Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

27 березня 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про відшкодування шкоди. 29 квітня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скасовано та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 430 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 23 січня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2013 року скасовані, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд у іншому складі суду. 01 квітня 2014 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 20 травня 2014 року після заявленого самовідводу головуючого, справу було передано в провадження судді Демидової С.О. 02 червня 2014 [PERSON] уточнив свої позовні вимоги. З урахуванням уточненої позовної заяви, позивач посилається на те що, 18 лютого 2005 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN00100001609728 на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430 000 грн. і на вказані кошти нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], а тому позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути борг з урахуванням інфляції в розмірі 1 365 009 грн., 3% річних в розмірі 41 487 грн., упущену вигоду в розмірі 359 551 грн. та моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши сторони, оцінивши надані та добуті докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 27 березня 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до ПАТ КБ «Приват Банк» про відшкодування шкоди. 29 квітня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2013 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скасовано та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 430 000 грн. та на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 23 січня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2013 року скасовані, а справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд у іншому складі суду. 01 квітня 2014 року справа надійшла до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. 02 червня 2014 [PERSON] уточнив свої позовні вимоги. Так, [PERSON] вніс до каси ПАТ КБ «ПриватБанк» 430 000 грн. за квитанціями від 18 лютого 2005 року, 24 лютого 2005 року, 16 березня 2005 року 28 березня 2005 року, 11 квітня 2005 року 22 квітня 2005 року, 25 квітня 2005 року 26 квітня 2005 року, 12 травня 2005 року та меморіальним ордером від 16 травня 2005 року, з метою зарахування їх на депозитний рахунок за договором банківського вкладу, укладеного між позивачем та від імені відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - заступником відділення банку [PERSON] Згідно наказу голови правління ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 25 лютого 2004 року про внутрішнє переміщення в банку [PERSON] призначено на посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення Дніпропетровського РУ, звільнивши його з посади начальника відділу - керівника Індивідуального бізнесу з обслуговування населення. Перебуваючи на вказаній посаді [PERSON] підписав договір про депозитний вклад №SAMD00100001609728, укладений 18 лютого 2005 року між ПриватБанк в особі директора Правобережного відділення Добронравої І.І. та [PERSON], який на підставі зазначеного договору вніс до каси Банку кошти на загальну суму 430 000 грн. 24 травня 2005 року УСБУ у Дніпропетровській області порушено кримінальну справу № 131 за фактом заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах - грошовими коштами ЗАТ КБ «ПриватБанк», шляхом зловживання службовими особами Правобережного відділення ДРУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» своїм службовим становищем, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 27 вересня 2005 року у зазначеній кримінальній справі винесено постанову про притягнення [PERSON] у якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15 і ч. 5 ст. 191 КК України. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2008 року у справі № 2/110/2008 за позовом [PERSON] до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про визнання договору недійсним, що набрало законної сили, депозитний договір №SAMD00100001609728 від 18 лютого 2005 року, на виконання якого позивач вносив грошові кошти до каси банку, визнано нікчемним з мотивів, окрім іншого, відсутності у [PERSON] повноважень на укладення такого договору та факту зарахування вказаних коштів не на рахунок саме депозитного вкладу. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області стягнуто 10 грудня 2013 року 430 000 грн. на користь [PERSON] з ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач мотивуючи свої позовні вимоги керувався положенням ч. 1 ст. 1172 ЦК України, просив суд стягнути грошові кошти на його користь в рахунок відшкодування юридичною особою збитків, що були завданні її працівником при виконанні своїх службових обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків. Виходячи з диспозиції вказаної статті таке право позивача виникає за наявності сукупності певних умов. Для застосування даної норми права необхідно встановити перебування заподіювача шкоди в трудових відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, факт завдання шкоди саме під час виконання працівником своїх трудових обов'язків та встановити межі службових обов'язків особи, яка завдала шкоди, оскільки лише за наявності цих умов суд може застосувати положення 1172 ЦК України до даних правовідносин. Отже судом встановлено що [PERSON] дійсно знаходився з ПАТ КБ «ПриватБанк » в трудових відносинах однак, [PERSON] не мав повноважень на укладення договору депозитного вкладу. Таким чином судом встановлено, що шкоду працівником відповідача було завдано поза виконанням роботи зумовленої його посадовою інструкцією та покладеними на нього повноважень. [PERSON] на підставі ст. 625 ЦК України просив суд стягнути залишок боргу з урахуванням інфляції, 3% річних та упущену вигоду. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача стосовно стягнення залишку боргу з урахуванням інфляції, 3% річних та упущену вигоду, оскільки до правовідносин які виникли між сторонами норма ст. 625 не застосовується. Суд розглядає вимоги відповідно до ст.11 ЦПК України не інакше як за зверненням повивача і в межах заявлених вимог. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь 1 000 000 грн. суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім*ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Також, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються лише на його припущеннях та нічим не підтверджуються. У зв*язку з прийняттям рішення про відмову у задоволенні позову витання про розподіл судових витрат судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed