Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу № 74 від 20.12.2004 року її було прийнято на посаду відповідального секретаря газети «Вільним шляхом». Відповідно до наказу № 7 від 28.01.2005 року призначена на посаду завідуючого відділом редакції газети «Вільним шляхом», а наказом № 74 від 14.09.2015 року переведена на посаду заступника редактора. На виконання рішення трудового колективу від 18.12.2015 року, наказом редактора газети «Вільним шляхом» № 52 від 18.12.2015 року [PERSON] було зобовязано виконувати обовязки редактора газети «Вільним шляхом». Розпорядженням голови [PERSON] районної ради № 43-к від 12.12.2015 року позивача призначено виконуючим обовязки редактора [PERSON] районної громадсько-політичної газети «Вільним шляхом» з 21.12.2015 року «до вирішення питання про призначення на посаду редактора», вказане розпорядження на офіційному сайті [PERSON] районної ради не було оприлюднене. Разом з тим, 25.07.2016 року вона перебувала у відпустці терміном на 36 днів за 2015 рік. 01.08.2016 року розпорядженням №41-к голови [PERSON] районної ради Волинської області її було звільнено із займаної посади в.о. редактора газети «Вільним шляхом» згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ за прогул. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19.05.2017 року залишено без змін, по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] районної ради Волинської області, [PERSON], третя особа [PERSON] райдержадміністрація, про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі,компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано розпорядження голови [PERSON] районної ради № 41-к від 01.08.2016 року про звільнення [PERSON] з виконувача обовязків редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом»; визнано протиправним та скасовано розпорядження голови [PERSON] районної ради № 45-к від 26.08.2016 року про призначення [PERSON] виконуючим обовязків редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом»; зобовязано [PERSON] районну раду не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» та зобовязано [PERSON] районну раду виплатити [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 32900,80 грн. та 500 грн. моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог - відмовлено. В добровільному порядку вищевказане рішення суду не виконувалось, а тому на примусове виконання судового рішення 07.06.2017 року Ківерцівським районним судом Волинської області видано виконавчий лист. Однак, вищевказане рішення в примусову порядку також не виконувалось, підтвердженням чого є акт недопущення заступника редактора на робоче місце від 14.09.2017 року та постанова державного виконавця від 20.09.2017 року про накладення на Ківерцівську району раду Волинської області штрафу. Разом з тим зазначає, що 05.10.2017 року вона була допущена до виконання посадових обовязків заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом», що підтверджується відповідним акт в присутності державного виконавця. Про те, того ж дня наказом редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» № 39 її було звільнено з посади заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин з 13.03.2017 року по 05.10.2017 року. Вважає, що наказ про її звільнення є незаконним, таким, що підлягає скасуванню, а вона поновленню на роботі, виходячи з того, що в період з 13.03.2017 року по 05.10.2017 року вона була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки рішення Ківерцівського районного суду Волинської області ухвалено лише 15.03.2017 року та набрало законної сили 19.05.2017 року. Більше того, вищевказане рішення не виконувалось [PERSON] районною радою до 05.10.2017 року. Крім того вказує, що при звільненні її з роботи відповідачем грубо порушені норми чинного законодавства про працю, оскільки в редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» існує профспілкова організація, членом якої вона являється. Проте, з незрозумілих причин відповідач з поданням про її звільнення до первинної профспілкової організації не звертався, що також підтверджує незаконність її звільнення з роботи. За таких обставин, позивач вважає, що вона має бути поновлена на попередній посаді з часу звільнення. Крім того, вона має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки з роботи вона була звільнена без законної підстави, що потягло за собою порушення її життєвих звязків, вона змушена була докладати додаткові зусилля для організації свого життя, тривалий час знаходилася в стані нервового стресу, а тому просить суд скасувати наказ редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» № 39 від 05.10.2017 року про звільнення її з посади заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на посаді заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом»; стягнути з редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» на її користь на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. 05.03.2018 року від представника відповідача редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» - [PERSON] [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, згідно якого остання заперечує щодо задоволення даного позову, вказує, що звільнення позивача було здійснено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства та просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача /а.с.101-108/. Від представника позивача [PERSON] [PERSON] 03.04.2018 року до суду подано відповідь на відзив, згідно якого представник позивача зазначив, що зазначені у відзиві заперечення відповідача повністю спростовуються нормами ст. 235, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, вважає позов підставним, який підлягає задоволенню, на підставі чого зазначає, що наказ редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» №39 від 05.10.2017 року є незаконним і повинен бути скасований, а позивач [PERSON] негайно поновлена на роботі, а також їй повинен бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнута моральна шкода. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], кожен зокрема, заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві та просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що звільнення позивача [PERSON] з займаної посади було здійснено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору первинна профспілкова організація «Професійної спілки районної газети «Вільним шляхом» - [PERSON] в судове засідання не зявилася, надіслала до суду рішення первинної профспілкової організації «Професійна спілка районної газети «Вільним шляхом» №3 від 20.03.2018 року, згідно якого комітет первинної профспілкової організації відмовляє у наданні згоди на звільнення [PERSON] Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному громадянину право заробляти собі на життя працею та отримувати за це винагороду у вигляді заробітної плати, не нижчої від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що згідно наказу № 74 від 20.12.2004 року [PERSON] було прийнято на посаду відповідального секретаря газети «Вільним шляхом», відповідно до наказу № 7 від 28.01.2005 року призначена на посаду завідуючого відділом редакції газети «Вільним шляхом», а наказом № 74 від 14.09.2015 року переведена на посаду заступника редактора /а.с.26/. Наказом редактора газети «Вільним шляхом» № 52 від 18.12.2015 року [PERSON] було зобовязано виконувати обовязки редактора газети «Вільним шляхом». Розпорядженням голови [PERSON] районної ради № 43-к від 12.12.2015 року [PERSON] призначено виконуючим обовязки редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» з 21.12.2015 року «до вирішення питання про призначення на посаду редактора». Також у судовому засіданні встановлено, що 01.08.2016 року розпорядженням №41-к голови [PERSON] районної ради Волинської області [PERSON] було звільнено із займаної посади в.о. редактора газети «Вільним шляхом» згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул /а.с.27/. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2018 року вирішено визнати протиправним та скасувати розпорядження голови [PERSON] районної ради № 41-к від 01.08.2016 року про звільнення [PERSON] з виконувача обовязків редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом»; визнати протиправним та скасувати розпорядження голови [PERSON] районної ради № 45-к від 26.08.2016 року про призначення [PERSON] виконуючим обовязків редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом»; зобовязати [PERSON] районну раду не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом»; зобовязати [PERSON] районну раду виплатити [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 32900,80 грн. та 500 грн. моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19.05.2017 року рішення Ківерцівського районного суду Волинської області залишено без змін. Зі змісту ч. 1 ст. 14 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду вищевказаної справи) вбачається, що обовязковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України є рішення суду, що набрали законної сили. На виконання вищевказаного рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2018 року судом було видано [PERSON] виконавчий лист від 07.06.2017 року в частині зобовязання [PERSON] районної ради не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом». Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області [PERSON] 13.06.2017 року відкрито виконавче провадження №54123512. З вищевказаної постанови вбачається, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. У судовому засіданні встановлено, що заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Волинській області [PERSON] 20.09.2017 року винесено постанову про накладення штрафу на боржника [PERSON] районну раду Волинської області, що підтверджує факт не виконання рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2017 року в частині зобовязання [PERSON] районної ради не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» Судом також встановлено, що відповідно до акту заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Волинській області [PERSON] від 05.10.2017 року, складеного в присутності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] районна рада Волинської області не чинить перешкод та допускає [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом». Тобто, фактично рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2017 року в частині зобовязання [PERSON] районної ради не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» було виконано лише 05.10.2017 року, що також підтверджується ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.02.2018 року, згідно якої визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області [PERSON] щодо зобовязань [PERSON] районної ради не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом», як заходу, що підлягає примусовому виконанню, відповідно до виконавчого листа №158/2153/16-ц від 07.06.2017 року, виданого Ківерцівським районним судом Волинської області. Разом з тим, наказом редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» № 39 від 05.10.2017 року [PERSON] було звільнено з посади заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин з 13.03.2017 року по 05.10.2017 року /а.с.4/. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачена підстава припинення трудового договору - розірвання трудового договору з ініціативи власника у випадках прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин без поважних причин). Відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю, прогулом може вважатися лише відсутність на роботі більше трьох годин без поважних причин. Сама по собі відсутність на роботі не може бути підставою для звільнення. Як розяснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Зясування причин відсутності працівника на роботі повинно відбуватися шляхом витребування письмового пояснення від працівника, відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України. В ідеалі таку вимогу до працівника про надання письмових пояснень слід оформити у письмовій формі та вручати працівнику під розписку або з отриманням відповідних доказів її відправлення (квитанції та опису поштового відправлення, повідомлення про вручення, тощо). Якщо працівник зявився самостійно, йому слід запропонувати написати такі пояснення. Без отримання письмових пояснень або складання акту про відмову надати такі пояснення накладати на працівника дисциплінарне стягнення відповідно до ст. 149 КЗпП України неправомірно. Заперечуючи проти позову, представник відповідача [PERSON] зазначила, що причина відсутності позивача на роботі, через яку було її звільнено, не є поважною, процедура притягнення до відповідальності у виді звільнення дотримана, на підтвердження чого надала відповідні докази, а саме акти про відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин у період з 21.06.2017 року по 04.10.2017 року. Однак суд критично оцінює вищевказані акти про відсутність [PERSON] на роботі без поважних причин складені у період з 21.06.2017 року по 04.10.2017 року, оскільки дане рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2017 року добровільно виконано не було, а лише було виконано 05.10.2017 року, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами (постановою про відкриття виконавчого провадження від 13.06.2017 року, постановою про накладення штрафу від 20.09.2017 року, акту про допущення [PERSON] до робочого місця від 05.10.2017 року, постановою про закриття виконавчого провадження від 29.12.2017 року). Окрім того, як встановлено в судовому засіданні позивачу [PERSON] не було відомо щодо складення відповідних актів, про це вона дізналась лише під час судового засідання. Також, відповідачем не додано доказів щодо вручення відповідних актів [PERSON] та написання відповідних пояснень останньою. Судом також, не беруться до уваги твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON], про те, що позивач [PERSON] повинна була одразу, після набрання рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.03.2017 року законної сили, приступити до виконання своїх трудових обовязків, оскільки даним рішенням суду було частково задоволено позовні вимоги [PERSON] та ухвалено саме зобовязати [PERSON] районну раду не чинити перешкод та допустити [PERSON] до виконання посадових обовязків заступника редактора [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» та не підлягало до негайного виконання в цій частині. Разом з тим, відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборчого профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там де не обирався виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (обєднання профспілок). Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.04.2014 року (справа №6-30цс14) звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирався виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації, профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (обєднання профспілок)є порушенням ст. 43, 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України від 15.09.1999 року №1045-ХІV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення не законним. Судом встановлено, що в редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» створено первинну профспілкову організацію «Професійної спілки районної газети «Вільним шляхом» - рішення про це було прийнято на установчих зборах первинної профспілкової організації «Професійна спілка районної газети «Вільним шляхом», як первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Незалежна медіа-профспілка України» від 15.07.2016 року. 15.07.2016 року, на цих же зборах було обрано профспілковий комітет у складі трьох осіб: голова комітету [PERSON], члени комітету [PERSON], [PERSON] Дана первинна профспілкова організація 27.07.2016 року прийнята на облік до Всеукраїнської спілки «Незалежна медіа-профспілка України», як така, що визнає статут ВПС НМТУ. На день розгляду даної справи судом державна реєстрація Первинної профспілкової організації «Професійної спілки районної газети «Вільним шляхом» не скасована, установчі документи недійсними не визнані. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу осіб, обраних до складу профспілкових органів і не звільнених від виробничої роботи, допускається, крім додержання загального порядку звільнення, лише за попередньою згодою профспілкового огляду, членами якого вони є, а голів і членів профспілкових органів на підприємстві, крім того, - лише за згодою відповідного обєднання спілок. В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі [PERSON] є членом Первинної профспілкової організації "Професійної спілки районної газети "Вільним шляхом", для його звільнення відповідач повинен був отримати згоду первинної профспілкової організації «Професійна спілки районної газети «Вільним шляхом» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Тобто, вимоги ст. 43 КЗпП України при розгляді питання про звільнення [PERSON] належним чином виконані не були, оскільки відповідач з поданням про звільнення [PERSON] до первинної профспілкової організації не звертався. За таких обставин, відповідно до ч. 9 ст. 43 КЗпП України, судом вирішено запитати згоду виборного органу первинної профспілкової організації, у даному випадку первинної профспілкової організації «Професійної спілки районної газети «Вільним шляхом» на звільнення [PERSON] Рішенням №3 від 20.03.2018 року комітетом первинної профспілкової організації «Професійної спілки районної газети «Вільним шляхом» відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] з посади заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній звязок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що докази, наведені відповідачем у запереченнях на позов, не спростовують доводи позивача, суд дійшов висновку, що в даному випадку звільнення [PERSON] відповідачем було проведено без достатніх правових підстав, які передбачені п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, в даному випадку наявні й інші порушення трудового законодавства при звільнення [PERSON] із займаної посади, крім відсутності попередньої згоди первинної профспілкової організації, а тому позивач підлягає поновленню на посаді заступника редактора редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» з моменту звільнення, тобто з 05.10.2017 року. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Суд вважає, що вимушений прогул [PERSON] тривав з 06.10.2017 року по 10.05.2018 року, що становить 147 робочих днів (жовтень 2017 року 17 робочих днів, листопад 2017 року - 22 робочих дня, грудень 2017 року - 20 робочих днів, січень 2018 року - 21 робочий день, лютий 2018 року - 20 робочих днів, березень 2018 року - 21 робочий день, квітень 2018 року 20 робочих днів, травень 2018 року 6 робочих днів). Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата… Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Судом встановлено, що останні два місяці, які передували звільненню [PERSON], остання не працювала з 06.10.2017 року по 10.05.2018 року (ухвалення рішення по даній справі), а тому для обчислення заробітної плати за період з 06.10.2017 року по 31.12.2017 року має бути взятий посадовий місячний оклад заступника редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом», визначений у штатному розписі, який вступав в дію з 27.01.2017 року та становить 6627,20 грн. Посадовий (місячний) оклад [PERSON] у серпні вересні 2017 року становить 6627,20 грн., при 40 робочих днях. Пунктом 4 Порядку визначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З 01.01.2018 року відбулася зміна посадового (місячного) окладу [PERSON], яка становить 7500 грн. За період з 01.01.2018 року по 10.05.2018 року - посадовий місячний оклад заступника редакції [PERSON] районної газети «Вільним шляхом», визначений у штатному розписі, чинний на 2018 рік, становить 7500 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] за період з 06.10.2017 року по 31.12.2017 року становить 331,36 грн. (6627,20 грн. + 6627,20 грн. : 40 робочих днів), а за період з 01.01.2018 року по 10.05.2018 року становить 375 грн. (7500 грн. + 7500 грн. : 40 робочих днів). З п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] складає 52550,24 грн. (331,36 грн. х 59 днів) + (375 грн. х 88 днів) без обовязкових відрахувань. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «[PERSON] проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнання звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням її гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем є завищеним, у ході судового розгляду позивачем та його представником у заявленому розмірі не доведений і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., тобто її вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, суд вважає за необхідне допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, за подання позову майнового характеру 1% ціни позову. Тобто, при подачі даного позову [PERSON] необхідно було б сплатити по 640 грн. за кожну з трьох вимог немайнового характеру та 640 грн. за вимогу майнового характеру. Судом було задоволено чотири позовні вимоги [PERSON] три вимоги немайнового характеру (скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди) та одну вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] районної газети «Вільним шляхом» на користь держави судовий збір в сумі 2560 грн. На підставі ст. 40, 43, 149, 235, КЗпП України, ст.ст. 37-39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)»,

Outcome: partial