Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

05.08.2015 року законний представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 28.05.2003 року відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 5500 доларів США строком до 15.07.2003року під 8 % річних, про що надала відповідну розписку, однак до вказаного строку та по даний час борг не повернула. З огляду на наведене просить суд стягнути з відповідачки борг за договором позики в сумі 5500 доларів США (115500 гривень) та 5280 доларів США (110880гривень), тобто 8% річних за 12 років (за період з 2003 по 2015 роки) від суми боргу. В судове засідання законний представник позивачки [PERSON] не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак від неї надійшло письмове відношення до позову, з якого слідує, що остання позов визнає частково, зокрема, визнає факт укладення вищевказаного договору позики, не оспорює суми отриманої нею від позивачки та розміру відсотків передбачених договором. В той же час, заперечує щодо вимог позивачки про стягнення з неї суми боргу за договором позики у доларах США, покликаючись на те, що це не є офіційною валютою в Україні і станом на 2003 рік офіційний курс долара США відносно гривні, встановлений НБУ, становив 5,27-5,33 гривні за 1 долар США, що не може прирівнюватись до офіційного курсу НБУ на час розгляду справи. В такій частині основної суми боргу позов визнає. Щодо решти суми боргу та відсотків за користування коштами заперечує, стверджуючи, що значну частину грошей нею було повернуто родичам позивачки. Справу просить розглянути у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Частиною 1 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що 28.05.2003 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 5500 доларів США, які зобов'язалася повернути у строк до 15.07.2003року під 8% річних від суми боргу. Вказані обставини сторонами не оспорюються. Факт укладення зазначеного договору позики та його умови підтверджуються розпискою від 28.05.2003 року (а.с.3), написаною власноручно і підписаною відповідачкою [PERSON], копія якої міститься в матеріалах справи. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 1 статті 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] в порушення вищенаведених вимог закону та умов договору не виконала взяті на себе зобов'язання за договором позики від 28.05.2003 року, грошові кошти у розмірі 5500 доларів США, разом із процентами, які були передбачені договором, позивачці у строк до 15.07.2003 року та по час розгляду справи в суді, не повернула. В ході розгляду справи відповідачкою [PERSON] не представлено суду відповідно до статей 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів про повне або часткове повернення позивачці позичених у неї грошових коштів, чи будь-яких інших доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позову та спростування доводів позивачки. Посилання відповідачки на скрутне матеріальне становище і фінансову неспроможність судом не приймаються до уваги, оскільки, як наголошується в частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно з ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч.1 ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно положень ст.ст. 625, 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на вищенаведене та враховуючи встановлені судом обставини про те, що між позивачкою і відповідачкою було укладено договір позики, по якому відповідачка в добровільному порядку не виконала своїх зобов'язань, оскільки не повернула позивачці отриманих грошових коштів та передбачених договором процентів від суми боргу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки зазначених коштів є законними та обґрунтованими. Відповідно до положень ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 та 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи вищенаведене та з огляду на те, що кошти за договором позики від 28.05.2003року передавалися відповідачці [PERSON] в іноземній валюті - у доларах США, та те, що позивачка пред'явила позов про стягнення грошових сум у цій же іноземній валюті (із визначенням грошового еквіваленту у гривні), то сума заборгованості за договором позики повинна розраховуватись з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. При цьому, заперечення відповідачки з цього приводу про те, що позивачка не вправі заявляти позовні вимоги про стягнення грошової суми в доларах США, так як станом на 2003 рік курс 1 долара США становив близько 5 гривень, що не може прирівнюватись до офіційного курсу НБУ на час розгляду справи, суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалось вище, кошти за договором позики передавалися відповідачці саме у доларах США, тому такі повинні бути повернуті у цій же іноземній валюті і у такому ж розмірі. При цьому, сума боргу за договором позики з 2003 року залишилася незмінною - 5500 доларів США. В той же час, оскільки згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, у зв'язку із чим в резолютивній частині рішення суду розмір суми, що підлягає стягненню, слід зазначати у гривні, то суд повинен провести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Так, офіційний курс 100 доларів США відносно української гривні станом на день ухвалення рішення (11 січня 2016 року) становить 2350,2697 гривень. Таким чином, сума основного боргу за договором позики станом на день ухвалення рішення складає: 5500 доларів США х 23,502697 = 129264,83 гривень. Розрахунок 8 % річних від суми боргу 5500 доларів США за період з 28.05.2003 року по 28.05.2015 року, тобто за 12 років (в межах заявлених позовних вимог) з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення буде наступний: 5500 доларів США (сума заборгованості) х 0,08 (вісім процентів річних) х 12 (кількість років) = 5280 доларів США. Звідси: 5280 х 23,502697 = 124094,24 гривень. Загальна сума заборгованості за договором позики становить 10780 доларів США(5500+5280=10780), що на день ухвалення рішення еквівалентно 253 359,07 гривень. Разом із тим, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену позовну вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Оскільки у прохальній частині позовної заяви, а також при визначенні ціни позову, представник позивачки поряд із сумою боргу та процентів, які просить стягнути в іноземній валюті - доларах США, зазначає суму, що еквівалентна у гривнях, виходячи із курсу 1 долара США - 21 гривня (станом на момент пред'явлення позову - 04.08.2015року), який є нижчим від курсу, встановленого НБУ на день ухвалення рішення - 23,50грн. за 1 долар США, а саме: сума боргу у розмірі 5500 доларів США становить 115500 гривень, проценти згідно договору позики у розмірі 5280 доларів США становлять 110880 гривень (загальна ціна позову - 226380 гривень), та беручи до уваги те, що в ході розгляду справи розмір позовних вимог не збільшувався та не уточнювався, то суд задовольняє даний позов лише в межах заявлених позовних вимог. Отже, з відповідачки [PERSON] в користь [PERSON] підлягає стягненню борг за договором позики у розмірі 5500 доларів США, що еквівалентно 115500 гривень, та проценти від суми позики у розмірі 5280 доларів США, що еквівалентно 110880 гривень, а всього - 10780 доларів США, що еквівалентно 226380 гривень. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. З огляду на те, що позивачку звільнено від сплати судового збору, то такий підлягає стягненню в дохід держави з відповідачки у розмірі 1 відсотка ціни позову, тобто у сумі 2263,80 гривень, оскільки вимоги позивачки судом задоволено в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved