Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

[PERSON] в червні 2015 року звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], яка діє як в своїх так і в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів м.Києва від 24.12.1991 за №1394 затверджено рішення спільного засідання адміністрації і профкому автотранспортного підприємства виробничого житлово-ремонтного об'єднання та надано службову житлову площу позивачу, водію тротуарно-прибирального трактора, а саме однокімнатну квартиру [ADDRESS], на сім'ю з трьох осіб - він, дружина [PERSON] (відповідач по справі) та донька [PERSON]. На підставі рішення від 31.01.1992 гр.[PERSON] на сім'ю з трьох осіб було видано ордер [NUMBER] на право зайняття вищевказаного службового житлового приміщення, що належить ЖЕК №312. Пізніше 03.01.2002 позивач та відповідач [PERSON] розлучились, а [INFO] померла їхня донька [PERSON] Станом на момент пред'явлення позову до суду у вказаній квартирі значились зареєстрованим п'ятеро осіб, а саме: позивач по справі, відповідачі - колишня дружина позивача [PERSON], донька [PERSON] та донька колишньої дружини [PERSON], а також інша донька позивача [PERSON] Позивач зазначив, що з 2004 року відповідачі по справі не проживали у спірній квартирі, добровільно залишили спільну житлову площу та забрали особисті речі, а також вони не несуть з вказаного часу витрат по оплаті житлово-комунальних послуг, що нараховуються на утримання зазначеної квартири, а відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просив суд визнати на підставі ст.71 ЖК України відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.10.2015 було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. Ухвалою суду від 14.04.2016, за результатами розгляду заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON], було скасовано вищевказане заочне рішення суду, та призначено справу до розгляду в загальному порядку в судовому засіданні. В ході слухання справи судом, до участі в її розгляді було залучено в якості третіх осіб Службу у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, а також зареєстровану у спірній квартирі [PERSON] На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2017, справу було передано на розгляд новому складу суду - судді Шевчук О.П. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2018, справа була прийнята до розгляду новим складом суду - головуючим Зотько Т.А. Оскільки, попереднім складом суду розгляд справи по суті не розпочинався, у відповідності до ч.12 ст.33 ЦПК України та згідно ухвали суду, внесеної до протоколу судового засідання, 08.02.2018 було розпочато спочатку розгляд справи зі стадії підготовчого провадження, та проведено по справі підготовче засідання. В ході підготовчого провадження, 26.02.2018 відповідачами [PERSON] та [PERSON], яка діє як в своїх так і в інтересах неповнолітньої [PERSON], було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] та [PERSON], які діють як в своїх так і в інтересах неповнолітньої [PERSON], Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності та зняття з реєстраційного обліку. Зустрічна позовна заява була вмотивована тим, що після скасування заочного рішення суду, яким позивачів за зустрічним позовом було знято з реєстрації у спірній квартирі, останнім стало відомо про те, що на підставі розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА в м.Києві за №50 від 17.02.2017 квартира [ADDRESS] передана у спільну сумісну власність відповідачам по зустрічному позову - [PERSON], [PERSON] та малолітній [PERSON] в рівних частках. На підставі зазначеного розпорядження відповідачам було видано свідоцтво про право власності від 17.02.2017 на спірну квартиру. Оскільки, незаконне рішення, було скасовано судом, реєстрація позивачів у спірній квартирі підлягає відновленню, так як вони постійно проживають у вказаному житловому приміщенні та проживали на момент проведення позивачем приватизації, а тому вважають, що було порушене їхнє право на прийняття участі в приватизації даної квартири. Позивач загалом не мав права як на її приватизацію так і проживання у ній, бо згідно з постановленими раніше судовими рішеннями був виселений із вказаної квартири та разом з малолітньою донькою [PERSON] вони були визнані такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Враховуючи наведені обставини, відповідачі змушені були звернутись до суду із даним зустрічним позовом, відповідно до вимог якого просили суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 17.02.2017 на квартиру [ADDRESS], виданого на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської РДА в м.