Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою у якій просить суд встановити факт прийняття нею спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті її батька [PERSON], що помер 07 березня 1999 року. Свої вимоги заявник мотивує тим, що 1999 року помер її батько. Після його смерті відкрилася спадщина до якої ввійшло належне померлому як рухоме так і не рухоме майно. Вона, будучи спадкоємцем першої черги за законом та у звязку з відсутністю інших спадкоємців, з урахуванням того, що на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним, до нотаріальної контори із відповідною заявою не зверталася та вважала, що спадщину прийняла, оскільки фактично вступила у права володіння майном. На даний час має намір оформити належним чином право на спадкове майно, однак при зверненні до нотаріальної контори її було повідомлено про необхідність підтвердження факту прийняття спадщини. В судовому засіданні заявник свої вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини справи. Додатково суду пояснила, що після смерті батька фактично вступила у права володіння спадковим майном, до якого зокрема ввійшло належне померлому рухоме майно: велика рогата худоба, предмети домашнього вжитку, телевізор, холодильник, тощо. Однак після смерті батька залишилася також земельна ділянка, яку вона належним чином не оформила. На даний час має намір оформити земельну ділянку, однак нотаріусом повідомлено про необхідність підтвердження факту прийняття спадщини. Вказує, що на момент смерті проживала разом зі спадкодавцем тому відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час є таким спадкоємцем що спадщину прийняв. Просила суд заяву задовольнити. Представник заявника за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні також підтримав вимоги [PERSON] з підстав, вказаних у заяві. Також суду пояснив, що оскільки [PERSON] помер 1999 року, то до даних правовідносин необхідно застосовувати ЦК УРСР 1963 року. Зокрема ст.. 549 вказаного Кодексу визначає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] на момент смерті проживала разом зі спадкодавцем та після його смерті протягом шести місяців продовжувала проживати за вказаною адресою, то відповідно до вказаних норм є таким спадкоємцем, що спадщину прийняв. У звязку з означеним просив вимоги задовольнити. Заінтересована особа представник Чонгарської сільської ради Генічеського району Херсонської області в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради та визнання вимог заявника. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заявник є її подругою. Їй відомо, що [PERSON] проживала разом з батьком та після його смерті залишилася проживати у будинку. За час спільного життя у батька було набуто майно, яке потім перейшло у власність заявника зокрема худоба, телевізор, холодильник, тощо. Суд, вислухавши заявника, її представника, вивчивши матеріали справи, вважає заяву такою, що задоволенню не підлягає, за наступних підстав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року „Про судову практику у справах про спадкування", якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року. Як встановлено в судовому засіданні, 07 березня 1999 року помер [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про смерть, серії 1-КГ №009280. З копії свідоцтва про народження, серії ІІІ-АП №286479, та копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії 1-КГ №389920 встановлено, що [PERSON] народилася 04 листопада 1969 року та її батьком був [PERSON], а вона від народження мала прізвище Костьян. Після реєстрації шлюбу 20 червня 1986 року, заявник змінила прізвище на [PERSON]. Згідно з пп. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, положення зазначеного Кодексу\~застосовується до тих прав і обовязків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Якщо спадкодавець помер до 01 січня 2004 року, то спори щодо прийняття спадщини можуть полягати у встановленні факту прийняття спадщини або продовженні строку прийняття спадщини, якщо він пропущений з поважних причин. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. За правилами вказаних вище норм, [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. У свою чергу\~Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена\~наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що\~доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини;\~запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця,\~та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Однак матеріали справи не містять жодного доказу вступу заявника у фактичне управління чи володіння спадковим майном. Посилання [PERSON] та її представника [PERSON] на те, що заявник вступила в управління спадковим майном, зокрема шляхом отримання в користування предметів домашнього вжитку та побутової техніки не свідчать про вступ у володіння та розпорядження спадковим майном в розумінні ст.. 549 ЦК УРСР. Як встановлено судом, на даний час заявник має намір оформити земельну ділянку, що належала померлому у звязку з чим звернулася до суду з даною заявою. Разом з тим, заявником не надано ні під час звернення до суду, ані в ході судового розгляду справи доказів, щодо фактичного вступу у володіння нерухомим майном, зокрема не надано квитанції про сплату земельного податку, не надано даних які б підтверджували використання цієї ділянки за призначенням, отримання орендної плати тощо. Доводи заявника, щодо вступу у володіння спадковим майном, зокрема побутовими речами та речами домашнього вжитку на думку суду є сумнівними, оскільки вони нічим не підтверджені, окрім показів свідка. Однак покази свідка на думку суду, саме у даному випадку не можуть бути підставою для встановлення певних фактів. При цьому суд погоджується з доводами заявника в тій частині поданої заяви, що на день смерті спадкодавця та протягом 6 місяців після його смерті [PERSON] проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою. Однак сам по собі факт спільного проживання, без наявності інших обставин о підтверджували вступ в управління чи володіння спадковим майном на думку суду не підтверджує доводи заявника викладені у заяві. Крім того, як вбачається з поданої заяви, при зверненні до суду [PERSON] вказує, що вона зверталася до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на що отримала розяснення щодо необхідності підтвердження відповідного факту судовим рішенням. У свою чергу, відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.05.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~\~заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. У тому ж разі, коли всі необхідні документи були, але у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено, заінтересована особа може звернутись до суду не з заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а зі скаргою на відмову вчинити нотаріальну дію (ст.. 285 ЦПК). З матеріалів справи не встановлено чи дійсно заявник зверталася з відповідним листом до нотаріуса, оскільки справа не містить тексту даного звернення, його дати. Крім того заявником не надано відповіді нотаріуса, яка б містила відмову у проведенні нотаріальної дії через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. Вказані обставини у своїй сукупності, на думку суду, свідчать про відсутність обставин для задоволення заяви.

Outcome: dismissed