Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

25.10.2013 року позивач звернулась з позовом до суду, який в подальшому було неодноразово уточнено, та згідно останньої редакції від 18.06.2014 року просила ухвалити рішення, яким визнати недійсними договори дарування, посвідчені 05.04.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером № 1039 та №1040, відповідно до яких [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,0380 га, кадастровий номер 5110136900:24:005:0142, що розташована за адресою: [ADDRESS], та житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 373,6 кв.м. Визнати житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 373,6 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0380 га, кадастровий номер 5110136900:24:005:0142, що розташована за адресою: [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0380 га, кадастровий номер 5110136900:24:005:0142, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати, пов'язані зі сплатою судового збору та проведення судової експертизи в в загальній сумі 7 017 гривень. Свої вимоги мотивувала тим, що вона в період з 24.02.2002 року по 02.07.2009 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В період даного шлюбу було набуто майно, а саме земельна ділянка площею 0, 0380 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зведено житловий будинок за вказаною адресою. Позивач стверджує, що в період шлюбу на придбання та будівлю вищевказаного майна виділялись кошти її батьками [PERSON] та [PERSON] в сумі 100 000, 00 (сто тисяч) доларів США, оскільки у молодої родини іншого джерела доходу не було. Однак, позивач стверджує, що їй стало відомо, про те що зазначене майно, яке набуте подружжям за час шлюбу та належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, [PERSON] подарував своїй матері - [PERSON], яка в свою чергу дар прийняла. Посвідчення договорів дарування відбулося 05.04.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним номером № 1039 та № 1040. Позивач зазначає, що зазначені Договори дарування посвідчені з порушенням вимог діючого законодавства України, так як нерухоме майно, яке було передано відповідачу [PERSON], є спільною власністю подружжя і будь-яке відчуження цього спільного майна потребує згоди одного з подружжя. Проте така згода, як стверджує позивач, нею не надавалась. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві в редакції від 18.06.2014 року. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав його недоведеності, пояснюючи, що позивач надала особисто нотаріально посвідчений дозвіл на відчуження спірного нерухомого майна. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. В матеріалах справи міститься заява, в якій остання повідомляє, що нею була засвідчена справжність підпису [PERSON] під заявою про надання згоди на відчуження житлового будинку та земельної ділянки. Після цього за вимогою [PERSON] мотивованою тим, щоб заява про надання згоди не була використана у подальшому, оригінал заяви про надання згоди був їй повернутий, а в справах нотаріуса була залишена копія, завірена належним чином та на підтвердження цього додана до справи копія паспорту та ідентифікаційного коду [PERSON] Також під час минулих судових засідань нотаріус стверджувала, що [PERSON] особисто була присутня в її офісі та особисто розписалась в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2013 рік. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити частково, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що в період з 24 лютого 2002 року, що підтверджується відмітками в паспортах громадян України, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 02 липня 2009 року було розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] [NUMBER]. Від даного шлюбу у сторін 20 вересня 2002 року народилась донька, [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації народжень 21 листопада 2002 року зроблено відповідний актовий запис за № 173, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, а саме: земельна ділянка площею 0,0380 га, кадастровий номер 5110136900:24:005:0142 , що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 296982 від 06 квітня 2006 року, виданого на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 29 грудня 2005 року № 18875, та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 373, 6 кв м, з яких: житлова площа 113,3 кв. м, підсобна площа 260,3 кв. м, який складається: по першому поверху з 1-7 кухні площею 25,5 кв. м, 1 -7а коридору площею 2,1 кв. м, 1-8 гаражу площею 21,4 кв. м, 1-9 котельні площею 11.9 кв. м, 1-10 санвузла площею 8,0 кв. м, 1-11 сходів площею 8,8 кв. м, 1-12 гостинної площею 25,7 кв.м, 1-13 коридору площею 9,6 кв. м, по другому поверху з 1-14 сходів площею 7,6 кв. м, 1-15 житлової кімнати площею 20.7 кв. м, 1-16 коридору площею 11,3 кв. м, 1-17 житлової кімнати площею 13,1 кв. м, 1-18 житлової кімнати площею 21,4 кв. м., 1-19 санвузла площею 11,2 кв. м, гардеробу площею 2,4 кв. м., 1-12 коридору площею 3,6 кв. м., та який розташований на земельній ділянці площею 0,0380 га, що належить [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке було придбано та поліпшено за час шлюбу, а саме: земельна ділянка площею 0,0380 га, кадастровий номер 5110136900:24:005:0142 , що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 373, 6 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. Проте, 05 квітня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування земельної ділянки, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 0,0380 га, надану для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд. Того ж дня, 05 квітня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір дарування, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 373,6 кв.м, житловою площею - 113,3 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею - 0,0380 га, кадастровий номер: 5110136900:24:005:0142. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. В матеріалах справи міститься ксерокопія заяви від 05 квітня 2012 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 05.04.2013 року, згідно якої [PERSON] дала згоду колишньому чоловіку [PERSON] на дарування житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]», загальною площею - 113,3 кв.