Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

24.05.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просить постановити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 400000,00 гривень. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач покликається на те, що [INFO] приблизно о 17 годині 50 хвилин на 146 км+850 м автодороги сполученням Жовква - Червоноград, у с. Боянець на вул. Чорновола, біля будинку № 36, Жовківського району Львівської області, відбулась ДТП (наїзд) за участю вантажного автомобіля «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що є відповідачем у даній справі та пішохода [PERSON]. Внаслідок зазначеного ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Загиблий пішохід [PERSON], являвся сином позивача - [PERSON]. Відомості про зазначену вище дорожньо-транспортну пригоду внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань [INFO] за № 12015140000000563 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Однак, постановою старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області майора поліції Горбаль М.М. від 30.03.2017 року, кримінальне провадження № 12015140000000563 від [INFO] закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінальної правопорушення. Позивач не погоджується із вказаною постановою про закриття кримінального провадження, зокрема із висновками, викладеними у ній, проте нею пропущений строк на її оскарження із зрозумілих причин. Після важкої втрати близької для неї людини, сина, вона не в стані була слідкувати та контролювати всі юридичні аспекти, пов'язані з цією ДТП та її наслідками. Така передчасна смерть сина позивачки стала важкою психологічною травмою для неї. Їй завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях з приводу втрати близької людини, її турбує безсоння, порушено нормальний спосіб життя, у зв'язку з чим вона докладає неймовірних зусиль для його налагодження та нормування. Мати втратила сина, підтримку і допомогу у житті. Так, предметом даної справи є стягнення з відповідача моральної шкоди, яка була завдана внаслідок передчасної смерті сина позивачки, який загинув у ДТП, що відбулось [INFO], тобто відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. Як стало відомо стороні відповідача, власником транспортного засобу, на момент ДТП - вантажного автомобіля «IVЕCO-75 El7», реєстраційний номер [NUMBER], яким керував відповідач [PERSON] та який здійснив наїзд на [PERSON], внаслідок чого останній помер на місці, є [PERSON], на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. Разом з тим, вантажний автомобіль «IVECO-75 El7», реєстраційний номер [NUMBER] перебував у користуванні [PERSON] згідно Договору оренди транспортного засобу від 21 січня 2014 року строком на три роки. У зв'язку з чим, [PERSON] залучено у справі в якості співвідповідача. Крім того, позивач вказує, що у зв'язку із смертю сина, їй завдано значної моральної шкоди, що полягає у трагічній страті єдиного сина та є важкою психологічною травмою для неї. Більше того, тривалий період, позивач перебуває у процесуальних становищах у кримінальному провадженні, що було відкрито за наслідком зазначеного ДТП, а також судових справах з приводу ДТП, що порушує її нормальний спосіб життя, є тяжким по відношенню до душевно-морального стану, змушує постійно перебувати у стресовому становищі. Беручи до уваги вищевикладене, зокрема те, що смерть людини неможливо оцінити в будь-які грошові кошти, а тим більше смерть близької людини - сина, змушена звернутися до суду та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просять уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, підтримавши письмовий відзив на позов та додаткові пояснення, долучені до матеріалів справи. Просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, підтримавши письмовий відзив на позов, долучений до матеріалів справи. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. [INFO] приблизно о 17 годині 50 хвилин на 146 км+850 м автодороги сполученням Жовква - Червоноград, у с. Боянець на вул. Чорновола, біля будинку № 36, Жовківського району Львівської області, відбулась ДТП (наїзд) за участю вантажного автомобіля «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та пішохода [PERSON]. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 26.11.2015 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 29 років, про що Купичвільською сільською радою Жовківського району Львівської області складено відповідний актовий запис №15 (а.с. 32). Позивач [PERSON] являється матір'ю загиблого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], згідно якого батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] (а.с.33). Відомості про вищевказану дорожньо-транспортну пригоду внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань [INFO] за № 12015140000000563 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Так, постановою старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області Горбаль М.М. від 30.03.2017 року, кримінальне провадження № 12015140000000563 від [INFO] закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінальної правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.4-8). Вказана постанова про закриття кримінального провадження була скасована ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, проте після того неодноразово повторно кримінальне провадження № 12015140000000563 від [INFO] було закрито, зокрема останній раз 30 грудня 2017 року постановою слідчого СУ ГУ НП у Львівській області Вольського О.М. кримінальне провадження № 12015140000000563 від [INFO] закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінальної правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Проте, відносно [PERSON] винесено постанову, якою притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП за порушення п. 12.4 ПДР України. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Жовківським ВРЕР ДАІ при ГУМВС України у Львівській області, вбачається, що власником автомобіля марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER], є [PERSON]. Крім того, відповідно до договору оренди транспортного засобу від 21.01.2014 року, орендодавець [PERSON] передав в користування орендареві [PERSON] для перевезення автомобіль марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER] строком на три роки (а.с. 108-110). З матеріалів справи також вбачається, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована в ПрАТ «УПСК», що підтверджується копією полісу №АІ/5051216 від 19.02.2015 року (а.с.72). Так, відповідно до платіжного доручення №62 від 12.01.2017 року, ПрАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» згідно Страхового акту №ОЦ/177/009/16/1004 від 06.01.2017 року виплатила страхове відшкодування [PERSON] в розмірі 60000 грн. (а.с. 115-119). Правовідносини пов'язані із стягнення моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди врегульовані Цивільним кодексом України (далі ЦК). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування: моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною четвертою ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. За змістом ст. 1167 ЦК, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Отже, у ч. 2 ст. 1167 ЦК передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З висновку №3959 від 01.03.2017 року судово-автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП по кримінальному провадженні №12015140000000563 вбачається, що навіть якщо б водій [PERSON] вів свій автомобіль марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER] із допустимою швидкістю у населеному пункті (60 км/год) та своєчасно застосував екстрене гальмування із завданого моменту виникнення небезпеки для руху, пішохід [PERSON] при завданих вихідних даних не встигав би вийти за межі небезпечної зони, тобто навіть при русі із допустимою швидкістю 60 км/год. водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути скоєння даної ДТП шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування. При завданих вихідних даних перевищення водієм [PERSON] допустимої швидкості руху у населеному пункті (60 км/год.) не перебуває у причинно-наслідковому зв'язку з фактом даної ДТП. У заданій дорожній ситуації водій [PERSON] повинен був з технічної точки зору керуватися вимогами п.п. 1.5;1.10 (небезпека для руху); 2.3 (п.п. «б» та «д»); 12.2; 12.3 та 12.4 ПДР України, у відповідності до яких вказаний водій повинен був рухатись зі швидкістю не більше 60 км/год. та своєчасно застосувати екстренне гальмування із заданого слідчим моменту виникнення небезпеки для руху. При заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору є факт виходу пішохода [PERSON] на смугу руху вантажного автомобіля марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], на такій віддалі до останнього, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду. Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Пунктом 6 цієї Постанови визначено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху). Судом встановлено, що автомобілем марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] управляв на відповідній правовій підставі, а відтак є відповідальним за відшкодування спричиненої шкоди у зв'язку із ДТП. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення Цивільного кодексу України - моральна шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. Також, в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Оцінюючи всі докази в їх сукупності суд вважає доведеною ту, обставину, що ДТП сталася внаслідок дій відповідача [PERSON], який керуючи автомобілем, порушив Правила дорожнього руху. В даному випадку у судовому засіданні встановлено, що джерело підвищеної небезпеки - автомобіль марки «ІVЕСО-75 Е17», реєстраційний номер [NUMBER], на відповідній правовій підставі, на момент дорожньо-транспортної пригоди, знаходився у користуванні відповідача [PERSON], який і повинен відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП. Крім того, за положеннями ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Отже, позивач [PERSON], як мати загиблого [PERSON] має право у відповідності до вимог ст. 1168 ЦК України, на відшкодування завданої їй моральної шкоди. Відтак, внаслідок ДТП, яке мало місце [INFO], під керуванням відповідача [PERSON], позивач [PERSON] отримала та зазнала сильних душевних та моральних страждань у зв'язку з смертю сина [PERSON] Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оскільки відповідачем [PERSON] не надано суду доказів щодо звільнення його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду позивачу, а також не доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, як це передбачено ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що саме [PERSON] є відповідальним за відшкодування спричиненої моральної шкоди у зв'язку із ДТП, що мало місце [INFO]. Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину, характер та обсягу душевних страждань, яких позивач [PERSON] зазнала у зв'язку зі смертю сина, близької людини, годувальника сім'ї, який раптово трагічно загинув у віці 29 років, тривалість страждань, які є пожиттєвими, стан здоров'я позивача, тяжкість ДТП та наслідки, те, що позивач змушена була витрачати час та кошти на відновлення порушеного права, що призвело до негативних змін упорядкованого життєвого ритму та інші негаразди на які [PERSON] покликалась в суді. Відтак до стягнення з відповідача [PERSON] підлягають кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON], на користь [PERSON] моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити, з огляду на обставини справи, зокрема, висновок №3959 від 01.03.2017 року судово-автотехнічної експертизи по дослідженню обставин ДТП по кримінальному провадженні №12015140000000563, те, що правопорушення вчинено [PERSON], а не [PERSON], ступінь вини самого [PERSON] та його поведінку, ступінь вини відповідача, часткове відшкодування [PERSON] витрат на поховання [PERSON], майновий стан останнього і його можливості, а також вимоги розумності та справедливості. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1600,00 грн.

Outcome: partial