Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

В грудні 2013 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних нарахувань у розмірі 54613,42 грн., трьох відсотків річних - 7888,55 грн. та витрат пов'язаних з отриманням документів у сумі 119 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що за вироком Новобузького районного суду від 15.10.1999 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні відносно неї злочину передбаченого ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року), призначено вказаним підсудним покарання у вигляді позбавлення волі та стягнено з них у солідарному порядку на її користь в рахунок відшкодування збитків завданих злочином 18767,58 грн. Посилаючись на те, що зазначену суму збитків засуджені їй до цих пір у повному обсязі не виплатили, внаслідок чого та сума збитків, що присуджена судом до стягнення, наразі знецінена, просила суд ухвалити рішення про стягнення лише з [PERSON] збитків спричинених інфляцією та три відсотки річних за увесь період прострочення виплати їй відповідачем присуджених за вироком суду збитків. Під час судового розгляду справи позивачка збільшила розмір своїх позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь інфляційні нарахування у розмірі 62927,70 грн., три відсотки річних у розмірі 8227,91 грн. та витрати пов'язані з отриманням документів у відділеннях Ощадбанку та Держстату у сумі 153,22 грн. Відповідач [PERSON] при судовому розгляді справи пред'явлений до нього позов визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивачки трьох відсотків річних від суми прострочення ним виконання грошового зобов'язання та витрат, які позивачка понесла на отримання документів, однак повністю не був згоден з вимогою про стягнення з нього інфляційних нарахувань, вважаючи таку виплату безпідставною. Пояснив, що відбуваючи ув'язнення строком на 3 роки в місцях позбавлення волі він не мав змоги відшкодовувати позивачці задані збитки, а звільнившись з виправної установи він не міг працевлаштуватися щоб мати якийсь дохід. Відтак, відшкодування завданих ним позивачці збитків з 2002 року відбувалося за рахунок 50 % отриманої ним державної соціальної пенсії як інваліда дитинства ІІІ групи, наразі борг у нього перед позивачкою залишився не значним, зокрема станом на 01.06.2014 року йому залишилося виплатити 1340,70 грн. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Згідно з вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.10.1999 року [PERSON] та [PERSON] визнано винними у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) та призначено вказаним підсудним покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 та відповідно 4 роки з конфіскацією всього належного їм майна. При цьому стягнено з засуджених у солідарному порядку на користь потерпілої від злочину [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальних збитків 15767,58 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3000 грн., а всього 18767,58 грн. 03.05.2007 року на підставі вказаного вироку суду видано дублікат виконавчого листа, однак стягнення до цього часу у повному обсязі з боржників не проведено. Згідно вимог ст. 541 та ч. 1 ст. 543 ЦПК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відтак, за змістом вказаних статей, позивачка [PERSON] не позбавлена права вимагати стягнення інфляційний витрат та трьох відсотків річних від суми невідшкодованих збитків завданих злочином виключно з [PERSON], при цьому судом встановлено, що інший солідарний боржник [PERSON] в будь-який спосіб жодного разу завдані потерпілій [PERSON] збитки так і не відшкодовував. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] ніде не працює, являється інвалідом третьої групи з дитинства (вади зору) безстроково та отримує щомісячно відповідну соціальну пенсію у розмірі 979 грн. Згідно довідки Відділу ДВС Новобузького РУЮ від 25.05.2014 року, помісячного розрахунку відрахування коштів з пенсії [PERSON], наданої управлінням ПФУ в Новобузькому районі від 16.06.2014 року, виписок за рахунком [PERSON] відкритого у ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ № 10014/36, наданих відповідною банківською установою 09.07.2014 року, вбачається, що відповідачем [PERSON] в період з жовтня 1999 року по вересень 2002 року присуджені за вироком суду збитки потерпілій [PERSON] взагалі не відшкодовувалися. З жовтня 2002 року по березень 2006 року [PERSON] не періодично (не щомісяця) в незначних розмірах (не більше 50 грн.) відраховувалися з пенсії платежі в рахунок відшкодування вказаних збитків. З квітня 2006 року по липень 2007 року такі платежі перестали надходити. І лише з серпня 2007 року по теперішній час відповідач здійснював погашання боргу (збитків) практично щомісяця, при цьому з року в рік сума щомісячного платежу постійно збільшувалася. Відтак, станом на 22.05.2014 року відповідач [PERSON] залишився винен позивачці 1340,70 грн. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема із рішень суду (ч.2 ст.509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом вироку. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 509 та п.5 ст. 11 ЦК України визначена сума є грошовим зобов'язанням, яке виникло з рішення суду. За порушення зобов'язання п.4 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. За правилами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі. Враховуючи, що зазначені норми ЦК закріплюють принцип повного відшкодування збитків, слід виходити з того, що збитки, завдані невиконанням рішення суду про стягнення коштів навіть у відшкодуванні шкоди підлягають стягненню з урахуваннями індексу інфляції. Так, у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що в тому разі коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержання за рішенням кошти збільшились, ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилось після збільшення цих тарифів. Таким чином, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення є всі підстави для захисту права позивача на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми. За наведених обставин, суд погоджується з методикою проведення позивачкою розрахунків інфляційних збитків, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного виконання боржником своїх зобов'язань за період майже 15 років та нарахування у відповідності до ст.625 ЦК України трьох відсотків річних, а тому приймає рішення про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] індексу інфляції у розмірі 62927 грн. 70 коп., трьох відсотків річних у сумі 8227 грн. 91 коп., а також 153 грн. 22 коп., понесених позивачкою на отримання від ПАТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ № 10014/36 та відділу статистики у Новобузькому районі ГУС у Миколаївській області платних послуг з надання виписок по її особовому рахунку та даних індексів споживчих цін (інфляції) за період з 1999 року по 2013 рік. Таким чином, позовні вимоги позивачки [PERSON] знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача також належить стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 714 грн.

Outcome: approved