м. та земельної ділянки площею - 0,0380 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: 5110136900:24:005:0142, та укладання ним договорів дарування вищезазначеного нерухомого майна на умовах які вони попередньо обговорили. Проте позивач стверджує, що зазначені Договори дарування посвідчені з порушенням вимог діючого законодавства України, так як згода на їх укладання позивачем не надавалась. Для з'ясування обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2014 року по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза. Однак, питання щодо оригінальності підпису [PERSON] на зазначеній заяві (а.с.49) не ставились у зв`язку з відсутністю оригіналу документу. 22 травня 2014 року до суду надійшов висновок № 240/02 від 14 травня 2014 року, виготовлений експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, згідно якого вбачається, що рукописний запис «[PERSON]» та підпис від імені [PERSON] у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса [PERSON] за 2013 рік (аркуш 136/лицева сторона, графа «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії», реєстровий номер 138 від 05.04.2013 року) виконані не [PERSON], а іншою (-ими) особою (-ами). На виконавця вказаних запису та підпису під час їх виконання впливали збиваючи фактори, серед яких переважали штучні збиваючі фактори, а саме: виконання підпису та запису прізвища у нотаріальному документі, не від свого імені, а від імені іншої особи не виключаючи навмисну зміну виконавцем ознак свого почерку (у тому числі підписаного). У категоричній формі вирішення питання, чи виконані досліджувані запис та підпис з навмисною зміною їх виконавцем ознак свого почерку (у тому числі підписаного), можливо тільки за умов індентифікації виконавця (при наявності зразків його почерку та підпису). Переважний вплив вказаних штучних збиваючих факторів не виключає можливість впливу на виконавця інших збиваючих факторів, у тому числі природних, до яких можна віднести, наприклад, стан хвилювання, письмо з обмеженою опорою пишучої руки тощо. Питання про стать та вік виконавця досліджуваного рукописного запису не вирішувалися через відсутність відповідних наукових методик (щодо коротких записів з ознаками незвичайності виконання). Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу грунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх доводів та спростування висновку вищевказаної експертизи представник відповідача [PERSON] з клопотанням про призначення повторної чи додаткової експертизи до суду не звертався, хоча і зробив зауваження щодо відбору зразків підпису позивача [PERSON], більш того з клопотанням про виклик експерта, для надання пояснень, до суду також не звертався, інших допустимих доказів суду не надав. Частиною 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя мас бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. При цьому розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У відповідності до вимог ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Таким чином, судом достовірно встановлено, що згоду на відчуження майна, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме земельної ділянки площею 0,0380 га, кадастровий номер 5110136900:24:005:0142 , що розташована за адресою: [ADDRESS] та житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 373, 6 кв.м. на момент здійснення правочину дарування позивачем надано не було. Суд критично ставиться до тверджень приватного нотаріуса [PERSON] щодо того, що оригінал заяви, ксерокопія якої міститься на аркуші справи 49, був повернутий нею [PERSON], так як остання не бажала, щоб зазначена заява була використана у подальшому, так як вищезгадана заява містить згоду на відчуження саме житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS] та не може бути використана в подальшому. Більш того, підпис на заяві вочевидь не відповідає підпису позивача в паспорті громадянина України та інших документах, наявних в справі. Також суд приймає у якості належного доказу довідку керівника апарату Малиновського районного суду м. Одеси [PERSON] від 11.12.2013 року, згідно якої [PERSON], яка працює помічником судді, 05 квітня 2013 року протягом робочого дня перебувала на робочому місці, про що свідчить її особистий підпис в книзі обліку виходу на роботу працівників суду, а також підтверджується табелем обліку робочого часу працівників Малиновського районного суду м. Одеси за 2013 рік (а.с.91). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що договори дарування, посвідчені 05.04.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстраційним номером № 1039 та №1040, вчинено відповідачем [PERSON] без необхідних повноважень щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що договори дарування посвідчені 05.04.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстраційним номером № 1039 та №1040, не відповідають вимогам ч. 1 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України та ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки укладений одним із подружжям договір, який не є дрібним побутовим, щодо спільного майна подружжя, без згоди іншого порушує право спільної сумісної власності позивача на вказане майно. Згідно з ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Зважаючи на те, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені відповідачем з порушенням зазначених вимог цивільного та сімейного законодавства, позовні вимоги в частині визнання вказаного договору дарування недійсним також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання по суті, суд також бере до уваги, що відповідач [PERSON] жодних доказів того, що спірне нерухоме майно є його особистою приватною власністю суду не надав. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа мас право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа мас право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а відповідно до ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права або інтересу. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Зі змісту ст.ст. 79, 88, 81 ЦПК України - не передбачено стягнення судових витрат у солідарному порядку. Солідарний обов'язок - це матеріально-правова категорія (ст. 541 ЦК України), а не процесуальна. Позивач на це увагу не звернула та помилково просить покласти на відповідачів такий обов'язок. За правилами ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат здійснюється у дольовому порядку. Тому вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів судових витрат задоволенню не підлягають. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути судові витрати в загальному розмірі 7017 гривень, так як дані витрати підтверджені документально квитанціями, наявними в справі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial