Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

25.03.2020 [PERSON] звернулася до Борівського районного суду Харківської області з позовом до територіальної громади Вищесолоненської сільської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, в якому просила визнати за нею право власності на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, в землях колишнього КСП «Солонянське», на яке мала право [PERSON] відповідно до інформації Відділу у Борівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 07.11.2019 № 361/105-19. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилається на наступні обставини. [INFO] померла [PERSON] . На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті залишилася спадщина, до складу якої входить право на земельну частку (пай) в землях колишнього КСП «Солонянське» Борівського району Харківської області, про що свідчить довідка, видана Відділом у Борівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Інформацією наданою Відділом у Борівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області встановлено, що [PERSON] була включена до Додатку № 1 списку громадян-членів КСП «Солонянське» за № 376 згідно Державного акту на право колективної власності серії ХР-45-00-000002 від 19.04.1994. 16.02.2020 постановою державного нотаріуса було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій. Згідно вказаної постанови державний нотаріус встановив фактичне прийняття спадщини [PERSON] відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, після смерті [PERSON] , однак видати свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) не має можливості у зв?язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього. Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 25.03.2020 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання. 13.04.2020 третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області подало до Борівського районного суду Харківської області пояснення, згідно яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Позивачем по справі надано відомості лише стосовно видачі КСП «Солоненське» Державного акту на право колективної власності на землю, а також інформацію стосовно включення її матері до Додатку № 1. Інформації стосовно перебування [PERSON] у членах КСП «Солоненське» позивачем до суду не надано, а отже, не доведено обставин членства матері позивача у підприємстві. Окрім цього, позивач взагалі у позовній заяві не зазначає жодного конкретного розміру земельної частки (паю), яка на його думку належала [PERSON] . При цьому, позивачем в даному випадку пропущено строк позовної давності, не вказано і не доведено виняткових обставин, які б перешкоджали [PERSON] упродовж установленого законодавством строку звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 18.05.2020 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета пору, залучено СВК-А «Солоненське». 15.06.2020 до Борівського районного суду Харківської області від Вищесолоненської сільської ради Борівського району Харківської області надійшов відзив, згідно якого відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки на момент смерті [PERSON] , останній не належали будь-які права на земельну частку (пай) по КСП «Солоненське». Крім того, позивачем не підтверджено, що на момент розпаювання [PERSON] являлась членом КСП «Солоненське». Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 15.06.2020 підготовче провадження по справі закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з?явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник Вищесолоненської сільської ради Борівського району Харківської області в судове засідання не з?явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує з мотивів, наведених у відзиві. Третя особа: представник ГУ Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не ?явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позовних вимог просить відмовити з урахуванням раніше наданих пояснень. Третя особа: представник СВК-А «Солоненське» надав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами справи. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 3 ст.211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с.5). Копією свідоцтва про смерть підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.5). Згідно інформації Відділу у Борівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 07.11.2019, [PERSON] була включена до Додатку № 1 списку громадян-членів КСП «Солонянське» за № 376 згідно Державного акту на право колективної власності серії ХР №-05-00-000002 від 19.04.1994, запис про реєстрацію сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім?я [PERSON] в Книзі відсутній (а.с.6). Відповідно до копії довідки № 504 від 16.09.2019 виданої виконавчим комітетом Вищесолоненської сільської ради Борівського району Харківської області, [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). [PERSON] станом на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки № 503 від 16.09.2019 виданої виконавчим комітетом Вищесолоненської сільської ради Борівського району Харківської області (а.с.7). [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження та копії свідоцтва про одруження (а.с.8). Постановою державного нотаріуса від 26.02.2020 [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі на ім?я його довірительки [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) після смерті [INFO] матері [PERSON] (а.с.11). Копією Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-05-00-000002 підтверджується, що до Додатку № 1 [PERSON] включена під № 376. КСП «Солонянське» 19.04.1994 виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ХР-05-00-000002, згідно якого КСП «Солонянське» передано у колективну власність для ведення сільськогосподарського виробництва землю загальною площею 40468 га (а.с.41-42, 67-69, 82-115). Відповідно до архівної довідки СВК-А «Солоненське» є правонаступником КСП «Солоненське» (а.с.70). Суд, розглянувши позовну заяву, враховуючи думки сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Оцінюючи докази, додані до позовної заяви, зокрема постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.02.2020, судом встановлено, що в постанові визнано факт вступу [PERSON] у володіння та користування спадковим майном, шляхом зберігання у себе ощадної книжки матері. Проте суд не погоджується з такими висновками, виходячи з правових висновків Верховного Суду, висловлених в постанові від 25.03.2020 по справі № 305/235/17, згідно яких під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження фактичного вступу у володіння спадковим майном, оскільки збереження ощадної книжки не являється діями спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, тому не можуть розцінюватися як вступ в управління спадковим майном після смерті [PERSON] . Крім того, постанова нотаріуса містить роз`яснення [PERSON] про його право вчинити дії, не передбачені чинним законодавством України, а саме: звернутися до суду з позовом про визнання права власності на право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Згідно ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» «основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай)». Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З наведеного вбачається, що у передбачених чинним законодавством випадках, належним способом захисту своїх прав є звернення до суду з позовом не про визнання права власності на земельну частку (пай), а з позовом про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Згідно з пунктами 4, 5, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції від 16 січня 2003 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР. Відповідно до положень статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У статті 527 ЦК Української РСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно статті 529 ЦК Української РСР діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого при спадкоємстві за законом є спадкоємцями першої черги в рівних частках. Стаття 548 ЦК Української РСР визначає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до положень статті 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За правилами статті 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 74 ЦК Української РСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Згідно статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Статтею 80 ЦК Української РСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності на звернення до суду із цим позовом. Судами встановлено, що на підставі рішення Вищесолоненської сільської ради народних депутатів від 09 березня 1994 року № 14 КСП «Солонянське» було видано державний акт на право колективної власності на землю 19 квітня 1994 року. До вказаного державного акту долучено додаток із списками осіб, які мають право на земельну частку (пай) в КСП «Солонянське», до вказаних списків увійшлі і мати позивача, яка померла [INFO] і за життя не порушувала питання про відновлення порушених прав щодо земельної частки (паю). Після смерті матері позивач, мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав, оскільки могла звернутися до відповідних органів влади чи інших підприємств та установ за отриманням інформації щодо отримання сертифікату на право на земельну частку (пай) в землях КСП «Солонянське», у зв`язку з чим суд приходить до висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого статтями 71, 76 ЦК Української РСР, що є підставою для відмови в позові на підставі статті 80 ЦК Української РСР. Позивач не ставила питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, не зазначила обставин, які на протязі більне двадцяти років перешкоджали їй звернутись до суду за захистом своїх прав, а тому порушене право не підлягає захистові. Вказане узгоджується з правовими висновками, висловленими Верховним Судом в постанові від 12 червня 2019 року по справі № 702/962/17. 02.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно якого розділ XII "Прикінцеві положення" Цивільно-процесуального кодексу України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину". Враховуючи ст. 1,2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV, п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»,

Outcome: dismissed