Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

10 грудня 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «КЗРК»)про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що він протягом тривалого часупрацював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 13.11.1994 року йому первинно встановлено 70% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Після неодноразових переоглядів, 02.12.2004 року йому повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідностібезстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вінвтративсвоє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивач відчуває постійний біль ниючого характеру у хребті та обмеження об`ємів рухів в хребті, гострий біль в поперековому відділі з іррадіацією в ноги, біль та обмеження рухів в шийному від, хребта грудному відділі хребта, біль та обмеження рухів в колінних суглобах. Болі в суглобах та хребті не дають спокійно відпочивати, постійно приходять думки що отримане захворювання неможливо вилікувати, стан здоров,я не поліпшується, що викликає страждання і переживання. Позивач змушений постійно проходити курси медикаментозного лікування.У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір оцінює в 160 000грн., яку просив стягнути з відповідача. 12 грудня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. 28 грудня 2019 року судом отримано заяву представника відповідача про зобов`язання відповідача надати суду оригінали доказів, а також визнання явки позивача в судове засідання обов`язковою, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 14.01.2020 року залишені без задоволення. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивачем не доведено факту саме завдання йому моральної шкоди та її розмір, вказані обставини не підтверджені належними доказами. Також посилався на те, що на момент встановлення позивачу листопаді 1994р. висновком МСЕК стійкої втрати працездатності можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила). Позивач не врахував пункт 11 вказаних Правил, яким передбачалося відшкодування моральної шкоди за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. При цьому, позивач не надав доказів звернення з заявою про відшкодування моральної шкоди до конкретного роботодавця. Згідно ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції, що була чинною у 1994 р. розмір відшкодування моральної шкоди обмежувався п`ятьма мінімальними розмірами заробітної плати. Розмір моральної шкоди, про стягнення якого просить позивач не відповідає обставинам справи, та нормам матеріального права. Крім того, звільнився [PERSON] з підприємства відповідача 31.10.2001 р. по переведенню на інше підприємство, а не за станом здоров`я. В акті №19 розслідування хронічного професійного захворювання від 12.09.1994 року не вказано конкретних посадових осіб ПАТ "Кривбасзалізрудком" (ВО "Кривбасруда"), які винні у не виконанні норм та правил з охорони праці, гігієнічних регламентів та нормативів. Таким чином, фактично відсутні сукупні складові, які визначають можливість настання цивільно-правової відповідальності відповідача у даній справі.Крім того, позивачем не доведений факт завдання йому моральної шкоди саме відповідачем, зокрема висновком фахівця, а заявлений розмір моральної шкоди належним чином не обґрунтований та не доведений. Суд, відповідно до ч. 5ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] з 20.06.1975 року по 31.10.2001 року працювавгірничим робочим, підземним прохідником, підземним бурильником, машиністом бурової установки, слюсарем, інспектором охоронина шахті «Октябрська»ВО «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», звільнився 31.10.2001 року по переводу згідно п.5 ст. 36 КЗпП України ( копія трудової книжкиа.с.8-10). Висновком МСЕК від 13.11.1994 року позивачу первинно встановлено 70% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності. Висновком МСЕК від 06.12.1995 року позивачу повторно встановлено 70% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та третю групу інвалідності. При наступних переоглядах 23.12.1996 року, 26.12.1997 року, 09.12.1998 року, 06.12.2000 року повторно підтверджено 60% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням. 27.11.2001 року, 20.11.2002 року та 02.12.2004 року повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, безстроково. ( а.с. 12-14). Актом розслідування професійного захворювання від 12.09.1994 року проведеного на ш. «Октябрська» ВО «Кривбасруда», правонаступником якої є ПАТ «Кривбасзалізрудком» до складу якого на час розгляду справи входить ш. «Октябрська», встановлено причини виникнення професійного захворювання [PERSON] , а саме: тяжка фізична праця, пов`язана з підійманням та перенесенням важких предметів (а.с.11). Осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлено(а.с.11 - зворот). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Вирішуючи спір, що склався між сторонами, суд виходить із законодавства, що діяло на момент первинного встановлення позивачу втрати працездатності в 1994 році, а саме ст.12 Закону України « Про охорону праці» в первинній редакції від 14.10.1992 року, згідно якої відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Крім того, суд враховує національне законодавство, що діяло на момент остаточного встановлення позивачу 50 % втрати працездатності та ІІІ групи інвалідності безстроково в 2004 році, а саме норм ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, якими врегульовано право на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП Українипередбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 50% та ІІІ групи інвалідності безстроково, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, він змушений постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я. Крім того, відчуває постійний біль ниючого характеру в п/кр. відділі хребта, та обмеження об`ємів рухів в хребті, гострий біль в поперековому відділі з іррадіацією в ноги, біль та обмеження рухів в шийному від, хребта грудному відділі хребта, біль та обмеження рухів в колінних суглобах. Доводи представника відповідача щодо відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Визначаючи розмірвідшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповіднодо п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах провідшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнавпозивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та зурахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності в розмірі 70%, що був первинно встановлений позивачу, а також остаточно встановлений відсоток втрати працездатності 50% та ІІІ групу інвалідності безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 70 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 160 000 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 768,40 гривень, виходячи з розміру, встановленого на час звернення позивача до суду в 2019 році.

Outcome: partial