Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

14.07.2015 року позивач КП « Жилкомсервіс » звернувся до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до [PERSON] « Про стягнення заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій », в якому посилається на те, що він, у відповідності до ст. 7 ЗУ « Про житлово-комунальні послуги », п. 1.6. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг » затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України від 25.04.2005р. № 60, зареєстрованого в МЮУ 19.05.2005р. за № 541/10821 та на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міськради від 20.12.2006 р. № 1186 « Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова », є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова з управління будинком, спорудою та групою будинків та забезпечує надання населенню житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Позивач свої обовязки виконує належним чином та забезпечує надання відповідачу послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території. Відповідач [PERSON] є власником та мешкає в квартирі № 230, розташованої в будинку № 2 по вулиці Чичибабіна у місті Харкові і користується всіма видами комунальних послуг, у тому числі і наданими позивачем послугами з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Однак, відповідач [PERSON] не виконує обов»язки, покладені на нього чинним законодавством, оплату за даний вид послуг не проводить, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.04.2007 року складає в сумі 1102,79 гривень, а також за період з 01.04.2007 року по 01.06.2014 року, складає в загальній сумі 4907,36 гривень. У добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість. Ухвалою Дзержинського райсуду м. Харкова від 18.09.2014 року позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості за зазначений період. Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості по оплаті наданих послуг та судові витрати в сумі 243, 60 гривень. В судовому засідання представники позивача [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі відповідних довіреностей ( а.с.а.с. 32, 59 ), вказані позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, на які позивач посилається в своєї позовної заяві. При цьому наголошували на тому, вказана в позовної заяві сума боргу в розмірі 1102,79 гривень виникла станом на 01.04.2007 року та вона зарахована позивачем в загальну суму боргу станом на 01.04.2007 року, яка складає в загальній сумі 4907,36 гривень. Крім того, представники позивача заперечували проти застосування до вказаних правовідношень строків позовної давності, у зв»язку з тим, що їх перебіг неодноразово переривався в 2011 році та 2013 році, так як відповідач частково сплачував суму заборгованості, що свідчить про визнання ним всієї суми боргу. Також позивач у 2014 році звертався до суду з заявою про видачу судового наказу, що на його думку є обставиною, яка перериває позовну давність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд застосувати строки позовної давності з моменту звернення позивача до суду з вказаним позовом, крім того, зазначив що в межах позовної давності заборгованість за період з 07.2012 року по 07.2015 року ним сплачена в повному обсязі. Крім того, відповідач наголошував на тому, що позивач не надав належних доказів, відсутній предмет спору, позивач взагалі до прибудинкової території ніякого відношення не має, ( а.с. 34 ) Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач КП « Жилкомсервіс », згідно ст. 7 ЗУ « Про житлово-комунальні послуги », п. 1.6. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг » затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України від 25.04.2005р. № 60, зареєстрованого в МЮУ 19.05.2005р. за № 541/10821 та на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2006 р. № 1186 « Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова », є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади міста Харкова з управління будинком, спорудою та групою будинків та забезпечує надання населенню житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. ( а.с.а.с. 15, 16, 17, 21, 22 ) В судовому засіданні з пояснень сторін та досліджених доказів вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований та мешкає в належної йому на праві приватної власності квартирі № 230, розташованої в будинку № 2 по вулиці Чичибабіна у місті Харкові і користується всіма видами комунальних послуг, у тому числі і наданими позивачем послугами з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. ( а.с.а.с. 13. 14, 35, 36-38 ) Згідно ст. 10 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду » від 19.06.1992 року ( з наступними змінами та доповненнями ), утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються КМУ, незалежно від форм власності. Власники квартир багатокрартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов»язані брати участь у загальних витратах, пов»язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Заборгованість власників квартир пов»язаних з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, стягується в судовому порядку. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 151, 156 ЖК України громадяни, які мають у приватної власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають в приватної власності квартиру зобов"язані забезпечувати їх схоронність, провадити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Члени сім»ї власника квартири ( дружина, їх діти, батьки ), які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Члени сім»ї власника квартири зобов»язані до неї дбайливо ставитися. Повнолітні члени сім»ї власника зобов»язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведенню ремонту. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» праву споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (п. 1 ч. 1 ст. 20 цього ж Закону України) кореспондує обов'язок споживача оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таке ж положення міститься і в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992р. № 572, в якому зазначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Позивач в своєї позовної заяві просить суд стягнути з відповідача заборгованість на надані ним вказані комунальні послуги, зазначаючи, що заборгованість станом на 01.04.2007 року складає 1102,79 гривень, за період з 01.04.2007 року по 01.06.2014 року, складає в загальній сумі 4907,36 гривень. В судовому засіданні, з пояснень представників позивача вбачається, що заборгованість в сумі 1102,79 гривень виникла станом на 01.04.2007 року без зазначення початкової дати виникнення заборгованості. При цьому представники позивача пояснили про те, що вказана суму заборгованості включена в загальну суму заборгованості за період з 01.04.2007 року по 01.06.2014 року, яка з її урахуванням складає 4907,36 гривень. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача 14.07.2015 року, а оскільки відповідач [PERSON] просить суд застосувати строки позовної давності, тому при наявності заборгованості, стягненню підлягала б заборгованість в межах заявлених позовних вимог, за період з червня 2012 року по 01.06.2014 року. Суд не приймає до уваги ствердження представників позивача з приводу того, що перебіг позовної давності неодноразово переривався в 2011 році та 2013 році, у зв»язку з вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого, а також з приводу того, що звернення позивача в 2014 році до суду з заявою про видачу судового наказу, є обставиною, яка перериває позовну давність, з наступних підстав. Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В даному випадку, суд не вбачає підстав для визнання причин пропущення позивачем строку позовної давності поважними, так як вказана вимога позивачем в позовної заяві не зазначена, причини позивачем в позовної заяві наведені не були. Відповідно до копії ухвали Дзержинського райсуду м. Харкова від 18.09.2014 року позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів вказаної суми заборгованості за зазначений період. ( а.с. 7 ) Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову буз розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Вказана правова позиція викладена в п. 4.4.3. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 10 від 29.05.2013 року « Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів », відповідно до якої, за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред»явлення позову матиме місце у разі не будь якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тому якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку. Суд вважає, що перебіг позовної давності, у зв»язку зі зверненням позивача 16.09.2014 року з заявою про видачу судового наказу з приводу стягнення з відповідача вказаної заборгованості, відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, перерваний не був, так як судовий наказ за вказаною заявою судом не видавався, позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу на підставі п. 2 ч. 3 ст. 100 ЦПК України. Крім того, ч. 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив про те, що до 2011 року ним послуги позивача не сплачувалися. З 2012 року від почав вносити відповідні платежі, як заборгованість за 2011 рік, так і поточні платежі за відповідні наступні роки, при цьому, заборгованість за попередні роки, яка була в наявності станом на 01.2011 року, ним не сплачувалася. В судовому засіданні, з наданих сторонами відповідних розрахунків, вбачається що дійсно відповідач [PERSON] почав сплачувати заборгованість по наданим позивачем послугам та поточним платежам починаючи з травня 2012 року до липня 2015 року. ( а.с.а.с. 40-49 ). Вказана обставина в судовому засіданні також підтверджується наданим позивачем довідкою про нарахування та оплату послуг позивача за особовим рахунком відповідача, відповідно до якого, платежі, які були внесені відповідачем [PERSON] позивачем були зараховані за період починаючи з другого півріччя 2011 року по 01.05.2015 року. З наданих розрахунків вбачається, що за період з травня 2007 року по початок другого півріччя 2011 року, оплата [PERSON] послуг наданих позивачем не проводилась та не зараховувалась. Крім того, з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 21.08.2011 року по 20.08.2014 року здійснена відповідачем переплата послуг позивача складає 2285,51 гривень, яка була зарахована позивачем як оплата вказаного періоду, а не як погашення заборгованості за попередні роки. ( а.с.а.с. 8, 50, 55, 56, 57-58, 72. 7374-75, 76, 77-78, 79 ) Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази свідчать про те, що здійснюючи відповідні вищевказані платежі, відповідач [PERSON] визнавав наявність свого боргу перед позивачем саме починаючи з квітня 2011 року та за наступні роки, тому суд вважає, що перебіг строку позовної давності в даному випадку перервався вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу, а саме з 03.05.2012 року після внесення першого платежу з приводу наявної заборгованості. Тому на момент звернення до суду з вказаним позовом, а саме 14.07.2015 року трирічні строки позовної давності за вимогами, по яким в наявності є заборгованість відповідача, сплинули.

Outcome: dismissed