, 233, 237, 238, 1000, 1004, 1006 ЦК України, ст.49 Закону України «Про нотаріат», п.п.22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: dismissed