Києві, зняти з реєстраційного обліку в зазначеній квартирі [PERSON], а також стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] понесені судові витрати. Дана зустрічна позовна заява була прийнята судом до спільного розгляду разом з основним позовом. Ухвалою суду від 08.06.2018 було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні основний позов підтримав у повному обсязі та просив про його задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. З приводу зустрічних позовних вимог зазначив, що вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом з тих підстав, що спірна квартира була надана безпосередньо позивачу та його родині, до складу якої входила колишня дружина - відповідач [PERSON] та померла донька [PERSON] Однак, з 2004 року [PERSON] та [PERSON] покинули місце своєї реєстрації, фактично там не проживали, витрат на утримання спірної квартири не несли, а тому позивач був змушений звернутись до суду із позовними вимогами, що є основними в даному провадження. Щодо зустрічної позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] представник зазначив, що дана квартира надавалась позивачу в користування як службова, своє право на її приватизацію він використав та здійснив у встановленому законом порядку, а тому дана позовна вимога не може бути задоволена судом, оскільки таким чином будуть порушені його права та права членів його родини. Представник відповідачів - [PERSON] проти позову [PERSON] заперечувала у повному обсязі та просила суд у його задоволенні відмовити, з тих підстав, що він є необґрунтованим та не підкріпленим жодними належними та допустимими доказами. Так, спірна квартира була надана, в якості службового житлового приміщення, позивачу та його сім'ї, до складу якої входили відповідач [PERSON] та донька [PERSON] Однак, після звільнення відповідача з ВАТ «Спецтехніка», за позовними вимогами останнього, Ватутінським районним судом м.Києва було ухвалено рішення про виселення [PERSON] зі спірної квартири. Разом з тим, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 17.06.2004 було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. А відтак, позивач за первісним позовом, не мав права претендувати на спірну квартиру, а також звертатись до суду з позовами щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та також знімати відповідачів з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири і в подальшому здійснювати її приватизацію у рівних частках на себе та нову дружину з донькою. Третя особа - [PERSON], яка також виступає відповідачем за зустрічними позовними вимогами та представляє інтереси неповнолітньої [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про поважність причин своєї неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м.Києві у судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, згідно якої просив здійснювати розгляд справи за його відсутності та ухвалити за результатами розгляду справи рішення з урахуванням житлових інтересів малолітньої [PERSON], та неповнолітньої [PERSON] Представник відповідача за зустрічним позовом - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився та одночасно подав через канцелярію суду заяву з проханням здійснювати розгляд справи у його відсутність. Враховуючи положення ст.223 ЦПК України, суд вважав за можливе провести розгляд справи у відсутності нез'явившихся учасників справи. Заслухавши пояснення представника позивача - [PERSON] та представника відповідача [PERSON], надані покази свідків, дослідивши наявні у справі докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі ордеру [NUMBER], виданого 31.01.1992 виконавчим комітетом Дарницької районної ради народних депутатів, [PERSON] та його родині, яка складалась з дружини [PERSON] та доньки [PERSON], було надано право на зайняття службового житлового приміщення - однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.5, т.1). 21.06.1997 укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб було розірвано (а.с.11, т.1). Згідно наданої копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], донька [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] року (а.с.10, т.1). Відповідно до наданої суду копії довідки форми №3 від 22.07.2015 за №2578, вбачається, що станом на момент видачі даної довідки за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано п'ятеро осіб: власник особового рахунку та позивач по справі - [PERSON], відповідач - [PERSON] (його колишня дружина) , доньки [PERSON] та [PERSON], а також донька колишньої дружини - [PERSON] (а.с.25, т.1). 15.10.2015 у даній справі було постановлено заочне рішення, яким було задоволено позовні вимоги [PERSON] та відповідно визнано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На підставі поданої [PERSON] заяви, ним 13.11.2015 було отримано належним чином посвідчену копію заочного рішення суду від 15.10.2015 (а.с.47, т.1). Ухвалою суду від 14.04.2016 за результатами розгляду заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON], було скасовано вищевказане заочне рішення суду, та призначено справу до розгляду в загальному порядку в судовому засіданні. З наданої суду копії свідоцтва про право власності від 17.02.2017, вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було здійснено приватизацію спірної житлової площі, а саме квартири [ADDRESS]. Дане свідоцтво було видане згідно з розпорядженням (наказом) Відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської РДА в м.Києві від 17.02.2017 за №5 (а.с.145, т.1). Дані обставини також підтверджуються наданою копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.03.2017 (а.с.169-171, т.1). Положенням частини другою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції чинній на момент видачі вищевказаного свідоцтва) було визначено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Таким чином, позивачем [PERSON] в порядку виконання заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15.10.2015 у відповідних органах було знято з реєстраційного обліку в спірній квартирі відповідачів по справі - [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON], а також в подальшому проведено приватизацію квартири [ADDRESS] на своє ім'я та дружини з донькою. Факт зняття з реєстрації зі спірної квартири відповідачів, також підтверджується наданим за запитом суду витягом з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у спірній квартирі (а.с.214, т.1). Згідно з, рішенням Ватутінського районного суду м.Києва від 13.07.1998 за результатами розгляду судової справи №2-507/1998 за позовною заявою ТОВ «Спецтехніка» до [PERSON], [PERSON] про виселення з службового приміщення без надання іншого житлового приміщення, було частково задоволено позов ТОВ «Спецтехніка» та виселено [PERSON] із квартири [ADDRESS], в іншій частині позову - відмовлено (а.с.75, т.1). З матеріалів справи вбачається, що 06.10.1998 Ватутінським районним судом м.Києва, на примусове виконання зазначеного вище судового рішення, було видано виконавчий лист №2-507/1998 (а.с.125, т.1). Згідно акту складеного державним виконавцем Ватутінського районного суду м.Києва від 29.10.1998, за виходом на місце виселення, державним виконавцем було встановлено, що [PERSON] виселився в добровільному порядку з вищевказаної квартири, майно останнього у ній виявлено не було (а.с.с126, т.1). При цьому, відповідно до рішення Деснянського районного суду м.Києва від 17.06.2004, яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, вбачається, судом були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Деснянська районна в м.Києві державна адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, та відповідно визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. У задоволені зустрічного позову [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним житлом - відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 31.05.2007 (а.с.37-49 т.2). Даним судовим рішенням було встановлено, що на момент розгляду справи, [PERSON] не проживав у спірній квартирі більше 7 років, про що останній сам зазначив у судовому засіданні. Позивач разом зі своєю новою дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] з 2001 року проживали в колясочній будинку [ADDRESS]. Також, розглядаючи вищевказану справу, Деснянський районний суд м.Києва дійшов висновку, що [PERSON], на момент її розгляду, протягом семи років у спірній квартирі не проживав без поважних причин, з 1997 року питання про вселення до неї не порушував, його донька [PERSON] за даною адресою ніколи не проживала, однак значилась у ній зареєстрованою. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи , у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі щонайменше з 1997 року та до моменту ухвалення судового рішення про визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], підтверджується обставинами, встановленими в ході розгляду судової справи №2-1413/2004. Доказів, що підтверджують факт проживання останнього у спірній квартирі, або ж факт такого не проживання з поважних причин суду позивачем надано не було. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Згідно ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 90-115 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Як зазначено у наданих стороною позивача за первісним позовом актів від 06.02.2017 та від 18.01.2018, при обстеженні квартири [ADDRESS] було виявлено, що у вказаній квартирі проживають квартиранти (а.с.223, 224 т.1). Разом з тим, відповідно до поданих до суду копій актів від 20.12.2008, 12.02.2017, 28.08.2017, 18.02.2018, за результатами обстеження вищевказаної квартири було підтверджено, що в даній квартирі проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У квартирі наявні їхні особисті речі та спальні місця (а.с.7, 8, 9, 10, т.2). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали суду, що відповідач [PERSON] разом з доньками [PERSON] та [PERSON] з моменту вселення проживають в [ADDRESS]. Позивач - [PERSON] після розірвання шлюбу з відповідачем виїхав із даної квартири та створив нову родину. Враховуючи, що стороною позивача на момент звернення 26.06.2015 року до суду з позовними вимогами до [PERSON], яка діє як в своїх так і в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шести місяців, а саме з 2004 року, надано не було, та безпосередньо спростовується наданою суду копією акту від 20.12.2008 року, з якого вбачається, що [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.7 т.2), а відтак суд не вбачає підставі для задоволення позовних вимог [PERSON] про пизнання відповідачів такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням.. При цьому, судом не можуть бути прийняті в якості доказів не проживання відповідачів за адресою спірної квартири акти, складені про їх непроживання від 12.02.2017, 28.08.2017, 18.02.2018,, з тих підстав, що вказані акти складені за часом набагато пізніше, ніж період, що слугував підставами первинних позовних вимог, що перебувають на розгляді суду та заявлених 26.06.2015 року [PERSON] до [PERSON], яка діє як в своїх так і в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв'язку з непроживанням останніх у спірній квартирі понад шість місяців, а саме з 2004 року. Як вбачається з поданої до суду довідки №119 від 15.09.2004, що була видана ВАТ «Спецтехніка» вбачається, що Товариством у 1998 році було подано позовну заяву до Ватутінського районного суду м.Києва про виселення [PERSON] та проживаючих з ним членів сім'ї зі службової квартири [ADDRESS], у зв'язку із достроковим припиненням з ним трудових відносин. За результатами розгляду справи було вирішено виселити позивача з вказаної квартири. Також зазначено, що на момент видачі довідки [PERSON] працював в ВАТ «Спецтехніка» водієм притиральної техніки, та керівництво Товариства не мало нічого проти, аби останній надалі користувався цією службовою житловою площею, надавши йому термін відпрацювати (а.с.183, т.1). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії клопотання ПАТ «Спецтехніка» (колишня назва ВАТ «Спецтехніка») від 26.11.2015 (вих.№604) Товариство просило Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію виключити з переліку службових приміщень однокімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 11,49 кв.м., яка була надана в користування [PERSON], а також зазначено, що на момент подання клопотання у використанні зазначеної квартири, як службової, відпала потреба (а.с.184, т.1). Згідно копії розпорядження Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації за №737 від 29.12.2015, адміністрацією по клопотанню ПАТ «Спецтехніка» та за пропозицією районної житлової комісії, було вирішено питання щодо виключено з числа службових жилих приміщень ПАТ «Спецтехніка» спірної квартири, та переоформлення договору найму з [PERSON] (а.с.246, т.1). Однак, належних та допустимих доказів переоформленого договору найму спірної квартири саме з позивачем, в ході розгляду справи суду надано не було. Що стосується зустрічних позовних вимог відповідачів, то слід зазначити наступне. Як було встановлено в ході розгляду справи судом, в порядку виконання заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15.10.2015 у даній справі та до його скасування судом, відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] було у відповідних органах знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі позивачів за зустрічним позовом. В подальшому відповідачем та членами його родини - [PERSON] та [PERSON] було здійснено приватизацію спірної житлової площі, а саме квартири [ADDRESS], та відповідно отримано свідоцтво про право власності на неї. Стаття 47 Конституції України гласить, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Звертаючись до суду із вказаним зустрічним позовом позивачі вказують на порушення не тільки їхнього права на житло та користування спірною квартирою, а також й на порушення їхнього права на участь в приватизації квартири, що надається громадянам державою. Разом з тим, станом на теперішній час скористатись своїм правом на приватизацію нерухомого майна позивачі не можуть через те, що компетентним органом вже було прийнято відповідне рішення. Правові підстави приватизації житла, що перебуває у державній власності та процедура її здійснення визначена Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордеру про надання жилої площі, документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документу, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири. Відповідно до положень ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АР Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Враховуючи, що рішення суду, яким позивачів було визнано такими, що втратили право користування житлом та на підставі якого їх було знято з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] - скасовано, їхні права на реєстрацію у вказаному приміщення та на приватизацію квартири поновлено, а відтак вони на рівні з усіма іншими наймачами мають право приватизувати житло та стати його співвласником. Підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування спірним жилим у даному провадженні суд не вбачає. Оскільки, Розпорядження органу приватизації та Свідоцтво про право власності на житло є актами індивідуальної дії та порушують права та інтереси позивачів за зустрічним позовом, а отже видане в результаті приватизації спірної квартири свідоцтво про право власності від 17.02. 2017 повинно бути скасовано судом в порядку цивільного судочинства. При цьому,на підставі наданих суду актів обстеження квартири [ADDRESS] було встановлено, що у даному житловому приміщенні щонайменше з 20.12.2008 проживають лише [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] з родиною у вказаній квартирі не проживали та наразі не проживають, оскільки доступу до спірного житла не мають, про що також не заперечувалось в ході судового розгляду учасниками справи. Отже, аналізуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача за зустрічним позовом [PERSON], оскільки судом встановлено, що остання не набула права користування спірним житлом, а [PERSON] втратив таке право користування ще з 2004 року і не мав правових підстав для вчинення дій щодо реєстрації [PERSON] за адресою спірної квартири, про що свідчать надані письмові докази, а тому зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню судом у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, при задоволенні зустрічного позову з [PERSON], [PERSON] та Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації підлягає стягнення як на користь [PERSON] так і на користь [PERSON] понесені ними судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 469,87 з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial