Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Березнівського районного суду д Рівненської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку. Свої вимоги мотивує тим, що з 21 листопада 1982 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 09.07.2014 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу за спільні кошти в 1986 році вони збудували житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] . Дозвіл на будівництво було надано рішенням виконкому Березнівської районної ради народних депутатів та будівництво велось згідно будівельного паспорту. Із 1980 р. по 1988 р. вона позивач працювала на Березнівському фарфоровому заводі. Із 1988 р. по даний час працює в Городищенській середній школі. Заробітну плату витрачала також на будівництво будинку та брала участь у будівельних роботах. Житловий будинок розміщений в [ADDRESS] рахується за [PERSON] . Технічний паспорт був виготовлений на позивача. У березні 2020 року позивач звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно щодо реєстрації за нею права приватної власності на житловий будинок, однак їй було відмовлено у державній реєстрації права власності через те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на майно. Позивач просить визнати за нею в порядку участі у створенні майна спільної сумісної власності подружжя право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розміщений в [ADDRESS] Ухвалою Березнівського районного суду Рівненської області від 26 червня 2020 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява у якій вона просить розглядати справу без її участі. Заявлені позовні вимоги підтримує повному обсязі та просить їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява у якій він просить розглядати справу без його участі. Позовні вимоги позивача визнає повному обсязі. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд, в межах заявлених позовних вимог встановив наступне. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 21 листопада 1982 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 09 липня 2014 року шлюб між ними був розірваний. Відповідно до виписки із рішення № 267 виконкому Березнівської районної ради народних депутатів від 18 жовтня 1984 року було надано дозвіл [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку. Будівництво велось згідно будівельного паспорту, який було затверджено в установленому законом порядку. Згідно з випискою із по господарської книги с.Городище за 2016-2023р.р. виданої Городищенською сільською радою 13.02.2020 р. №468, житловий будинок [ADDRESS] рахується за [PERSON] .. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Городищенської сільської ради Березнівського району Рівненської області № 470 від 13.02.2020 року [PERSON] вбачається, що її сім`я складається: чоловік (колишній) - [PERSON] ,1984 р.н., син - [PERSON] , 1984 р.н. та зять - [PERSON] 1986 р.н. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за [ADDRESS] виготовлений на [PERSON] (інвентаризаційна справа № 10669 КП «Березнівське районне бюро технічної інвентаризації». Рішенням державного реєстратора за № 51632809 від 16.03.2020р. [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності, приватна на житловий будинок, що розташований у [ADDRESS] через те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до заяви засвідченої секретарем Городищенської сільської ради Березнівського району Рівненської області Наумчук Л.С. від 26 лютого 2020 року зареєстрованого в реєстрі за № 9 [PERSON] підтвердив те, що дійсно [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу спільно збудували житловий будинок, який розміщений в [ADDRESS] . Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (стаття 60 Сімейного Кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно із якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 68 СК України зазначається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), - незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи :несені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно - будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо, майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно із вимогами ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Згідно із статтею 355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року , а також ст.1 Протоколу №1 до неї передбачає право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на загальних підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв"язок у сукупності, встановлені судом обставини, враховуючи думку відповідача, суд вважає, що позовні вимоги доведені, тому позов слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved