Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Львівської міської ради, в якому просила суд: - визнати протиправною та скасувати ухвалу V сесії шостого скликання Львівської міської ради №1047 від 15.12.2011 року «Про погодження гр. [PERSON] місце розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] ), -визнати протиправною та скасувати ухвалу УІІ сесії шостого скликання Львівської міської ради №1422 від 05.04.2012 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 15.12.2011 №1047». В обгрунтування поданого позову зазначає, що їй на праві особистої власності належить 3/4 частки житлового будинку [ADDRESS] . Власником 1/4 вказаного будинку є [PERSON] який фактично не проживає за вказаною адресою та не користується прибудинковою територією. Зазначає, що їй перейшло право особистого користування земельною ділянкою площею 2026.5 кв.м. по [ADDRESS] , яка на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №1627 від 26.11.1953 року, була залишена за будинком № [ADDRESS] (цим же рішенням будинку [ADDRESS] присвоєно № [NUMBER] , вподальшому - [NUMBER]), що знаходилась в особистому користуванні батька позивача [PERSON] . Зазначає, що за час дії ЗК УРСР Львівською міською радою не приймалось рішень про припинення права користування земельною ділянкою, що розташована у [ADDRESS] . У 2005 році розпочала підготовку документів з приватизації земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , проте з об`єктивних причин та через сімейні обставини не змогла завершити таку приватизацію земельної ділянки. На початку вересня 2018 року на брамі будинку прочитала повідомлення про громадське слухання щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку на присадибній ділянці по [ADDRESS] . Вважає, що належна її родині земельна ділянка у незаконний спосіб стала предметом рейдерського захоплення, про що свідчить і зміна цільового призначення земельної ділянки (будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом). З відповіді Департаменту містобудування Львівської міської ради від 26.09.2018 р. позивачу стало відомо про наявність оскаржуваних ухвал. Зазначає, що такі ухвали є незаконними, оскільки проведена незаконна зміна цільового призначення земельної ділянки та позбавлено права позивача на користування земельною ділянкою за призначенням. Зазначає, що а порушення п.а ч.3 ст.116 ЗК України було погоджено [PERSON] місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] ) для ведення садівництва, адже вказана земельна ділянка перебуває у користуванні позивача, що окрім іншого підтверджується «Довідкою із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями» №31-13-037-8587/169-18 від 27.11.2018 року. Просить позов задовольнити, а також просить стягнути з відповідача судовий збір. Ухвалою суду від 18.02.2019 р. у справі відкрито провадження. Провадження у справі не зупинялося, а тому не було підстав для його поновлення. Судом в процесі розгляду справи задоволено клопотання учасників справи про долучення до матеріалів справи письмових доказів. Ухвалою судового засідання від 25.04.2019 р. судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] , котрі є правонаступниками померлого [PERSON] . Ухвалою суду від 11.06.2019 . закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 29.07.2019 р. судом відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили такі задовольнити. Надали аналогічні викладеним у позові пояснення. Крім цього, у відповіді на відзив та пояснення представника третьої особи [PERSON] , Миколайчука О.І., в яких посилалась на рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №1627 від 26.11.1953 року «Про розгляд матеріалів по обміру земель по квартах:...294..». зазначила, що окремих документів про реєстрацію землекористувачів не видавалось. [PERSON] , на думку позивача, незаконно погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] для ведення садівництва, адже вказана земельна ділянка перебуває у користуванні позивача «без належного оформлення правовстановлюючих документів на землекористування». Представник відповідача Львівської міської ради в судове засідання 08.08.2019 р. не прибула. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи під розписку. В матеріалах справи наявний письмовий відзив на позовну заяву, в якому представник Львівської міської ради посилалась на наступне. У відзиві вказано, що оспорювані ухвали Львівської міської ради є обґрунтованимим, оскільки відповідачем при її прийнятті реалізовано дискреційні повноваження власника землі. Розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з`ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину. Прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є лише початковим та обов`язковим етапом у визначеному чинним законодавством порядку передачі земельної ділянки у користування, який надає право громадянину звернутися до відповідних органів для виконання робіт з розроблення проекту землеустрою. Крім того, ухвала про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за своєю правовою природою є ненормативним індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів (констатує факт надання згоди), є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як адміністративний акт, що вичерпав свою дію, не може бути скасований чи змінений. Наголосила, що до позовної заяви не додано документів, які б підтверджували право власності чи право користування позивача на земельну ділянку, оформлене згідно з передбаченим законодавством порядком. Просила відмовити в задоволенні позову повністю через безпідставність та недоведеність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судове засідання не прибула. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про отримання рекомендованого поштового відправлення. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , адвокат Миколайчук О.І., в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю. Надав аналогічні викладеним письмовим пояснення, в яких наголосив, що рішенням №1612 від 26.11.1953, на яке посилається позивач як на підставу позовних вимог, органом місцевого самоврядування не приймалося жодного рішення про надання померлому [PERSON] в користування спірної земельної ділянки, а лише було встановлено факт користування такою земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та доручено органу реєстрації провести реєстрацію документів на право користування спірною земельною ділянкою. Наголосив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації за [PERSON] (батьком позивача) права користування земельною ділянкою площею 2026,5 кв. [ADDRESS] . по [ADDRESS] . Просив відмовити в задоволенні позову повністю. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю. Зазначили, що підтримують надані представником позивача пояснення. Позов просили задовольнити повністю. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, пояснення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, врахувавши письмовий відзив представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи, права та обов`язки сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги безпідставні, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 19 Конституції України та ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зобов`язують органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 15.12.2011 року Львівською міською радою прийнято оскаржувану ухвалу №1047 «Про погодження [PERSON] місця розташування та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] 28)». Даною ухвалою погоджено [PERSON] місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0800 га на [ADDRESS] ) у власність для ведення садівництва за рахунок земель, що не надані у власність або у користування, громадянці [PERSON] подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Ухвалою міської ради від 05.04.2012 року №1422 внесено зміни до ухвали міської ради №1047 від 15.12.2011 , а саме: 1.1 «У тексті ухвали слова ст.ст.12, 35,118, 121 Земельного кодексу України замінено словами «ст.ст.12, 40,118, 121 Земельного кодексу України»; 1.2. «У пункті 1 слова «для ведення садівництва" замінено словами «для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку». Позивач вважає вказані ухвали Львівської міської ради незаконними, такими, що порушують її права та інтереси, а тому просить суд визнати такі протиправними та скасувати. Згідно ст. 83 Земельного Кодексу України - землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності. Відповідно до частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад. Стаття 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Підпунктом 34 пункту 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Ст. 35 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди. Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних ухвал) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч.ч. 4, 6 ст.118 Земельного кодексу України (у редакції яка діяла на момент прийняття Львівською міською радою оскаржуваної ухвали) встановлено наступне. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Ст. 121 п. в Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах - для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; Згідно довідки управління держкомзему від 05.12.2011 року № 40/01-14/7753 згідно земельнокадастрових даних, земельнаділянка на [ADDRESS] відноситься до земель м.Львова, що не надані у власність чи у користування та відноситься до земель загального користування. Листом управління архітектури від 13.12.2011 року №2401-3вих-3113 земельна ділянка на вул. [ADDRESS] . [ADDRESS] знаходиться в межах території малоповерхової та садибної житлової забудови. Реалізовуючи надані законодавством дискреційні повноваження Львівською міською радою в межах своїх повноважень було розглянуто звернення гр. [PERSON] та прийнято вищевказані оскаржувані ухвали. Ст.40 Земельного кодексу України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. При цьому, суд враховує, що надання дозволу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є передачею такої земельної ділянки у власність чи користування, а є лише одним з етапів відведення земельної ділянки. Надання такого дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної не породжує обов`язок в органу місцевого самоврядування затверджувати такий проект та передавати земельні ділянки в користування чи власність. Слід врахувати, що розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має на меті визначення меж земельної ділянки в натурі, а також з`ясування обставин, що можуть бути перешкодою для надання земельної такої ділянки громадянину. Тобто таке рішення породжує право громадянина звернутися до відповідних органів для виконання робіт з розроблення проекту землеустрою. Позивач [PERSON] у позовній заяві посилається на порушення відповідачем її прав та законних інтересів, оскільки земельна ділянка, по якій Львівською міською радою прийнято оскаржувані ухвали, перебувала в її користуванні. На підтвердження того, що земельна ділянка на [ADDRESS] 28) перебувала в її користуванні посилається на 1) договір купівлі-продажу від 02.12.1899 року, укладений її дідом, та вподальшому успадкований нею.Із долученої до матеріалів справи копії Договору купівлі - продажу від 02 грудня 1899 року, вбачається, що [PERSON] набував у власність житловий будинок із земельною ділянкою. Проте, в договорі не зазначено адреси житлового будинку, адреси приналежної до нього земельної ділянки. Долучена копія картки викладена польською мовою без зазначення жодних географічних координат. Щодо твердження позивача про перехід до неї права особистого користування земельною ділянкою площею 2026.5 кв.м. по [ADDRESS] ), яка на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №1627 від 26.11.1953 року, була залишена за будинком № [ADDRESS] (цим же рішенням будинку [ADDRESS] присвоєно № [NUMBER] , вподальшому - [NUMBER]), що знаходилась в особистому користуванні батька позивача [PERSON] - суд зазначає наступне. Із долученої до матеріалів справи копії архівного витягу рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №1627 від 26 листопада 1953 року, органом місцевого самоврядування: 1)встановлено залишити в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за замлекористувачами в таких розмірах:.. г/ за будинком [ADDRESS] , що знаходиться в особистому користуванні [PERSON] присадибну ділянку площею 2026,5 кв.м. 2)доручено Міжміському бюро технічної інвентаризації провести реєстрацію документів на право користування земельними ділянками за землекористувачами згідно цього рішення. Тобто, даним рішенням не реєструвалось право користування земельною ділянкою, а лише доручено органу реєстрації провести таку реєстрацію. В матеріалах справи відсутні документи, які підтверджували б реєстрацію за [PERSON] реєстрацію права користування земельною ділянкою площею 2026,5 м2 по [ADDRESS] . Наявна в матеріалах справи копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] від 14 листопада 2018 року не може вважатися правовстановлюючим докуметом, який би посвідчував чи реєстрував право особи на користування земельною ділянкою. Ще однією підставою позовних вимог [PERSON] зазначає «Довідку із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями» №31-13-037-8587/169-18 від 27.11.2018 року, яка, на думку позивача, підтверджує перебування земельної ділянки, щодо якої прийняті оскаржувані рішення, в користуванні позивача. У вказаній довідці зазначено, що «земельна ділянка по [ADDRESS] (згідно представленого плану земельної ділянки) частково входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні [PERSON] по [ADDRESS] без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів...) та частково входить в межі земельної ділянки площею 0,0800 га кадастровий номер [NUMBER] ». Тобто, довідкою №31-13-037-8587/169-18 від 27.11.2018 року, на яку посилається позивач як на доказ права користування земельною ділянкою, підтверджено, що земельною ділянкою користується [PERSON] , а не позивач [PERSON] , та користується такою земельною ділянкою без належно оформлених правовстановлюючих документів. Тому така довідка, на думку суду, навпаки спростовує посилання позивача на порушення відповідачем прав позивача при прийнятті оскаржуваних ухвал. Долучена позивачем копії висновку про реєстрацію домоволодіння від липня 1954 року та Акту обстеження від 12 червня 1954 року, не містять відомості про географічне місцерозташування земельних ділянок. Сплата позивачем та її спадкодавцями земельного податку, не є підставою для набуття права власності чи користування земельною ділянкою. Таким чином, суд вважає, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №1627 від 26 листопада 1953 року, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] від14 листопада 2018 року, договір купівлі - продажу від 02 грудня 1899 року, іпотечний запис з карти власності і обтяжень від 16 червня 1937 року, висновок про реєстрацію домоволодіння по [ADDRESS] , акт обстеження від 12 червня 1954 року з планом присадибної ділянки, квитанції про оплату земельних зборів з 1950 року не можуть вважатися належними доказами та підставами для скасування ухвал відповідача №1047 від 15 грудня 2011 року та №1422 від 05 квітня 2012 року, оскільки не містять жодних відомостей, які б вказували, що об`єкти нерухомого майна, мова про які йде у вищезазначених документах, стосуються земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] . Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Ст. 125 Земельного кодексу України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.3 ст.126 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних ухвал) право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. До позовної заяви не додано документів, які б підтверджували право власності чи право користування позивача на земельну ділянку, оформлене згідно з передбаченим законодавством порядком. Не додано жодного документу, який б підтверджував право позивача на користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] , не надано копій проекту землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та/або відведення спірної земельної ділянки, відсутні докази реєстрації права користування [PERSON] спірною земельною ділянкою згідно вимог чинного земельного законодавства України на момент прийняття оскаржуваних ухвал ЛМР. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed