Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про скасування арешту майна. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У червні 2011 року слідчим СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області Ігнатюк А.О. було порушено кримінальну справу в межах якої на вказане нерухоме майно було накладено арешт. Жодних процесуальних документів щодо цієї справи [PERSON] не отримувала. З цього приводу також мали місце і судові спори, що завершились на користь позивача. На початку травня 2021 року [PERSON] мала намір продати належну їй квартиру, проте дізналась про наявність арешту накладеного на дане майно. Зважаючи на те, що зазначене кримінальне провадження було закрито, а вказаний арешт нерухомого майна позбавляє позивача можливості в повній мірі реалізовувати своє право власності, [PERSON] просить суд скасувати арешт зазначеного майна. Ухвалою суду від 14 червня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Відповідач Управління МВС України у Волинській області в письмовому відзиві на позов вказує, що СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області проводилось досудове слідство у кримінальній справі № 11-813-11, порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 198-2 КК України (в редакції 1960 року). У зв`язку з цим, в забезпечення позовної заяви [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про виселення слідчим накладено арешт на зазначену вище квартиру. 27 вересня 2011 року вказана кримінальна справа була закрита у зв`язку зі смертю особи щодо якої вона порушена, а саме: [PERSON] . Розслідування відносно інших невстановлених осіб продовжено, та 27 вересня 2011 року досудове слідство у названій кримінальній справі зупинено на підставі п.3 ст. 206 КПК України (в редакції 1960 року). Крім цього, відповідач вказує про закінчення строків позовної давності та просить відмовити у задоволені позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Управління МВС України у Волинській області проти задоволення позову заперечила, надала пояснення аналогічні зазначеним у відзиві на позов та письмових поясненнях. Представник Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не подавав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: договору купівлі-продажу нерухомості №391/1 від 25 вересня 1998 року (а.с.5), реєстраційного посвідчення серії [NUMBER] від 01.10.1998 року (а.с.7). Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 259827425 від 03.06.2021 року, щодо об`єкту житлової нерухомості, яка перебуває у власності позивача, наявний запис про обтяження № 11603689 від 13.09.2011 року (а.с.4). Підставою обтяження є постанова слідчого СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області Ігнатюк А.О. від 24.06.2011 року про порушення кримінальної справи № 11-813-11. Відповідно до ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року у справі № 161/13225/21, наявної в матеріалах справи, адвокат Ульчак Б.І. в інтересах [PERSON] звертався з клопотанням про скасування арешту майна в кримінальній справі № 11-813-11, проте в задоволені заяви було відмовлено (враховуючи ті обставини, що відомості по вказаній кримінальній справі не внесені до ЄРДР, наявність звернення особи з позовом в цивільному порядку, а також з підстав того, що вирішення даної заяви не входить до компетенції слідчого судді). Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства та вказала наступне. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17). Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц). Арешт на нерухоме майно позивача було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи правову позицію Верховного Суду та обставини, що арешт на належне [PERSON] майно накладене за правилами КПК України 1960 року та залишилося не знятим за цим кодексом після закриття кримінальної справи, спір про звільнення майна з-під арешту підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, суд враховує також той факт, що нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. З матеріалів справи вбачається, що матеріали кримінальної справи не були передані до суду, особа щодо якої порушена кримінальна справа ( [PERSON] , [INFO] ) - померла, у зв`язку з чим слідчим СВ Луцького МВ Ігнатюк А.О. 27 вересня 2011 року винесено постанову про закриття кримінальної справи. В ту саму чергу, вищеназваною постановою слідчого, було продовжено слідство відносно невстановлених осіб та 27 вересня 2011 року також винесено постанову про зупинення досудового слідства. Суд звертає увагу на те, що в тексті постанови про зупинення досудового слідства слідчий зазначає, що на час її винесення виконано всі можливі необхідні слідчі дії, встановити особу, яка вчинила даний злочин не є можливим, що і є основною причиною зупинення. На даний час відомостей про вчинення будь-який слідчих дій в межах зазначеного кримінального провадження суду не надано. Право власності позивача [PERSON] жодним чином не спростовується, отже визнається сторонами. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 20.03.1952 року, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року Законом №475/97, положеннями протоколів № 2, 4, 7, та 11 до Конвенції, та положеннями Цивільного кодексу України (ч.1,2 ст. 319, ст. 321 ЦК) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статті16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений законом, зокрема, шляхом припинення правовідношення чи дії, яка порушує право. Згідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України (в редакції 1960 року), чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першої статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України, в редакції 1960 року, за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах незавершеного провадження у кримінальній справі. КПК України 1960 року не передбачає застосування слідчим, прокурором процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Суд звертає увагу на те, що кримінальну справу № 11-813-11, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 198-2 КК України (в редакції 1960 року), щодо особи відносно якої вона була порушена закрито, у зв`язку зі смертю особи. Відомості про встановлення на даний момент слідчим шляхом інших осіб, які вчинили даний злочин відсутні. Законність набуття позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , не спростовується сторонами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у даному випадку із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном (строком понад 10 років). Суд не бере до уваги покликання представника відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог чи залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки вказаний позов є негаторним та може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц., постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2020 року у справі № 648/533/16-ц. Беручи до уваги те, що факт наявності арешту нерухомого майна, належного позивачу, чинить їй перешкоди у здійсненні прав власника щодо розпорядження своїм майном та є неправомірним, суд приходить до висновку про необхідність захисту порушеного права шляхом скасування такого арешту.

Outcome: approved