Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

30 липня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на гараж, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 17,5 кв.м. у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що після смерті [INFO] її батька, відкрилася спадщина на нерухоме майно яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що на день смерті батька вона постійно проживала разом з ним, то відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину. Інших спадкоємців не має, її мама та брат померли, відповідно не подавали заяв про спадкування. З метою отримання спадщини після смерті батька вона звернулася до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - гараж, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Сидоренко В.І. у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено з тих підстав, що не надано документів, що посвідчують право власності спадкодавця на заявлене спадкове майно. Право власності на вказаний гараж [PERSON] підтверджується рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 422 від 22.05.1963 р. - відповідно до якого було дозволено розміщення гаража [PERSON] за адресою [ADDRESS] та технічним паспортом на гараж за адресою [ADDRESS] , відповідно до якого площа гаража складає 17,5 кв.м. Оскільки на даний час позбавлена будь-якої можливості отримати у спадок спірний гараж, була змушена звернутись до суду. Ухвалою від 10 вересня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 10 грудня 2019 року у справі було замінено неналежного відповідача. 21 лютого 2020 року від відповідача надійшов відзив, згідно якого Шевченківська районна у м.Полтаві рада при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Ухвалою від 13 травня 2020 року закрито підготовче провадження, справи призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник Шевченківської районної у м.Полтаві ради в судове засідання не з"явився у відзиві просив проводити розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. в судове засідання не з`явилась, направила листа з проханням проводити розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступного. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с.10). Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 травня 1976 року, [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с.9). Після шлюбу, зареєстрованого 02 грудня 1962 року, [PERSON] отримала прізвище чоловіка - [PERSON] , копія свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії [NUMBER] ( а.с.12). З метою отримання спадщини, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - гараж, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса Сидоренко В.І. від 30 жовтня 2017 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надано документів, що посвідчують право власності спадкодавця на заявлене спадкове майно (а.с.7-8). Статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частиною 3 статті 376 ЦК України визначено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно із ч.1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 Земельного кодексу України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі. Позивачем до матеріалів справи не надано акту про надання (відведення) земельної ділянки для будівництва гаража та паспорту будівництва гаража по [ADDRESS] , що свідчить про самочинне будівництво вказаного гаража. Разом із тим, рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих № 422 від 22.05.1963 р. встановлено, що гараж [PERSON] побудований самовільно, зобов`язано [PERSON] перенести самовільно побудований гараж за адресою [ADDRESS] - за свій рахунок. Дозволено зробити гараж [PERSON] тимчасовим ( а.с.23). Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 встановлено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки входять до складу спадщини. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що право власності на спірний гараж за спадкодавцем не зареєстровано та відсутність будь-яких доказів на виділення земельної під будівництво спірного гаражу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності за позивачем у порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed