Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 2010 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року розірвано. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач згідно рішення Солом»янського районного суду м. Києві від 20 січня 2014 року зобов»язаний сплачувати на утримання дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. 00 коп., починаючи з 25 жовтня 2013 року, й до її повноліття. Нею понесені в період з липня 2015 року по 05 грудня 2017 року додаткові витрати на лікування, реабілітацію після хвороби та навчання дитини в загальній сумі 26 201 грн. 78 коп., половина з яких - 13 100 грн. 89 коп., вважає, мають бути відшкодовані батьком дитини, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити в редакції вимог від 05 грудня 2017 року (а.с.124). Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] діючі на підставі довіреності від 04 грудня 2017 року (а.с.139), позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 2010 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2014 року розірвано (а.с.82-83). Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с.81), яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач згідно рішення Солом»янського районного суду м. Києві від 20 січня 2014 року, яке набуло чинності, зобов»язаний сплачувати на утримання дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. 00 коп., починаючи з 25 жовтня 2013 року й до її повноліття (а.с.84). Позивачкою понесені в період з липня 2015 року по 05 грудня 2017 року додаткові витрати на лікування, реабілітацію після хвороби та навчання дочки [PERSON] в загальній сумі 26 201 грн. 78 коп. (а.с.3-74, 125-136). Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Оскільки додаткові витрати на дитину позивачкою понесені в загальній сумі 26 201 грн. 78 коп., що підтверджується платіжними документами (а.с.33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40, 41), з урахуванням принципу співмірності, вказані витрати мають покладатися на обох батьків, відповідно, на відповідача як другого із батьків - половина вартості, а саме - 13 100 грн. 89 коп., що складає половину понесених позивачкою витрат на лікування, реабілітацію після хвороби та навчання дитини. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання визначеного законом обов"язку, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягають стягненню 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного, ст. 185 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України,

Outcome: approved