Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

27.10.2015 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивувала тим, що 14.05.1993 року зареєструвала шлюб із відповідачем у Жидачівському райвідділі ЗАГС Львівської області за актовим записом №31. Від подружнього життя у них [INFO] року народився син [PERSON], який на даний час є повнолітнім. З відповідачем вирішила розірвати шлюб, оскільки він зловживав спиртними напоями, внаслідок чого між ними часто виникали сварки та скандали. Відповідач не поважав її як дружину, вихованням сина не займався. Шлюбні відносини припинили у 1998 році, кожен з них живе своїм життям. За таких обставин вважає, що подальше збереження шлюбу неможливе, сім"я існує формально, а тому шлюб просить розірвати. Відповідач відмовляється розірвати шлюб через органи РАЦСу. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на розірвання шлюбу згідний. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] яке видано відділом ЗАГС Жидачівського райвиконкому Львівській області 14.05.1993 року, вбачається, що цього дня зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище [PERSON](а.с.3). Згідно із копією свідоцтва про народження серія [NUMBER], яке видано Жидачівським райвідділом ЗАГС Львівській області 08 жовтня 1993 року, [PERSON] народився [INFO] року та його батьками є сторони у справі (а.с.6). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, з 1998 року не проживають спільно. Фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі, неповнолітніх дітей немає. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище та у заяві про визнання позову вказала, що бажає після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі прізвище, тому вона вправі надалі іменуватись цим прізвищем.

Outcome: approved