Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням та обґрунтовувала свою позовну заяву тим, що відповідач по справі в спірній квартирі не проживає з 2009 року, особистих речей не має, спальних місць та інших ознак, які б свідчили про фактичне проживання [PERSON] в спірній квартирі не має. Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив розглядати справу без їх участі. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, однак до суду не зявився, будь-яких клопотань від нього не надійшло. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у звязку з належним чином повідомленого відповідача про дату та час судового засідання, незявлення відповідача до суду без поважних причин, не подання відзиву та відсутності заперечення позивача, суд проводить заочний розгляд цивільної справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оглянувши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є власником квартири № 5, яка знаходиться за адресою: вул. Тираспольська, 31 в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.10.2009 року, яке видано виконавчим комітетом Одеської міської ради. Право власності позивача зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом № 24070620 від 07.10.2009 року. Згідно з довідкою про склад сімї та пропуску № 429 від 22.03.2018 року в квартирі № 5, яка знаходиться за адресою: вул. Тираспольська, 31 в м. Одесі зареєстрований [PERSON]. Відповідно до акту від 15.02.2018 року, який підписаний [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 2009 року в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає, особистих речей в квартирі не має, спальні місця відсутні. Аналогічні обставини викладені в особистих заявах [PERSON] та [PERSON] від 15.02.2018 року. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на нього, чим порушуються права позивачки і тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст.72 ЖК України визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, проводиться в судовому порядку. Так, п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на житлову площу. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», знаття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи. Рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтво про смерть та ін. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Оскільки власністю відповідача і місцем перебування або проживання зазначена квартира не становить, він має бути знятий з реєстраційного обліку за цією адресою. Згідно ст.7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою Відповідно до ст. 41 Конституції та рішення ЄСПЛ «[PERSON] проти України» (Заява № 35041/05) від 21.12.2010 року право приватної власності є непорушним. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов'язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об'єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов'язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації [PERSON] в квартирі, яка належить на праві власності позивачу порушує право позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Всі такі обставини перешкоджають позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі „Ковач проти України", п. 59 рішення у справі „Мельниченко проти України", п. 50 рішення у справі „Чуйкіна проти України" тощо). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved