Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

06 вересня 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON], яка діє від свого імені та імені [PERSON], в якій позивачі просять, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати дійсним договір купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року № 7502 житлового будинку № 2 з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з одного боку як покупцями та [PERSON] з іншого боку як продавцем, на Південній Товарній біржі, зареєстрований в КП ММБТІ від 12 листопада 1997 року за № 520. Крім цього, просять визначити частки набутого майна за кожним з набувачів по 1/ 3 частині. Також просять визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/ 3 частину земельної ділянки за цією ж адресою для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку як набуту у власність відповідно до ст. 30 ЗК в редакції 1990 року у зв'язку з придбанням житлового будинку, та за [PERSON] - на 2 /3 частини цієї ж земельної ділянки, з яких на 1/3 частину відповідно до положень ст. 30 ЗК та на 1/3 частину - в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що вказаний спірний договір купівлі-продажу житлового будинку зареєстровано товарною біржею. Нотаріально він не посвідчувався та нині, у зв'язку зі смертю одного за покупців - [PERSON], його укладення в нотаріальному порядку є неможливим. Натомість сторонами договору, його умови виконано в повному обсязі, тому просять про визнання його дійсним. Також просять про визначення часток даного майна, вказуючи на те, що на час купівлі даного майна їх частки не були визначені. Окрім того, посилаються на те, що на час продажу даного житлового будинку продавцю належала і земельна ділянка під вказаним житловим будинком, що була надана для його будівництва та обслуговування, а тому, з придбанням даного будинку, відповідно до положень ст. 30 ЗК в редакції, діючий на час його набуття, до покупців житлового будинку перейшло і право власності щодо земельної ділянки, яка призначена для його обслуговування. За вказаного просять визнати за ними право власності по 1/ 3 частині щодо земельної ділянки, як набутої відповідно до положень ст. 30 ЗК в редакції 1990 року, та за [PERSON] також на 1/ 3 частину даної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], єдиним спадкоємцем першої черги якої вона є. Представник позивачів [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій позовній вимоги своїх довірителів підтримав, просив про їх задоволення, а також про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги визнала, підтвердила про продаж в 1997 році належного їй житлового будинку в [ADDRESS]. Зазначила, що умови договору виконано, кошти нею отримано в повному обсязі, претензій до покупців вона не має. Просила про розгляд справи за її відсутності. (а.с. 64-65). З урахуванням вимог ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності сторін та вимог ч. 3 ст. 200, 206, 207 ЦПК - у зв'язку із визнанням позову відповідачем, можливим прийняття рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, технічна фіксація судового засідання не здійснювалася. Вивчивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON], яка діє від свого імені та імені своєї неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], придбали житловий будинок з господарськими будовами, що розташовані по [ADDRESS]. Відповідно до п. 7 Договору, сторонам роз'яснено положення ст.ст. 22 та 30 Земельного кодексу України. Згідно п. 8 Договору, сторонам роз'яснено про необхідність реєстрації прав нових власників відповідно до даного договору в БТІ за місцем розташування нерухомого майна(а.с. 18). За даними реєстраційного посвідчення, Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 12.11.1997 року за 520 на новими власниками, зокрема за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності щодо вказаного житлового будинку (а.с. 19). Реєстрація даного майна за позивачами та [PERSON] також підтверджується даними довідки МБТІ від 27.11.2017 року(а.с. 20). Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 15.09.1996 року, виданого на підставі рішення Х сесії ХХІІ скликання Первомайської селищної ради народних депутатів від 29.08. 1996 року, на час відчуження вище вказаного житлового будинку, продавцю [PERSON] також належала і земельна ділянка за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, з урахуванням опису меж, саме спірного житлового будинку (а.с. 29). Відповідно до запису, здійсненого на вказаному державному акті, у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу 17.10.1997 року за №7502, дана земельна ділянка пере йшла у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 29). Підстави з яких позивачі були змушені звернутися до суду із цим позовом підтверджуються змістом постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] після смерті її матері [PERSON], зокрема з підстав недійсності вище вказаного договору купівлі-продажу з огляду на положення ст.227 ЦК УРСР 1963 року, та щодо земельної ділянки - у зв'язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності спадкодавця на спірну земельну ділянку. Як вказують позивачі у своїй позовній заяві, лише з відмовою в оформленні спадкових прав [PERSON] їм стало відомо про недійсність вище вказаного договору купівлі-продажу та невизнання їх прав щодо спірної земельної ділянки. Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов'язки суб'єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який має застосовуватися до спірних правовідносин, дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, повинен бути укладений у письмовій формі з обов'язковим нотаріальним посвідченням. Невиконання цих вимог, тягне недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). В той же час, відповідно до правил ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, які укладені учасниками біржі щодо купівлі-продажу товарів або об'єктів нерухомості, допущених до обігу на товарній біржі та зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.4 постанови №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, слідує, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. В цьому випадку не вимагається подальшого нотаріального посвідчення угоди. Позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення угоди між ними та спадкодавцем [PERSON] як покупцями і продавцем [PERSON] спірного житлового будинку, її виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Таким чином, суд вважає можливим захист прав позивачів шляхом визнання вказаного договору дійсним. Відповідно до вимог ст.ст. 368-370 ЦК України, суд вважає обґрунтованими і позовні вимоги щодо визначення часток співвласників даного житлового будинку, що також є необхідним для реалізації [PERSON] її спадкових прав щодо цього майна після смерті матері [PERSON], і з урахуванням ч.2 ст. 370 ЦК України, щодо рівності часток у спільному сумісному майні, заявлені вимоги є обґрунтованими. Щодо земельної ділянки, то Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2013р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розділі «Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на розташовані на ній об'єкти нерухомості (ст. 377 ЦК, ст. 120 ЗК)» роз'яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р. згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до правових позицій, що викладені у Постанові ВСУ від 13.04.2016 року № 6-253цс16, зазначена норма (ст. 120 ЗК) закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За наведеного вище, враховуючи, що на час відчуження спірного житлового будинку у власності продавця також знаходилась і земельна ділянка під ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за позивачами права власності за кожною по 1/ 3 частині щодо спірної земельної ділянки відповідно до положень ст.30 ЗК в редакції чинній на час набуття у власність вище вказаного житлового будинку. Щодо вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/ 3 частину спірної земельної ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON], то за даними спадкової справи (а.с. 46-53), [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO] року, та спадщину прийняла. Натомість оформленню її спадкових прав перешкоджає те, що спадкодавець за життя не оформила своїх прав щодо вказаної земельної ділянки. Відповідно до положень ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За наведених вище підстав, зокрема відповідно до вимог ст. 30 ЗК в редакції 1990 року, [PERSON] з придбанням спірного житлового будинку у спільну сумісну власність набуто і право власності спільної сумісної власності щодо земельної ділянки, та як встановлено судом, з урахуванням положень ст. 370 ЦК України, частка [PERSON] становить 1/ 3 частину. Відсутність правовстановлюючого документу щодо цього майна не спростовує прав спадкодавця на нього, проте перешкоджає нотаріальному оформленню спадкових прав її спадкоємців. В той же час, відповідно до приписів ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). З наведеного, та встановивши, що відповідно до положень ст. 1268, Глави 85 ЦК України, [PERSON] є спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], проте через вище вказані обставини можливість нотаріального оформлення її спадкових прав стосовно спірної земельної ділянки вичерпано, то суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, цивільне право [PERSON] підлягає захисту судом шляхом визнання за нею права власності на 1/ 3 частину вище вказаної земельної ділянки.

Outcome: approved