Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та вираження їх в твердій грошовій сумі, який в подальшому уточнила, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Позивач перебувала в шлюбі з [PERSON] з 03.08.2012 року до 13.05.2014 року. Шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано рішенням Комунарського районного суду м Запоріжжя від 28.04.2014 року. Від шлюбу з відповідачем народився син [PERSON], [INFO]. Син проживає разом із позивачем і перебуває на її утриманні. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2014 року зобовязано стягувати з відповідача на утримання сина аліменти в розмірі ? частки від всіх видів заробітку щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказує на те, що відповідач регулярно сплачує присуджені аліменти, проте жодної додаткової допомоги повязаної з утриманням сина він не надає, а розмір присуджених аліментів недостатній для матеріального утримання дитини, через те, що продукти харчування та ліки подорожчали у порівнянні з цінами на час присудження аліментів. Як на підставу для збільшення розміру аліментів посилається на норми ст.192 СК України, зокрема, на ту обставину, що встановлений судовим рішенням розмір аліментів на даний час є недостатнім для належного матеріального утримання дитини з урахуванням також того, що до листопада 2014 року позивач отримувала на дитину 775 грн. на місяць, але, починаючи з листопада 2014 року на підставі змін до Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми» позивач отримує допомогу на сина до досягнення трьох років у розмірі 130 грн. на місяць. У зв'язку з чим позивач просила змінити розмір присуджених аліментів, встановлених на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], в розмірі 1000,00 гривень щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи стягнення з дня предявлення первісного позову, тобто з 06 квітня 2015 року В судовому засіданні позивач та її представник, кожний окремо, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], щодо збільшення розміру аліментів та вираження їх в твердій грошовій сумі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Додатково пояснив, що аліменти сплачує на утримання сина у розмірі, встановленому рішенням суду, і його майновий стан не дозволяє виплачувати більшу суму, оскільки він працює та отримує заробітну плату у розмірі 1350,00грн. З моменту винесення Комунарським районним судом м. Запоріжжя рішення суду про стягнення аліментів матеріальний стан позивачки не змінився, станом на листопад 2014 року вона отримувала таку ж саму допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яку отримує на даний час, у розмірі 130,00 грн. на місяць. Представник третьої особи - Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції в судове засідання не зявився,хоча його належним чином було повідомлено про час та місце розгляду справи, надав до суду клопотання в якому просив розглянути позовну заяву про збільшення розміру аліментів та вираження їх в твердій грошовій сумі, без його участі та зазначив, що заборгованість станом на 30.04.2015 року склала 263,03 грн. Суд, всебічно та повно зясувавши обставини справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 58 ЦПК України, передбачено що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 03.08.2012 року по 13.05.2014 року, який розірвано рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28.04.2014 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія 1-ЖС №242928, виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 01.11.2012 року. Син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою Єдиної абонентської служби Центру обслуговування абонентів №17 від 01.04.2015 року. Позивач не працює, доглядає за дитиною, яка не досягла трирічного віку, що підтверджується відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів №33864 від 25.03.2015 року та довідкою №545 від 09.02.2015 року. [PERSON] знаходиться на обліку в Комунарському РУПСЗН і отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з серпня 2014 року по жовтень 2014 року у розмірі 775,00 грн., з листопада 2014 року у розмірі 130,00 грн., що підтверджується довідкою №538 від 09.02.2015 року. За рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 25.11.2014 року у справі №333/8224/14-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частки всіх видів заробітку щомісячно до досягнення нею повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22.10.2014 року. На виконання судового рішення 09.12.2014 року видано виконавчий лист №333/8224/14-ц, який перебуває на примусовому виконанні. Таким чином, судом встановлено, що на момент постановлення рішення про стягнення аліментів позивачка отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку у розмірі 130,00 грн., яку вона отримує і на даний час. З довідки-розрахунку №5290/10 від 19.02.2015 року вбачається, що у відповідача станом на 31.01.2015 року існувала заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 2105,81 грн. У відповідності до письмового клопотання Комунарського ВДВС ЗМУЮ №11781/10 від 21.05.2015 року станом на 30.04.2015 року заборгованість у відповідача по сплаті аліментів складає 263,03 грн. З 08.04.2015 року відповідач на підставі безстрокового трудового договору працює ФОП [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів та отримує заробітну плату у розмірі 1350,00 грн., що підтверджується копією трудового договору від 08.04.2015 року, листом Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя №6302/02 від 27.05.2015 року, довідкою про доходи від 21.06.2015 року та довідкою з місця роботи від 22.06.2015 року. У відповідності до вимог ст.192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках передбачених цим Кодексом. Частиною першою ст.184 СК України встановлено, що коли платник аліментів має нерегулярний (мінливий) дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачем не надано жодних доказів в судовому засіданні щодо зміни її матеріального або сімейного стану, погіршення її здоров'я та отримання відповідачем мінливого доходу, який би дозволяв стягувати з нього аліменти у твердій грошовій сумі. Обставини на які посилається позивач у своїй позовній заяві, не є обставинами, передбаченими ст.192 СК України. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 27 Конвенції держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей". За ст.128 КЗпП України та ч.4 ст.70 ЗУ «Про виконавче провадження», при відрахуванні із заробітної плати за працівником у всякому разі повинно бути збережено пятдесят відсотків заробітку, крім випадків, коли з його заробітної плати одночасно проводиться відрахування при відбуванні виправних робіт та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати семидесяти відсотків. З огляду на зазначене, суд вважає що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed