Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

29 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження Львівської квартирно-експлуатаційної частини району Прикарпатського військового округу № 698 від 27.08.1997 та визнати недійсним з дати видання та скасувати Свідоцтво про право власності на квартиру від 09.09.1997р., видане Львівською квартирно- експлуатаційною частиною району Прикарпатського військового округу, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що у 1997 році він у складі сім'ї свого батька був включений в ордер на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], в яку вони вселились та зареєструвались. У відповідності до розпорядження Львівської квартирно-експлуатаційної частини району Прикарпатського військового округу № 698 від 27.08.1997 його батькові [PERSON], матері [PERSON] та сестрі [PERSON] та позивачу в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», було передано у спільну сумісну приватну власність квартиру [ADDRESS] в рівних частках, а саме по 1/4 частині. На підставі зазначеного розпорядження було видане відповідне свідоцтво на право приватної власності на цю квартиру від 09.09.1997р. Право власності на квартиру було набуте мною в результаті проведення її приватизації, на момент якої позивач був неповнолітньою особою. Вважає, що зазначені документи є неправомірними, так як його батьки на момент приватизації так і після того, як позивач став повнолітньою особою, не повідомили його про сам факт приватизації та не роз'яснили положення законодавства, які регулюють питання приватизації житла із державного житлового фонду та їх наслідки, зокрема те, що така можливість надається лише один раз, та через це його права будуть обмежені під час отримання житла на склад його власної сім'ї. На цей час позивач проживає у м. Хмельницький складом сім'ї із 4 осіб (він, дружина, син та донька) окремо від матері і батька, які проживають у м. Київ та своєї сестри, яка складом сім'ї із 4 осіб (вона, її чоловік, донька та син) проживає в квартирі [ADDRESS]. Враховуючи факт того, що позивач на момент приватизації був неповнолітнім, приватизація була проведена без його згоди, та про таку він дізнався лише в травні 2015 року, він звернувся в суд із зазначеним позовом. В судове засідання позивач не з'явився, скерував в суд заяву, в якій провести розгляд справи без його участі. Позов підтримав. Відповідач [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах [PERSON], відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] експлуатаційного відділу м. Львова [PERSON] в судовому засіданні визнали позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що у 1997 році [PERSON] у складі сім'ї свого батька був включений в ордер на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], в яку вони вселились та зареєструвались. Відповідно до розпорядження Львівської квартирно-експлуатаційної частини району Прикарпатського військового округу № 698 від 27.08.1997 батькові позивача [PERSON], матері [PERSON] та сестрі [PERSON] та позивачу - [PERSON] в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», було передано у спільну сумісну приватну власність квартиру [ADDRESS] в рівних частках, а саме по 1/4 частині. На підставі зазначеного розпорядження було видане відповідне свідоцтво на право приватної власності на цю квартиру від 09.09.1997р. Право власності на квартиру було набуте [PERSON] в результаті проведення її приватизації, на момент якої позивач був неповнолітньою особою. В судовому засіданні встановлено, що батьки [PERSON] на момент приватизації та після цього, як позивач став повнолітньою особою, не повідомили його про сам факт приватизації, не роз'яснили положення законодавства, які регулюють питання приватизації житла із державного житлового фонду та їх наслідки, зокрема те, що така можливість надається лише один раз, та через це його права будуть обмежені під час отримання житла на склад його власної сім'ї. Судом встановлено, що на цей час позивач проживає у м. Хмельницький у сім'ї, яка складається із 4 осіб (він, дружина, син та донька) окремо від матері і батька, які проживають у м. Київ та своєї сестри, яка складом сім'ї із 4 осіб (вона, її чоловік, донька та син) проживає в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Як вбачається з рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. В судовому засіданні встановлено, що на момент приватизації [PERSON] було 9 років та особистої згоди на набуття права власності (приватизацію) на житло він не надавав. Про факт приватизації зазначеної квартири і порушення своїх прав він дізнався лише у травні 2015 року. Окрім цього, статтею 174 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши вищевказані норми та обставини справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову є підставним, не суперечить чинному законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved