Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 25 листопада 2013 року ( а.с. 71 -77), просив зобов»язати [PERSON] в присутності [PERSON] та його дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] вибачитись перед ним за наклеп та пообіцяти в подальшому не поширювати неправдиву інформацію про нього і не говорити погане про нього; зобов»язати [PERSON] та [PERSON] звернутися з листами письмово до голови Ріпкинської районної ради, Деснянської районної у м. Чернігові ради та голови Пушкарської сільської ради Ріпкинського району про спростування поширеної ними неправдивої інформації про нього та зі словами вибачення за наклеп, дані листи оголосити на початку сесії відповідних рад згідно регламентів або відповідної комісії; зобов»язати [PERSON] шляхом заборони, не збирати на нього інформацію, без його згоди, у порушення Конституції України та не поширювати про нього недостовірну інформацію, в тому числі конфіденційну серед будь-кого, а також організаціях і установах незалежно від форм власності; зобов»язати [PERSON] звернутися з листами до органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради та до УМВС України в Чернігівській області з спростуванням поширеної нею інформації про побиття ним доньки [PERSON], громадянки [PERSON] та її самої, про погрози з його боку до неї та доньки [PERSON], про порушення ним загально встановлених норм поведінки та правил дорожнього руху та надати йому копії таких листів; зобов»язати Чернігівський міський відділ УМВС України в Чернігівській області проінформувати його офіційно про закриття досудового розслідування відносно нього та надати йому копію відповіді на його заяву від 03 липня 2013 року; стягнути з [PERSON] та [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн, витрати на лікування в сумі 911.35 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є депутатом Ріпкинської районної ради та обраний головою постійної комісії з питань сім»ї та молоді. В червні 2013 року під час здійснення депутатських повноважень від виборців йому стало відомо, що 27 листопада 2012 року органами внутрішніх справ до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] внесена інформація та дані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України про начебто нанесення ним заявниці тілесних ушкоджень. Він протягом тривалого часу намагався ознайомитися з матеріалами досудового розслідування, але органами внутрішніх справ йому було відмовлено. В подальшому слідчим слідчого відділу ЧМВ УМВС України в Чернігівській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження, зі змісту якої вбачається, що факт нанесення ним тілесних ушкоджень [PERSON] не встановлений. Під час проведення досудового розслідування слідчим робилися запити до органів місцевого самоврядування і він вимушений був пояснювати виборцям, голові та апарату Ріпкинської районної ради про непричетність до нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] Все це вказує на те, що [PERSON] здійснила на нього наклеп. При цьому [PERSON] давала неправдиві свідчення працівникам органів внутрішніх справ, тобто вчинила наклеп. 11 листопада 2013 року під час розгляду Деснянським районним судом м. Чернігова цивільної справи [PERSON] надавала як докази відео та звукозаписи, які здійснені нею без його згоди. Такі ж неналежні докази [PERSON] надавала при розгляді Ріпкинським районним судом іншої цивільної справи. 22 жовтня 2013 року [PERSON] на засіданні комісії органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради звинуватила його у низьці злочинів; він наголошував на необхідності внесення висловів відповідачки до протоколу. [PERSON] без його згоди почала збирати про нього інформацію і за її ініціативою у травні 2007 року в Інтернет виданнях почали друкуватися про нього матеріали негативного характеру. В травні 2013 року [PERSON] з невідомою жінкою прибула до його місця проживання та почала фотографувати його малолітню дитину і дружину та погрожувати останній. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2014 року провадження у справі за позовом [PERSON] до Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області про зобов»язання проінформувати офіційно про закриття досудового розслідування та зобов»язання надати відповідь закрито у зв»язку з тим, що дані вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що оскаржуване рішення є незаконним. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції упереджено розглядав дану цивільну справу. Апелянт вказує на те, що [PERSON] поширила відносно нього недостовірну інформацію, а саме : звернення до органів внутрішніх справ та до органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради про побиття [PERSON], погрози вбивством, побиття доньки, викрадення дітей, перебування за кермом у стані алкогольного сп»ягніння. Апелянт зазначає, що [PERSON] поширила відносно нього недостовірну інформацію в мережі Інтернет. