Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

02.11.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Управління Державної міграційної служби України у Луганській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України та в'їзд і виїзд в зону АТО без згоди та супроводу батька. В обґрунтування заявленного позову позивач посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано 24.02.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 24.02.2009 року, актовий запис №17. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], де в графі батько дитини зазначений: громадянин України- [PERSON]. Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач вихованням доньки не займається, матеріально її не забезпечує, не приймає будь-якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, всі питання щодо виховання дитини вона вирішує самостійно. [PERSON] не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини, веде аморальний спосіб життя та зловживає спиртними напоями, з початку проведення в їх місцевості бойових дій він зник. Для збереження життя і здоров'я своєї дитини, у зв'язку з бойовими діями у листопаді 2014 року позивач виїхала з донькою до Російської Федерації, так як школи в м.Зимогір'я не працювали та не працюють до цього часу. Оскільки вона має близьких та рідних у Російській Федерації її донька була прийнята на навчання до школи №8 у м.Каменськ-Шахтинський Ростовської області та відвідує театральну студію «Арлекін». Влітку у дитини починаються канікули і вони планують відвідати рідних на непідконтрольній території у м.Зимогір'я Слов'яносербського району, та на підконтрольній території України, тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач до судового розгляду справи надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся - через опублікування оголошення на офіційному веб - порталі «Судова влада України» на сторінці Марківського районного суду Луганської області в розділі "Справи Слов'яносербського районного суду" оскільки відповідач зареєстрований у м.Зимогір'я, куди не здійснюється доставка поштової кореспонденції підприємством поштового зв'язку "Укрпошта". Представник уплавління Державної міграційної служби України в Луганській області Коротун О.В. до судового розгляду справи надала заперечення, в якому просила відмовити у задоволенні позовної заяви повністю зазначаючи, що позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини -[PERSON], [INFO], за межі України та в'їзд і виїзд в зону АТО без згоди та супроводу батька, а також надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для неповнолітньої дитини, без згоди батька. Представник вважає, що на підтвердження фактів позивач до позовної заяві додає документи які підписані Луганською народною республікою. Згідно розпорядження КМУ від 07.11.2014 №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на територіях яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі і Слов'яносербський район Луганської області», а тому вважає, що вищевказані документи є недійсними на території України та не можуть бути прийняті для розгляду Судом та служити доказом. Документи, додані до заяви «Справку муниципального бюджетного общеобразовательного учреждения Средняя общеобразовательная школа №8 города Каменск-Шахтинский (РФ) от 26.04.2017 №643 и две Справки муниципального бюджетного учреждения культуры «Дворец культуры машиностроителей» город Каменск-Шахтинский (РФ) от 24.04.2017 №18 и от 24.04.2017 №19», видані іноземною державою. Відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав визначаються дійсними в Україні в разі їх легалізації. Тобто, документи, що видані та мають юридичну силу на території України можуть використовуватись тільки після їх відповідного засвідчення. Існує два способи такого засвідчення: консульська легалізація та проставлення апостиля. Позивачем консульської легалізації вказаних документів не здійснено, тому вони не мають юридичної сили на території України і не можуть бути взяті до уваги Судом та служити доказом. Представник зазначає, що для оформлення та видачі паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досяглу 16-річного віку, здійснюють на підставі заяви-анкети одного з батьків, тобто згоди іншого не потребується. Взв'язку з чим вважає, що у позивача відсутня необхідність в наданні Судом окремого дозволу щодо виготовлення паспорта для виїзду за кордон неповнолітній [PERSON] без згоди її батька - [PERSON] Отже, вважає, що позивач в підтвердження своїх позовних вимог не надала жодного документу, який міг би служити доказом та бути взятим до уваги судом. В заяві представник просила розглянути справу без її участі, про прийняте рішення повідомити УДМС. 18 грудня 2017 року, згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 24.02.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 24.02.2009 року (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 12.04.2007 року від шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO], батьком записаний- [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с.11). Позивач [PERSON] разом з донькою зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 24.04.2017 №305 (а.с.16). Таким чином сторони хоч і не перебувають у шлюбі але між ними існують правовівідносини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони мають спільних дітей, наразі існує необхідність у наданні дозволу на виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Конституцією України від 28 червня 1996 року кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Судом встановлено, що для збереження життя і здоров'я своєї дитини, у зв'язку з бойовими діями у м.Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області у листопаді 2014 року [PERSON] була змушена виїхати зі своєю донькою до Російської Федерації, так як у м.Зимогір'я не працюють школи. Неповнолітня дитина [PERSON] була прийнята на навчання до школи №8 у м.Каменськ-Шахтинський Ростовської області, про що свідчить довідка від 26.04.2017 року №643 (а.с.15). [PERSON] в Російській Федерації відвідує театральну студію «Арлекін» витрати за відвідування студії сплачує [PERSON], що підтверджується довідкою від 24.04.2017 №19 (а.с.13-14). У період з 2008 по 2014 рік за адресою: [ADDRESS] позивач [PERSON] проживала разом зі своєю неповнолітньою донькою, за весь час батько дитини [PERSON] за зазначеною адресою не з'являвся, з дитиною не спілкувався, що засвідчують письмові підписи свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.17-18). На підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що відсутність батька дитини і даних щодо місця його знаходження робить неможливим отримання від нього письмової згоди на виїзд дитини за кордон, позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, спілкування з родичами, суд вважає за можливе дозволити тимчасові виїзди та в'їзди до країни Росія, підконтрольній території України та до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також в зону проведення антитерористичної операції у супровіді матері дитини, без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: partial