Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним п. 12.11 договору № 805311 майнового лізингу від 23 вересня 2015 р., стягнути з відповідача на його користь вартість фінансування 58000 грн. та моральну шкоду 20000 грн. та послуги на адвоката у розмірі 3000 грн.. Заочним рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 14 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з зазначеним рішенням представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що заочне рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Судом першої інстанції при розгляді справи не наведено жодних доводів про не застосування ЗУ «Про захист прав споживачів», не вказано мотивів відхилення посилання на цей закон. При вирішенні даної справи судом першої інстанції не враховано правові висновки викладені в постанові Верховного суду України від 11 травня 2016 року, крім того судом було помилково застосовано ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того що, позивачем не доведено обставини на які він посилався, оскільки договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та позивач добровільно погодився на його укладання. Будь-яких підстав вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлено. З таким висновком суду погодитися не можна, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON]\~ та Лізинговою компанією ТОВ «ІГК+» 23 вересня 2015 року було укладено договір майнового лізингу №805311, згідно якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п. 3.1 договору майнового лізингу предметом договору є автомобіль KIA Sportage, 1.7 D МТ 2WD Luxe (апельсин) (а.с.6). Згідно додатку №2 до вказаного договору вартість предмета лізингу становить 290 тис.грн., вартість фінансування (20%) 58 тис.грн. (а.с. 16). Відповідно копії квитанції № 15 від 23 вересня 2015 року [PERSON] було сплачено 58 000 грн. вартості фінансування згідно договору № 805311 (а.с. 19). 28 вересня 2015 року позивач звернувся з заявою про розірвання договору майнового лізингу і вимогою про повернення сплачених ним коштів у сумі 58000 грн. (а.с.20). Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору, права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі . Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 2.1. договору). Відповідно до п.12.11 договору майнового лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми фінансового платежу. В такому випадку вартість фінансування даного договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому , розділ 12 договору майнового лізингу "відповідальність сторін" взагалі не містить будь якої відповідальності лізингодавця у разі невиконання ним свого обов"язку, який полягає лише в передачі у користування та володіння лізингоодержувача предмету лізингу (п.4.1.1. договору). Аналіз норм Закону дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про не повернення плати за фінансування (п.12.11. договору). Отже, аналіз змісту договору фінансового лізингу від 23 вересня 2015 року, укладеного між сторонами, дає підстави дійти висновку, що в договорі обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки та значно розширені права лізингодавця, зокрема виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача у пункті 12.11 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу і не повернення сплаченої суми фінансування. При цьому, адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови договору не передбачають; договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Згідно ст. 216, 1167 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судова колегія вирішуючи справу, вважає, що позов підлягає задоволенню в частині визнання недійсним п.12.11 договору № 805311 майнового лізингу від 23 вересня 2015 року у звязку з несправедливими умовами, указаними у статті 18 Закону № 1023-XII і стягнення суми фінансування у розмірі 58 000 грн. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зваживши на наведене, та враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не передбачено договором майнового лізингу та чинним законодавством в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, то в цій частині вимоги позивача не можуть бути задоволенні. Між [PERSON] та [PERSON] 26 жовтня 2015 року була укладена угода про надання адвокатських послуг, відповідно якої клієнт зобовязаний сплатити винагороду у розмірі 3000 грн. (а.с. 23). В матеріалах справи міститься квитанція про оплату послуг [PERSON] (а.с. 24). З матеріалів справи вбачається, що участь у розгляді справи 9 листопада 2015 року (а.с. 39), 9 грудня 2015 року (а.с.52), 23 грудня 2015 року (а.с. 60), 23 червня 2016 року (а.с. 81), 14 липня 2016 року (а.с.92) приймала представник позивача [PERSON]. З заявою про ухвалення заочного рішення 14 липня 2016 року зверталася представник позивача [PERSON] (а.с. 86). Копію судового рішення відповідно розписки (а.с. 102) отримувала [PERSON] Апеляційна скарга на заочне рішення від 14.07.2016 року подана представником позивача [PERSON] (а.с. 109-110). Під час розгляду справи в суді представництво інтересів [PERSON] здійснювала його представник за довіреністю (а.с. 34) [PERSON] Відомостей, щодо сплати її послуг матеріали справи не містять. Справа містить додані до позовної заяви копії документів на аркушах справи 4-22, які завірені печаткою адвоката [PERSON] Будь-яких інших процесуальних документів складених адвокатом [PERSON], або які б свідчили про його участь в судових засіданнях чи про надання правової допомоги у інший спосіб матеріали справи не містять. Згідно до вимог частин 1 та 2 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. В п.11 роз'яснень, які містяться в Постанові Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції » зазначено, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України. При цьому, доказів, які б підтверджували що представник [PERSON], яка представляла інтереси позивача в суді є фахівцем в галузі права, і за законом має право на надання правової допомоги, як і доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та [PERSON]М укладався договір на надання позивачу правової допомоги, матеріали справи не містять. За таких обставин судова колегія відмовляє позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" з позовної заяви поданої фізичною особою сплачується за майнового характеру позовом 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 58 000 грн. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 580 грн.

Outcome: partial