Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

25.07.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до об»єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області, про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала повністю і суду показала, що 26.12.1990 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт [PERSON], яким на випадок своєї смерті все майно, яке їй буде належати на день смерті, вона заповідала позивачу. 09.07.1998 року померла [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого по вул. Новий бит,11 м. Лиман, Донецької області, та земельної ділянки площею 0,0709 га кадастровий номер 1413300000:01:011:0451, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована також по вул. Новий бит,11 м. Лиман, Донецької області. Позивач, яка є онукою спадкодавця, являється єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину у встановленому порядку бо на протязі 6 місяців від дня смерті спадкодавця і до теперішнього часу користується та розпоряджається спадковим майном за призначенням використовує земельну ділянку, на якій вирощує овочі та фрукти, роздала сусідам та знайомим одяг та деякі предмети побуту померлої, забрала собі сімейні фотоальбоми, зробила поточний ремонт житлового будинку замінила дах, виконала малярні роботи, збудувала туалет, поставила новий паркан. Увесь час з моменту смерті [PERSON] позивач оплачує земельний податок, послуги енергопостачання та вивезення твердих побутових відходів. Лише в квітні місяці 2016 року позивач звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, але їй було відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину у зв»зку з пропуском строку на прийняття спадщини. Незважаючи на те, що позивач прийняла спадщину відповідно до вимог законодавства, яке діяло на момент відкриття спадщини, у зв»язку зі зміною такого в теперішній час вона позбавлена можливості у позасудовий порядок захистити свої права. Тому просила визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив(а.с.77). З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 26.12.1990 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 1-2725, зареєстрованого в КП «БТІ» 01.04.1991 року, [PERSON] на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по вул.. Новий бит,11 в м. Красний Лиман Донецької області(а.с.66). А на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДН, виданого 20.10.1997 року Краснолиманською міською радою Донецької області, їй же належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0709 га кадастровий номер 1413300000:01:011:0451, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована також по вул. Новий бит,11 м. Красний Лиман, Донецької області, на якій знаходиться зазначений жилий будинок(а.с.67). 26.12.1990 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори по реєстру № 1-2727 було посвідченого заповіт [PERSON], яким на випадок власної смерті все майно, яке їй буде належати на день смерті, вона заповідала позивачу(а.с.65). 09.07.1998 року померла [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по вул.. Новий бит,11 в м. Красний Лиман Донецької області, та земельної ділянки площею 0,0709 га кадастровий номер 1413300000:01:011:0451, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої там же(а.с.12,14-55,66-70). Єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця на вказане майно на підставі заповіту, являється позивач(а.с.65,78). На протязі 6 місяців після смерті спадкодавця і до теперішнього часу позивач користується житловим будинком та земельною ділянкою за призначенням - на земельній ділянці вирощує овочі та фрукти, роздала сусідам та знайомим одяг та деякі предмети побуту померлої, забрала собі сімейні фотоальбоми, зробила поточний ремонт житлового будинку замінила дах, виконала малярні роботи, збудувала туалет, поставила новий паркан. Увесь час з моменту смерті [PERSON] позивач оплачує земельний податок, послуги енергопостачання та вивезення твердих побутових відходів. Вказані обставини в судовому засіданні знайшли підтвердження власними поясненнями позивача, поясненнями свідка [PERSON], актом представників громади від 27.03.2016 року, копіями договорів про надання послуг та копіями квитанцій. Тобто позивач фактично вступила в володіння та управління спадковим майном(а.с.13,47-49,56-64). Відповідно до роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року в разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року при розгляді вказаної категорії справ застосовується законодавство, яке діяло на той час, та відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі і що стосується прийняття спадщини, кола спадкоємців. Часом відкриття спадщини відповідно до ст.525 ЦК України(в редакції 1963 року), яка діяла на день смерті спадкодавця, визнається день смерті спадкодавця. За приписами ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини, поруч з іншим визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном в незалежності від місця власного проживання на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини. Тому законодавством було передбачено можливість встановлення факту прийняття спадщини, у тому числі і в судовому порядку. Відповідно до роз»ясень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», якщо у встановлений строк позивач вступив в управління чи володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. В той же час, у зв»язку з введенням в дію Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, вказана норма права втратила свою чинність і встановлення факту прийняття спадщини за діючим законодавством не передбачено. Діючим законодавством відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України в редакції 2003 року передбачено лише визначення додаткового строку на прийняття спадщини, за умови пропуску його з поважних причин. Але за конституційним принципом, викладеним у ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. При вирішенні спору суд враховує, що згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А також ст. 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять всі права та обов»язки, котрі належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А ст.1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов»язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця) до інших осіб(спадкоємців). Та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю згідно ч.5 ст.1268 ЦК України з часу відкриття спадщини. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Надані позивачем та досліджені судом письмові докази, власні пояснення позивача, які повністю узгоджуються з ними та поясненнями свідка [PERSON] беззаперечно свідчать про те, що позивач у встановленому на момент смерті спадкодавця порядку прийняла все спадкове майно бо в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вступила в управління та володіння спадковим майном, але у зв»язку зі зміною законодавства позбавлена можливості прийняти та зареєструвати спадкове майно. Саме тому постановою державного нотаріуса від 21.04.2016 року їй було відмовлено у посвідченні свідоцтва про прийняття спадщини(а.с.69). В той же час відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав і інтересів являється визнання права. Саме з метою реалізації вказаної норми права п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Тому суд приходить до висновку про те, що позивач в результаті зміни законодавства, яке призвело до звуження його прав, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у звязку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. А тому з наведених причин суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 04.02.2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» місто Красний Лиман Донецької області перейменовано у м. Лиман Донецької області. Тому адресу спірного майна слід зазначати з врахуванням вказаних змін.

Outcome: approved