Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

15 лютого 2017 року завідуюча 4-м відділенням КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м. Ромни» звернулась до суду із заявою про продовження госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] Свої вимоги мотивувала тим, що останній був госпіталізований до лікарні 04.04.2016 року по заяві та у супроводі опікуна. [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів 10.02.2017 року. Комісія прийшла до висновку, що на теперішній час він виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, який не дає йому змогу розуміти значення своїх дій та керувати ними, по своєму стану є безпорадним, не може задовольнити життєві потреби на достатньому рівні. Тому просила ухвалити рішення про продовження госпіталізації [PERSON] у психіатричному закладі КЗ СОР «1ОСЛ м.Ромни». У судовому засіданні завідуюча 4-м відділенням КЗ СОР «Перша обласна спеціалізована лікарня м.Ромни», підтримала заяву та прохала її задовольнити, посилаючись на викладені в ній обставини. [PERSON] заперечував проти задоволення заяви про продовження його госпіталізації. Особа, що надає правову допомогу - [PERSON] заперечувала проти задоволення заяви. Заінтересована особа [PERSON] до суду не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.8). Представник органу опіки та піклування [PERSON] при винесенні рішення поклалась на розсуд суду. Прокурор Клименко Я.В. прохала відмовити в задоволенні заяви. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши висновок комісії лікарів-психіатрів, суд вважає, що заява про продовження госпіталізації [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шосткинської міської ради №358 від 16.09.1985 року над недієздатним [PERSON] призначено опікуном його матір [PERSON] (а.с.4). Рішенням Роменського міськрайонного суду від 18 серпня 2016 року [PERSON] продовжено госпіталізацію у примусовому порядку до психіатричного закладу - 1 ОСЛ строком на 6 місяців (а.с.5). Згідно довідки КЗ СОР «1 ОСЛ м. Ромни» [PERSON] психічно хворіє з 1981 року. Неодноразово лікувався у КЗ СОР «1 ОСЛ м. Ромни». Має 2 групу інвалідності по псих.захворюванню безтерміново. Остання госпіталізація з 04.04.2016 року по даний час ( а.с.10). Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 10.02.2017 року [PERSON] страждає психічним захворюванням у вигляді «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу». Виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, який не дає йому змоги розуміти значення своїх дій і керувати ними. По своєму стану є безпорадним, не може задовольнити життєві потреби на достатньому рівні. Такий стан є постійним ( а.с.3). Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно ч.3 ст.17 Закону України „Про психіатричну допомогу", у разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Суд вважає, що висновок лікарів-психіатрів належним чином не обґрунтований і в судовому засіданні вказаний висновок також не був належним чином конкретизований та обґрунтований лікарем психіатром. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] дає пояснення, заперечує проти продовження його лікування у психіатричній лікарні у примусовому порядку, пояснює, що здатен самостійно себе обслуговувати. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено дві умови, за наявності яких особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди: перше, це якщо така особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, друге - це якщо особа має тяжкий психічний розлад, внаслідок чого неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність У висновку комісії лікарів-психіатрів від 10.02.2017 року зазначено, що [PERSON] по своєму стану є безпорадним, не може задовольнити життєві потреби на достатньому рівні, але вказане суд розцінює критично, оскільки в судовому засіданні лікар - психіатр Вадько Т.М. навпаки пояснила, що [PERSON] може задовольняти свої життєві потреби. Крім того, вона пояснила, що висновок комісії про те, що [PERSON] є безпорадним і не може задовольнити свої життєві потреби на достатньому рівні є помилковим і не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] може задовольняти свої життєві потреби на достатньому рівні. Отже, в судовому засіданні не було встановлено, що [PERSON], маючи тяжкий психічний розлад неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. А даних про те, що [PERSON], страждаючий на психічну хворобу, вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих , в суді не встановлено. [PERSON] має опікуна , яка відповідно до чинного законодавства зобов'язана дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням та вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. В порушення ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником спецлікарні в судовому засіданні не було доведено та не надано доказів, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Також заявником не надано доказів на підтвердження того, що розлади , вказані в експертизі, не можна лікувати амбулаторно, а потрібно лише в умовах стаціонару. Згідно частини першої статті 29 Конституції України,- кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Суд вважає, що примусова госпіталізація [PERSON] при таких обставинах призведе до порушення ст. 29 Конституції України. Потреби в подальшій примусовій госпіталізації [PERSON] не має. Психіатричну допомогу [PERSON] може отримувати амбулаторно , поза межами психіатричного закладу та перебувати під наглядом опікуна. Тому заява лікаря-психіатра Вадько Т.М. є не обґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed