Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу між ним та відповідачкою [PERSON], зареєстрованого 29.07.2000 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, та в результаті поділу майна подружжя, визнати за відповідачкою право власності на підземний автопаркінг, який розташований за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що 29.07.2000 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва між ним та відповідачкою [PERSON] зареєстровано шлюб, від якого сторони мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалось, відсутнє почуття взаємопорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та до окремного проживання сторін, втрачено почуття взаємної любові, розуміння, дружби та взаємоповаги, спільне господарство не ведеться. Позивач вважає, що шлюб між ним та відповідачкою має формальний характер, заперечуючи його подальше існування та можливість примирення сторін, що є підставою його звернення до суду з позовом про розірвання даного шлюбу. Крім того, позивач вказує на досягнення між ним та відповідачкою згоди щодо місця проживання їх спільної дитини разом із відповідачкою, позивач бере на себе відповідальність з приводу забезпечення своєї доньки та зобов'язується сплачувати аліменти на її утримання у розмірі 25% від розміру заробітної плати щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За час спільного проживання позивачем та відповідачкою було придбано нерухоме майно - квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], що належить на праві приватної власності відповідачки та залишається у приватній власності відповідачки; підземний автопаркінг, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належить на праві приватної власності відповідачки та залишається у власності відповідачки; підземний автопаркінг, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належить на праві приватної власності позивача та в результаті поділу спільного майна переходить до відповідачки; транспортний засіб „Lexus RX 350", державний реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, колір чорний, який зареєстрований на позивача; нерухоме майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS], яке належить на праві приватної власності відповідачки та залишається у власності відповідачки; нерухоме майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS], яке належить на праві приватної власності позивачу, залишається у власності позивача. Таким чином, спір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами відсутній. Разом з тим, позивач вважає, що в результаті поділу майна подружжя, за відповідачкою має бути визнано право власності на підземний автопаркінг, який розташований за адресою: [ADDRESS], що є предметом позовних вимог. 28.07.2015 року в судовому засіданні представником позивача [PERSON] подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просить: - розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON], зареєстрований 29.07.2000 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва; - в результаті поділу майна подружжя, що є підставою набуття особистої власності кожного з подружжя, визнати за відповідачкою [PERSON] право власності на наступне майно: трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], житлова площа квартири 66,9 кв.м., загальна площа 123,5 кв.м. (ринкова вартість квартири становить 1 500 000,00 грн.), що належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] відповідно до свідоцтва на право власності на квартиру від 10 липня 2001 року; на підземний автопаркінг, який знаходиться за адресою [ADDRESS], площею 12,6 кв.м. (ринкова вартість 90 000,00 грн.), який належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] відповідно до свідоцтва на право власності на підземний автопаркінг від 15 листопада 2002 року; на підземний автопаркінг, який знаходиться за адресою [ADDRESS], площею 11,6 кв. м. (ринкова вартість 90 000,00 грн.), який належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] відповідно до свідоцтва на право власності на підземний автопаркінг від 17 квітня 2003 року; на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], садовий будинок, 105,2 кв. м.; вбиральня; колодязь; огорожа (ринкова вартість 950 000,00 грн.), яке належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 січня 2006 року; - в результаті поділу майна подружжя, що є підставою набуття особистої власності кожного з подружжя, визнати за позивачем [PERSON] право власності на наступне майно: транспортний засіб „Lexus RX 350", державний реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER] (ринкова вартість 480 000,00 грн.), який 18 березня 2010 року зареєстрований на позивача [PERSON]; на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS], загальна площа 54,4 кв.м. (ринкова вартість 1 100 000, 00 грн.), яке належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 червня 2008 року; - встановити щомісячний розмір аліментів у розмірі 25% від розміру заробітної плати, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який позивач [PERSON] зобов'язаний сплачувати кожного місяця. (а.с. 27- 30) Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з урахуванням поданих уточнень, що долучені до матеріалів справи, з підстав, що містить зміст уточненої позовної заяви. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, з підстав, що містить зміст уточненої позовної заяви, не заперечував проти розірвання шлюбу між сторонами, а також щодо сплати позивачем аліментів у зазначеному розмірі, підтримав визначений порядок поділу спільного майна подружжя. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі, з підстав, що містить зміст уточненої позовної заяви, та пояснень, наданих її уповноваженим представником під час судового розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідачки [PERSON], представника відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з положенням ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] 29 липня 2000 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, про що у книзі реєстрації зроблено відповідний актовий запис за № 1187. (а.с. 7) Сторони від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2813. (а.с. 8) Згідно положення частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Судом достовірно встановлено, що сторони від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину, сімейне життя позивача та відповідачки не склалось у зв'язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, проживають окремо на протязі тривалого часу, з цього ж часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між позивачем та відповідачкою носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачкою неможливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість для примирення з відповідачкою. Згідно ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюб є сімейним союзом чоловіка та жінки. Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сторони проживають окремо за обопільною згодою, що не пов'язана з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми чи інших поважних причин. При таких обставинах сім'я фактично розпалась і поновити сімейні відносини неможливо. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим один від одного життям, тому суд вважає, що формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. В частині вимог позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення частини 1 статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом. Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що за період проживання у зареєстрованому 29 липня 2000 року шлюбі позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] набуто нерухоме та рухоме майно, що є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя. Так, на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 10.07.2001 року, [PERSON] належить на праві приватної власності трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 123,5 кв.м., жилою площею 66,9 кв.м. (а.с. 31) На підставі Свідоцтва про право власності на підземний автопаркінг, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 15.11.2002 року, [PERSON] належить на праві приватної власності машиномісце [ADDRESS]. (а.с. 32) На підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 17.04.2003 року, [PERSON] належить на праві приватної власності машиномісце [ADDRESS]. (а.с. 33) На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, від 19 січня 2006 року, [PERSON] належить на праві приватної власності садовий будинок, площею 105,2 кв. м.; вбиральня; колодязь; огорожа, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 35, 36) На підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Алуштинської міської ради Автономної Республіки Крим від 03.06.2008 року, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. (а.с. 37) За даними Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 18.03.2010 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб „Lexus RX 350", державний реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, колір чорний, номер шасі [NUMBER]. (а.с. 34) Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв'язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України). Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, задля набуття особистої власності кожним з подружжя, позивач просить розділити майно, що є у спільній сумісній власності подружжя, ураховуючи, що між сторонами досягнуто домовленості щодо такого розподілу, а також сторони дійшли згоди щодо визначення вартості майна, яке підлягає до розподілу, та зазначені факти не підлягають доказуванню, з підстав їх визнання сторонами спірних правовідносин під час судового розгляду справи, що відповідає вимогам встановленим інститутом доказування в межах діючого цивільного судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial