Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в інтересах малолітнього [PERSON] та просила стягнути з ПрАТ "Страхове товариство" "Гарантія" страхове відшкодування в розмірі 102 000 грн. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що 08 вересня 2011 року на 44 кілометрі траси Чернігів-Н.Сіверський сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме зіткнулись вантажний автомобіль та маршрутний автобус, який належав ПАТ «Чернігівське ОПАС 17499» та виконував пасажирські перевезення з м. Києва до смт. Короп. Одним з десяти загиблих пасажирів маршрутного автобуса був [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 вересня 2011 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області. Згідно наявного у [PERSON] проїзного документа на право проїзду у маршрутному автобусі, перевізником є [PERSON], а страховиком ВАТ СТ «Гарантія». У звязку з відсутністю майна у загиблого [PERSON], спадкова справа після померлого не заводилась, а його спадкоємцем за законом є його син [PERSON], в інтересах якого поданий позов про стягнення страхового відшкодування. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 жовтня 2017 року позов [PERSON] в інтересах малолітнього сина загиблого [PERSON] - [PERSON] задоволено. Стягнуто з ПрАТ "Страхове товариство" "Гарантія" на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 102 000 грн. Стягнуто з ПрАТ "Страхове товариство" "Гарантія" на користь держави судовий збір в сумі 1600 грн. В апеляційній скарзі ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи скарги полягають у тому, що ПрАТ «СТ «Гарантія» не відповідає за відшкодування спричиненої шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки цивільно-правова відповідальність транспортних засобів учасників дорожньо-транспортної пригоди, застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Апелянт вважає, що на вимоги [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до ПрАТ «СТ «Гарантія» положення Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.ст. 268, 1200 ЦК України не поширюються. Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено наявності інших спадкоємців після загиблого [PERSON], які також мають право на отримання страхового відшкодування. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено правила підсудності, оскільки юридичною адресою ПрАТ «СТ «Гарантія» є м. Київ, вул. Печерський узвіз, 3, а отже справа підсудна Печерському районному суду м. Києва. Апелянт наголошує, що суд першої інстанції неправильно стягнув 1600,00 грн. судового збору, оскільки, виходячи з ціни позову 102000 грн., та згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору становить 1020 грн. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 08 вересня 2011 року на 44 кілометрі траси Чернігів-Н.Сіверський сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зіткнулись вантажний автомобіль та маршрутний автобус, який належав ПАТ «Чернігівське ОПАС 17499» та виконував пасажирські перевезення з м. Києва до смт. Короп. Одним з десяти загиблих пасажирів маршрутного автобуса був [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 вересня 2011 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області (а.с. 8). Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що згідно документа на право проїзду [PERSON] у вищезгаданому маршрутному автобусі страховиком пасажирів даного транспортного засобу є ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» відповідно до Положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від14серпня 1996р. N 959 (а.с.11). На спростування зазначених обставин ПрАТ«Страхове товариство «Гарантія» не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Апеляційним судом встановлено, що спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] є його малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується наявною у справі копією свідоцтва про народження (а.с. 12). Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення 102000 грн. страхової виплати, суд першої інстанції виходив з положень ст. 214 ЦПК України та Положення про обов'язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14серпня 1996р. N 959, відповідно до якого визначається порядок здійснення обов'язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті. З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 928 ЦК України відповідальність перевізника за шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю пасажира, визначається відповідно до глави 82 ЦК України, якщо договором або законом не встановлена відповідальність перевізника без вини. Згідно з положеннями ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Зокрема, шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Як встановлено апеляційним судом, позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із загиблим [PERSON] до 19 березня 2009 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 12). За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно відповіді ПрАТ «СТ «Гарантія» від 25 квітня 2012 року [PERSON] (а.с. 13), страхова компанія не заперечувала виплату страхового відшкодування за умови наявності свідоцтва про право на спадщину. Як встановлено апеляційним судом та підтверджено поясненнями представника [PERSON], спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у частині задоволення стягнення страхової виплати на користь [PERSON], діючої в інтересах малолітнього [PERSON] є законним і обґрунтованим та має бути залишене без змін. Апеляційний суд відхиляє як юридично неспроможні доводи скарги про те, що ПрАТ «СТ «Гарантія» не відшкодовує завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду, оскільки цивільно-правова відповідальність власників транспортних засобів учасників дорожньо-транспортної пригоди застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», з огляду на таке. З наявного на а.с. 11 проїзного квитка вбачається, що перевізником є [PERSON], а страховиком ВАТ «СТ «Гарантія». Як встановлено судом і не заперечувалось апелянтом, правонаступником ВАТ СТ «Гарантія» є Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія». 01січня 2005 року між ВАТ «СТ «Гарантія» (нині ПрАТ «СТ «Гарантія») та перевізником - СПД [PERSON], укладений договір № 1/06 про порядок проведення обовязкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті відповідно до Положення про обовязкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959. Пунктом 1.1. цього договору визначено порядок проведення обовязкового особистого страхування пасажирів на міських, міжміських, міжобласних, міжнародних автобусних маршрутах, маршрутах маршрутного таксі при виконанні туристичних і екскурсійних перевезень пасажирів по разовим замовленням і договорам до місця роботи. Згідно п. 1.2 Договору страховик доручає агенту та Автопідприємству (як страховим посередникам) отримувати з пасажирів, що придбавають квитки на проїзд в транспортних засобах Автопідприємства, страхові платежі на умовах та в порядку, визначеному вказаним Положенням. Відповідно до п. 2, 7, 8 Положення про обовязкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 року № 959, застрахованими вважаються пасажири з моменту оголошення посадки в морське або річкове судно, поїзд, автобус або інший транспортний засіб до моменту завершення поїздки. Страховими випадками є: загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті. Страховики виплачують страхові суми уразі загибелі або смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті сім»ї загиблого або його спадкоємцю у розмірі 100 відсотків страхової суми. Відтак, ПрАТ «СТ «Гарантія» є особою, яка зобовязана виплатити страхове відшкодування у звязку із смертю [PERSON] від нещасного випадку на транспорті його спадкоємцю першої черги - малолітньому сину [PERSON], в інтересах якого діє його мати [PERSON]. Аргументи скарги про порушення судом першої інстанції правил територіальної підсудності не можуть біти підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ПрАТ «СТ «Гарантія» ухвала судді суду першої інстанції від 04 вересня 2017 року про відкриття провадження у справі в частині дотримання правил підсудності в апеляційному порядку не оскаржуалась. Окрім того, клопотання представника ПрАТ «СТ «Гарантія» про передачу цивільної справи за підсудністю вирішено судом першої інстанції протокольною ухвалою. Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не встановлено наявності інших спадкоємців загиблого [PERSON], не є підставою скасування оскаржуваного рішення, оскільки позов поданий [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] який є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Сукупність обставин цієї конкретної справи приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно, обєктивно і всебічно дослідив обставини справи, докази, надані сторонам та надав їм відповідну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування справедливого, законного і обґрунтованого судового рішення в частині задоволення стягнення страхової виплати. Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги стосовно надлишкового стягнення з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь держави судового збору в сумі 1600 грн., з огляду на таке. Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Порядок оплати та розміри ставок судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до п/п 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру для фізичних осіб становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи убачається, що позовні вимоги [PERSON] зводяться до стягнення страхової виплати в сумі 102000 грн., що є вимогою майнового характеру. Відтак, загальна сума майнових вимог становить 102000 грн., а 1% ціни позову складає 1020 грн. Виходячи з викладеного, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь держави підлягав стягненню судовий в сумі 1020 грн., а тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити та зменшити суму стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на користь держави судового збору з 1600 грн. до 1020 грн. В інший частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial