Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

21.04.2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ Надра» [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від30.09.2008 р. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 вересня 2008 року між ПАТ «КБ Надра» (правонаступник ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено договір «Автопакет» №17/2008/2414 Фап, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 22 660,0 доларів США на придбання автотранспортного засобу. Кінцевий термін повернення кредиту 17.08.2015 р. Відповідно до п. 1.1.3.1. Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються [PERSON] на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,4 % річних. Позичальник зобовязується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж у розмірі 430,47 доларів США передбачено п. 2.2.1 Договору. В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення Кредиту, Позичальник передає [PERSON] в заставу автомобіль марки Volkswagen Caddi, модель Kombi, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], синього кольору, номер кузову JWV2ZZZ2КZ9Х020030. Згідно п. 1 додаткової угоди №1 до договору «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від26.12.2008 року сторони домовились про оформлення поруки [PERSON]. Для забезпечення повернення кредитних коштів Позичальника на користь [PERSON] булоукладено договір поруки від26.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 3.1. договору Поруки сторони встановлюють, що Поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому Договору, виплачує Кредитору пеню від загальної суми заборгованості Позичальника по Договору «Автопакет» у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення з дня виникнення зобовязання Поручителя погасити заборгованість Позичальника. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що у разі порушення Позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по Кредиту, Позичальник сплачує [PERSON] пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. Проте, незважаючи на дані умови договору, Позичальник не виконує своїх обовязків по погашенню кредиту, у звязку з чим, станом на 18.12.2014 року утворилась заборгованість за кредитом і відсотками у розмірі 11 241,66 дол. США, за пенею та штрафом у розмірі 50 123,75 гри., яка складається з: заборгованість за кредитом: 9 344,14 дол. США.; заборгованість по сплаті відсотків 1 897,52 дол. США.; пеня за прострочення сплати кредиту 912,73 дол. США, що за курсом НБУ на 18.12.2014 року еквівалентно 14 392,38 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору: 2_266,0 дол. США, що за курсом НБУ на 18.12.2014 року еквівалентно 35 731,41 грн. Позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «КБ Надра» заборгованість за договором «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від 30.09.2008 р. за кредитом і відсотками у розмірі 11 241,66 дол. США, за пенею та штрафом у розмірі 50 123,75 гри. 10.08.2015 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов зустрічний позов від [PERSON], [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію [PERSON] про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. У зустрічному позові зазначалося, що [PERSON] (поручитель) в установленому порядку змінив прізвище на «Оболенський». [PERSON] (боржник) 20 червня 2014 року зареєструвала з ним шлюб і взяла спільне з чоловіком прізвище - «Оболенська». Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а ст. 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. З підвищенням курсу долара США (валюти платежу по договору) по відношенню до національної грошової одиниці, обумовлене незалежними від сторін внутрішньо- та зовнішньоекономічними факторами, на які [PERSON], як споживач послуг, не розраховувала при укладенні договору не могла передбачити їх настання. Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача кредитних послуг. Не справедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитних договорів погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитів у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає, як субєкт підприємницькою діяльності виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 ст. 13 ЦК України. Згідно із ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Оскільки збільшився обсяг відповідальності, а поручитель ([PERSON]Є.) згоди на зміну зобовязання не давав, вважаємо за можливе визнати договір поруки від 26 грудня 2008р. недійсним. Позивачі просили суд визнати недійсним договір «Автопакет» №17/2008/2414 Фап, укладений 30 вересня 2008р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра», та визнати недійсним договір поруки, укладений 26 грудня 2008р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра». У задоволенні первісних позовних вимог ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості просили відмовити. Під час розгляду справи зустрічна позовна заява була уточнена, в якій позивачі крім того посилалися, що фактично [PERSON], отримала кредит не в доларах США, як передбачено кредитним договором, а в національній валюті - гривні, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 30 вересня 2008 р. згідно з яким Відділення №13 ВАТ «КБ Надра» перерахувало на рахунок ТОВ «Автомобільний дім Соллі-П» грошові кошти у сумі 160 700,0 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить задовольнити вимоги у повному обсязі. Крім того, зазначив, що позивач має право стягувати заборгованість у валюті, про що надав суду відповідні документи. Щодо зустрічного позову то просить у його задоволенні відмовити, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, з моменту укладення кредитного договору, позивач виконував всі його умови. Таким чином, позивач за зустрічним позовом прийняв на себе всі зобов'язання та виконував їх у повному обсязі і ним визнано всі умови договору, тим більше, до моменту подання даної позовної заяви з його боку будь-яких вимог до банку чи яких-небудь пропозицій змінити умови договору в будь-якій частині не надходило. У судовому засіданні представник позивача та позивач [PERSON] за зустрічним позовом первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримали у повному обсязі. Крім того, суду подано заяву про застосування строку позовної давності в частині стягнення пені за рік, який передує даті подання позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 30 вересня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» (правонаступник ВАТ КБ «Надра») та [PERSON] було укладено договір «Автопакет» №17/2008/2414 Фап, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 22 660,0 доларів США на придбання автотранспортного засобу. Кінцевий термін повернення кредиту 17.09.2015 р. Відповідно до п. 1.1.3.1. Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються [PERSON] на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,4 % річних. Пунктом 2.2.1 Договору передбачено, що Позичальник зобовязується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж у розмірі 430,47 доларів США В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення Кредиту, Позичальник передає [PERSON] в заставу автомобіль марки Volkswagen Caddi, модель Kombi, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], синього кольору, номер кузову JWV2ZZZ2КZ9Х020030. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що у разі порушення Позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по Кредиту, Позичальник сплачує [PERSON] пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. У разі порушення Позичальником вимог п.п.4.3.1,4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього Договору, Позичальник зобовязаний сплатити [PERSON] штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору за кожен випадок. Згідно п. 1 додаткової угоди №1 до договору «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від26.12.2008 року сторони домовились про оформлення поруки [PERSON]. Для забезпечення повернення кредитних коштів Позичальника на користь [PERSON] було укладено договір поруки від 26.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 3.1. договору Поруки сторони встановлюють, що Поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому Договору, виплачує Кредитору пеню від загальної суми заборгованості Позичальника по Договору «Автопакет» у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення з дня виникнення зобовязання Поручителя погасити заборгованість Позичальника. Проте, незважаючи на дані умови договору, Позичальник не виконує своїх обовязків по погашенню кредиту, у звязку з чим, станом на 18.12.2014 року утворилась заборгованість за кредитом і відсотками у розмірі 11 241,66 дол. США, за пенею та штрафом у розмірі 50 123,75 гри., яка складається з: заборгованість за кредитом: 9 344,14 дол. США.; заборгованість по сплаті відсотків 1 897,52 дол. США.; пеня за прострочення сплати кредиту 912,73 дол. США, що за курсом НБУ на 18.12.2014 року еквівалентно 14 392,38 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору: 2 266,0 дол. США, що за курсом НБУ на 18.12.2014 року еквівалентно 35 731,41 грн. У відповідності зі ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Таким чином, відповідачі взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконали, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому сума заборгованості за кредитом і відсотками у розмірі 11 241,66 дол. США, за пенею та штрафом у розмірі 50 123,75 гри., яка складається з: заборгованість за кредитом: 9 344,14 дол. США.; заборгованість по сплаті відсотків 1 897,52 дол. США. підлягає стягненню з боржників визначенням її розміру у гривнях - грошовій одиниці України на день винесення рішення, у відповідності до вимог п.14 Постанови Пленуму України ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» і що становить 284413,99 грн. Заперечуючи проти позовних вимог банку, відповідачі заявили про застосування строків позовної давності в частині застосування скороченого строку позовної давності щодо стягнення пені, через те [PERSON] заявлені вимог про стягнення пені починаючи з грудня 2014 року, в той час як позов поданий в квітні 2015 року. Суд погоджується з доводами відповідача в цій частині виходячи з наступного. Згідно зі статтями 258 ЦПК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовуються позовна давність в 1 рік. Згідно з розрахунком [PERSON] пеня розрахована за період з 18.12.2013 по 21.11.2014 року відповідно до умов договору у розмірі подвійної облікової ставки НБУ , від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення і складає 912,73 грн., що в еквіваленті до курсу гривні на 18.12.2013 року складає 14392,38 грн. Проте вказаний розрахунок суперечить вимогам ст..258 ЦПК і тому з відповідачів підлягає стягненню сума пені за 1 рік до дня звернення до суду , а саме з квітня 2014 року по квітень 2015 року, що складає 806,35 доларів США і е еквівалентом 12714,85 грн. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Отже, зі змісту ст. 549 ЦК України вбачається, що пеня і штраф, як різновиди неустойки, обчислюються у відсотках саме від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, можливість нарахування одного виду неустойки на інший виключається. Таким чином, умовами договору за одне і те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання) передбачено подвійну цивільно-правову відповідальність, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. З ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З розрахунку заборгованості, вбачається, що відповідачам нарахована і пеня за порушення договірного зобовязання і штраф (п..5.2) у розмірі 2266,00 доларів США. Отже, за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором позивачем одночасно нарахована пеня та штраф, при цьому останній нарахований, в тому числі, й на суму пені, що є недопустимим. Тому вимоги банку в частині стягнення з відповідачів двох видів штрафу є такими, що протиричать закону, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних доручень у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законодавством. Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті є: Закон України «Про банки і банківську діяльність», Декрет КМУ «Про систему валютного врегулювання і валютного контролю». Статтею 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається НБУ. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власний умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст. 49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 23.08.2002 року НБУ видано [PERSON] банківську ліцензію № 21 на право здійснювати операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл № 21 від 23.08.2002 року, додаток до цього дозволу та отримання 28.03.2006 року письмовим Дозволом № 24/2-1-2002 на право здійснювати операції з валютними цінностями. А отже, Відповідач на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі з надання кредитів в іноземній валюті. Перед укладанням договору [PERSON] була складена Анкета-Заява від 17.09.2008р. на отримання кредиту, в якій вона зазначила на яких саме умовах бажає отримати кредит, а саме: суму в розмірі 22 660,00 доларів США, строком на 84 місяці. Відповідно ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно актів цивільного законодавства. Саме ці умови, які були обговорювані з позичальником, і які є істотними для даного виду договорів згідно законодавства України, були включені в кредитний договір. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 2-3 ст. 203 ЦК України, особи, які вчинили правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників процесу було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Згідно ч. 4 ст. 203 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладено додержанням письмової форми та з додержанням вимог до письмової форми правочинів, передбачених ст. 207 ЦК України, а саме: кредитний договір був укладений в двох екземплярах українською мовою, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної сторони; Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто, в момент укладення Договору не існувало таких обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування ст. ст. 203, 215 ЦК України. Ст. 3 ЦК України передбачено, що однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Чинним законодавством України не закріплена стабільність курсу гривні до іноземної валюти при укладанні договорів про кредитування в іноземній валюті, позичальник взявши на себе зобов'язання повернути кредитні кошти в цій валюті, був обізнаний, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, і зміна цього курсу, можливо, відбудеться, а тому повинен був передбачити і врахувати підвищення валютного ризику за кредитним договором. Що стосується визнання недійсним договору поруки від 26.12.2008р. укладеного між [PERSON] та [PERSON], то підстав для цього немає, оскільки зобов'язання не припинене та зміни зобов'язання без його згоди не здійснювались. Враховуючи вищевикладене, відсутні правові підстави для визнання договору №17/2008/2414Фап від 30.09.2008р. та договору поруки від 26.12.2008р. недійсними. Посилання на ті обставини, що [PERSON] не отримувала грошових коштів за вказаним договором спростовуються матеріалами цивільної справи, зокрема заявою на видачу готівки №809 від 30.09.2008 р. з якої видно, що Позичальник отримав кошти з позичкового рахунку 22031413017677 через касовий рахунок відділення в сумі 22 000,00 дол. США. За умовами контракту № 600413 купівлі-продажу автомобіля, що був укладений між ТОВ «Автомобільний Дім Соллі Плюс» та [PERSON] покупець ([PERSON]В.) зобовязана була здійснити оплату за автомобіль в гривні, в сумі 106 700,00 грн. Тому, відповідно до заяви на видачу готівки № 1 від 30.09.2015 р. [PERSON] внесла кошти в сумі 106700,00 грн. для подальшого перерахування на автосалон. Платіжним дорученням № 1 від 30.09.2015 р. була здійснена оплата через транзитний рахунок за автомобіль. Отже, за умовами договору «Автопакет» № 17/2008/2414Фап від 30.09.2008 р. Банк надав Позичальнику кошти в доларах США, в сумі 22660,00 дол. США. Підтвердженням отримання коштів за умовами договору в доларі США, є заява на видачу коштів та заява на видачу готівки. Даний договір був підписаний Позичальником [PERSON] та [PERSON], тобто договір був укладений. Підтвердженням того, що договір був укладений, є також подальша сплата заборгованості за договором в доларах США. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договорів, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені кредитного договору, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорах і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, та кредитний договір виконувався сторонами, а саме позивач сплачував платежі відповідно графіку. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він після підписання договору оспорювала або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. На думку суду кредитний договір не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах [PERSON], а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів ,свідчать проте, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав її інтересам. Щодо тверджень позивача про непопередження про наявність валютних ризиків то слід зазначити, що підписуючи договір про надання кредиту [PERSON] була ознайомлена з його умовами та наслідками, погоджувалася з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США. За вказаних обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобовязань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти. Виходячи зі змісту статей 1046,1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Відповідно до п.3 ст. 3та ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. При цьому, обставина звернення до суду через 7 років після підписання кредитного договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обовязки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір укладений між сторонами не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочини вчинялися у формі, встановленій законом; оспорювані пункти договору узгоджувалися сторонами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання щодо судових витрат за зустрічним позовом, суд приходить до наступних висновків. Оскільки позов в інтересах ПАТ КБ «Надра» подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справі, пов'язаній зі здійсненням тимчасової адміністрації банку, а така особа на підставі п. 22 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд відповідно до положень ч. 3ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial