Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить позбавити його батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки, [PERSON], [INFO]. Позивачка посилається на те, що [PERSON] являється батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем 03.02.2015р. донька проживає з нею та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач, батько дитини проживає на тимчасово неконтрольованій території України, донькою не цікавиться, не спілкується, не підтримує її матеріально, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. В зв'язку з тим, що батько самоусунувся від виконання батьківських обов'язків просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON], [INFO]. Позивачка, [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала письмову заяву, в якій просила позов задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, питання щодо вирішення справи по суті залишив на розсуд суду. Представник третьої особи, служби у справах дітей Чернігівської районної державної адміністрації Веремій Л.С. в судовому засіданні просила позов задовольнити посилаючись на те, що батько самоусунувся від участі у житті своєї доньки. Суд, заслухавши пояснення представника третьої особи, думку прокурора, який не заперечував проти задоволення позовної заяви, вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що відповідач, [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується її свідоцтвом про народження (а.с.10). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав [PERSON] вважає за доцільне позбавлення його батьківських прав, так як він з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям, не утримує її, не надає матеріальної допомоги, не навідує її за місцем проживання. Не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток. Не приймає ніякої участі у вихованні та розвитку дитини. Не проявляє ніякої батьківської турботи, не купує одяг, взуття, продукти харчування, ліки, іграшки, не вітає дитину з днем народження, не вирішує ніяким чином питання щодо визначення місця і часу зустрічі та спілкування з донькою. Дитина повністю знаходиться на утриманні матері. Оцінюючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] ухиляється від виховання своєї доньки. Дитина після розлучення батьків проживає з матір'ю і в силу ст. 164 Сімейного кодексу України він підлягає позбавленню батьківських прав. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ч.ч.1-5 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України та ч. 2 п. 16 Пленуму Верховного суду від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.ст. 8,11 Закону України „Про охорону дитинства " кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо. Відповідно до статей 25, 27, 29 Конвенції про Права дитини, ратифікованої Постановою ВР 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці визнають права дитини, яка віддана компетентними органами на піклування з метою догляду за нею, її захисту або фізичного чи психічного лікування, на періодичну оцінку лікування, наданого дитині, і всіх інших умов, пов'язаних з таким піклуванням про дитину. Держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на: розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; виховання поваги до прав людини та основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй; виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови і національних цінностей країни, в якій дитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної; підготовку дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок та дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення. Враховуючи вищевикладене, суд, вважає, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та вважає необхідним позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки, [PERSON] за тими підставами, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої доньки, взагалі з нею не спілкується, не проявляє до неї батьківської турботи, постійної матеріальної допомоги не надає, байдуже ставиться до виховання та її долею не цікавиться.

Outcome: approved