Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

12 березня 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до суду до Комунального підприємства «Тік» про стягнення заробітної плати, витрат на юридичну допомогу. В заяві зазначає, що вона працювала у відповідача на посаді начальника Житлового Комунального господарства, що підтверджується наказом №5-к від 24.05.2007 року, з квітня 2010 року переведена на посаду контролера та в грудні 2012 року була звільнена з роботи за згодою сторін. Після звільнення з роботи відповідач не провів з нею повного розрахунку, не виплати їй заробітну плату за попередній період. На її неодноразові звернення відповідача не реагує, що і стало підставою звернення до суду. Просила суд постановити рішення, яким стягнути відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 9323 гривні 02 кпійки та витрати на юридичну допомогу. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила постановити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість, відповідачем її виплачено 500 гривень заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав та суду пояснив, що заборгованість має місце, однак не була погашена через те, що перед підприємством існувала велика заборгованість, на рахунки був накладений арешт, в даний час вона залишилась незначною, заборгованість по заробітній платі позивачу буде виплачена. Позивачу виплачено 500 гривень, тому дану суму необхідно відмінусувати від суми заборгованості. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦКП України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до частково задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 «звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». Суд встановив, що [PERSON] наказом №5-к від 24.05.2007 року була прийнята на роботу на посаду начальника ЖКГ, наказом №2-к від 8.04.2010 року переведена на посаду контролера. Наказом №28-к від 29.12.2012 року звільнена з роботи за згодою сторін, на підставі ст.36 КЗпП України. Таким чином позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 24 травня 2007 по 29 грудня 2012 року, що стверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 14.07.1980 року (а.с.7). Статтею 94 КЗпП України врегульовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. У відповідача перед позивачем існує заборгованість в розмірі 9323 гривні 02 копійки, з них заробітна плата за період квітень - грудень 2012 року та компенсація за невикористані відпустки в розмірі 729 гривень 54 копійки. Відповідач в судовому засіданні ствердив, і це визнала позивач, що він повернув їй 500 гривень заборгованості. Станом на 8 квітня 2014 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 8 823 гривні 02 копійки, що підтверджується відповідною довідкою Комунального підприємства «Тік» (а.с.18) . В результаті розрахунку заборгованість по заробітній платі в період з квітня по грудень 2012 року складає 8 593 гривні 48 копійок, а середньомісячний заробіток складає 954 гривні 83 копійки. Узагальнюючи вищенаведене, суд робить висновки, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості є правомірними, відтак є всі підстави для їх часткового задоволення в цій частині, так як частину виплачено, та стягнення заборгованості в по заробітній платі в розмірі 8823 гривні 02 копійки. Що стосується позовних вимог про стягнення із відповідача витра на юридичну допомогу, то такі на думку суду є безпідставними, так як не підтверджуються жодними доказами. В силу дії ст. 88 ЦПК України з відповідача також слід стягнути судові витрати.

Outcome: partial