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO], та малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], [INFO]. 27 листопада 2012 року [PERSON] звернулась до Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області з приводу того, що 25 листопада 2012 року [PERSON] спричинив їй, заявниці, тілесні ушкодження. В ході досудового розслідування як свідки були допитані [PERSON], [PERSON] та малолітня [PERSON]. Постановою слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 08 липня 2013 року кримінальне провадження закрите у зв»язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 125 КК України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 грудня 2013 року скарга [PERSON] задоволена, постанова слідчого СВ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 08 липня 2013 року скасована. 26 серпня 2010 року [PERSON] зверталась до Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області з приводу зникнення доньок [PERSON] та [PERSON], оскільки [PERSON] не повернув їх додому. В ході проведеної перевірки було встановлено, що [PERSON] без погодження з [PERSON] вивіз дітей на відпочинок до Автономної Республіки Крим. За результатами проведеної перевірки постановою о/у ВКМСД ДВМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 28 жовтня 2010 року було відмовлено у порушенні кримінальної справи. 06 червня 2012 року [PERSON] звернулась до Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області з приводу спричинення їй [PERSON] тілесних ушкоджень. 13 червня 2012 року [PERSON] звернулась до УМВС України в Чернігівській області з приводу того, що [PERSON] погрожував їй , 05 червня 2012 року спричинив тілесні ушкодження доньці [PERSON], порушує правила дорожнього руху. Постановою дільничного інспектора міліції ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 20 жовтня 2012 року відмовлено у порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ст.. 122 КК України, за відсутністю складу злочину. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2013 року скарга [PERSON] задоволена, а постанова дільничного інспектора міліції ЧМВ УМВС України в Чернігівській області від 20 жовтня 2012 року скасована, а матеріали перевірки направлені прокурору для організації проведення додаткової перевірки. В квітня 2012 року та в червні 2012 року [PERSON] зверталась до органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради з проханням провести перевірку щодо негідної поведінки [PERSON], що впливає на психологічний стан малолітніх дітей та зазначала, що має намір звертатися до суду з позовом про зміну часу і порядку спілкування батька з малолітніми дітьми. В заявах [PERSON] зазначала, що [PERSON] провозить дітей після побачень на автомобілі, але за кермом він перебуває в нетверезому стані, чим наражає дітей на небезпеку; 05 червня 2012 року [PERSON] спричинив тілесні ушкодження доньці [PERSON] в присутності малолітніх дітей, що негативно впливає на психологічний стан останніх. 22 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] були присутніми на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної у м. Чернігові ради , на якій був затверджений висновок щодо участі [PERSON] у вихованні малолітніх дітей. Рішенням Ріпкинського районного суду від 25 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Постановляючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що аудіо запис розмов [PERSON] з приводу реєстрації транспортного засобу на ім.»я [PERSON] не є належним доказом по справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, тобто без згоди відповідача по справі. 08 вересня 2010 року в мережі Інтернет «Громадський проект «Дорожній контроль» розміщена інформація про те, що [PERSON] вивіз двох своїх малолітніх дітей в невідомому напрямку та автомобілі [PERSON], яким заволодів шляхом шахрайства; погрожував [PERSON] фізичної розправою. Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області про зобов»язання проінформувати офіційно про закриття досудового розслідування та зобов»язання надати відповідь, суд першої інстанції дійшов висновку, що ці вимоги слід розглядати в порядку кримінального судочинства. Ухвала Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2014 року не оскаржується. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні докази про те, що [PERSON] та [PERSON] переслідували мету принизити честь і гідність позивача, а їх звернення до Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області та органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради за своїм змістом є оціночними судженнями; відсутні докази про те, що [PERSON] незаконно збирала дані про особу позивача та здійснювала їх поширення. Проте, з таким висновком частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення проти неї та ( або ) членів її сім"ї недостовірної інформації, має право на відповідь , а також на спростування цієї інформації. Звернення [PERSON] до органів опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради з приводу негідної поведінки [PERSON], що впливає на психологічний стан малолітніх дітей, у зв»язку з наміром в подальшому звертатися до суду з позовом про зміну часу і порядку спілкування батька з малолітніми дітьми, є зверненням до компетентного органу, який уповноважений перевіряти таку інформацію та надавати висновок і право на таке звернення гарантоване ст. 40 Конституції України. Право органів опіки та піклування, у разі спору між батьками щодо участі у вихованні дітей, проводити перевірки та складати свої висновки регламентоване постановою КМУ № 866 від 24 вересня 2008 року « Питання діяльності органів опіки та піклування, пов»язаної із захистом прав дитини». Твердження [PERSON] про те, що 22 жовтня 2013 року на засіданні комісії органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради [PERSON] звинуватила його у низьці злочинів спростовуються як змістом протоколу засідання комісії, так і листом Деснянської районної у м. Чернігові ради ( а.с. 89 -91). Крім того, звернення до правоохоронних органів не вважається поширенням недостовірної інформації. Матеріали справи не містять доказів про те, що у зверненнях відповідачів до органів внутрішніх справ зазначаються завідомо неправдиві відомості і для таких звернень у осіб не було жодних підстав. Щодо позовних вимог [PERSON] про зобов»язання [PERSON] шляхом заборони не збирати про нього конфіденційну інформацію та не поширювати таку інформацію, то апеляційний суд приходить до висновку, що заборона збирати та поширювати конфіденційну інформацію про фізичну особу без її згоди передбачена ст. 32 Конституції України і ухвалення відповідного судового рішення, за відсутності порушеного права особи, лише на майбутнє законодавством не передбачене. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] без його згоди збирає відносно нього інформацію, а саме : надає в ході розгляду цивільних справ відео та аудіо записи розмов з ним, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки [PERSON] в ході розгляду цивільних справ Ріпкинським районним судом та Деснянським районним судом м. Чернігова дійсно надавала аудіо запис про реєстрацію транспортного засобу та відео запис про відносини між малолітніми дітьми та їх батьком, що не оспорювалось сторонами в ході апеляційного розгляду справи.. Проте, вказані відео та аудіо записи [PERSON] надавала лише судовим органам як , на її думку, доказ на підтвердження тих чи інших обставин справи ; відсутні докази про те, що ці аудіо та відео записи [PERSON] поширювала у будь-який інший спосіб, а тому відсутні підстави вважати, що [PERSON] збирала та поширювала інформацію про особисте життя позивача. Твердження [PERSON] про те, що за ініціативою [PERSON] в мережі Інтернет почали друкуватися про нього матеріали негативного характеру належними доказами по справі не підтверджені. Під час апеляційного розгляду справи [PERSON] пояснила, що вона не зверталась ні в усній формі, ні в письмовій формі до власників веб-сайтів з приводу поширення в мережі Інтернет будь-якої інформації про позивача. В ході розгляду справи [PERSON] не надав належних доказів про те, що [PERSON] є автором інформаційного матеріалу, поширеного про нього в мережі Інтернет 08 вересня 2010 року. Крім того, [PERSON] з позовом до власника відповідного веб-сайту не звернувся. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, а саме: з заяви [PERSON] від 24 травня 2013 року, вона з чоловіком [PERSON] та малолітньою дитиною проживає в дачному будинку; 24 травня 2013 року вона перебувала в будинку лише з дитиною, а невідомі особи потрапили на подвір»я будинку; одна із жінок, яка назвалась колишньою дружиною [PERSON], почала фотографувати її, заявницю. В ході апеляційного розгляду справи [PERSON] пояснила, що на розгляду в суді першої інстанції знаходиться інша цивільна справа про поділ спільного майна подружжя; по справі була призначена експертиза і вона разом з експертом в травні 2013 року прибула до місця проживання [PERSON] з сім»єю. Це пов»язане з тим, що експерт мав провести оцінку нерухомого майна ( дачного будинку), експерт проводив фотографування дачного будинку та надвірних споруд. При цьому вона будь-кого не фотографувала та нікому не погрожувала. В ході апеляційного розгляду справи [PERSON] не заперечував, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа про поділ майна подружжя. До пояснень [PERSON] апеляційний суд ставиться критично, оскільки ці твердження будь-якими іншими доказами по справі не підтверджені. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що не підтверджені доказами посилання [PERSON] на те, що в травні 2013 року [PERSON] за місцем його проживання фотографувала його малолітню дитину і дружину, тобто відсутні підстави вважати, що [PERSON] збирала та поширювала інформацію про особисте життя позивача. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial