Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], в якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], 28 липня 1994 року Волосівській сільській раді Надвірнянського району Івано-Франківської області, актовий запис № 9; неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], залишити на проживання з нею ( [PERSON]); при реєстрації розірвання шлюбу прізвище на дошлюбне не змінювати. В судовому засіданні Позивач позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, пояснивши, що причиною припинення шлюбних відносин є зневажливе ставлення Відповідача до неї та дітей. Окрім того, Позивач вказала, що Відповідач не піклується про добробут сім'ї та про створенням нормальних сімейних стосунків. Така поведінка Відповідача стала причиною того, що стосунки між сторонами погіршилися, зникло взаєморозуміння та взаємна повага. На примирення з Відповідачем Позивач категорично не згодна, в зв'язку з чим просить шлюб розірвати. В судовому засіданні Відповідач позов не визнав, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки має намір примиритися з дружиною та продовжувати шлюбні відносини, зазначивши, що своє ставлення до сім»ї має міняти сама Позивач, а не він. Неповнолітній син сторін [PERSON], [INFO], в судовому засіданні висловив своє бажання після розірвання шлюбу між батьками проживати з матір»ю. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 02.09.2010 року сторони зареєстрували шлюб 28 липня 1994 року у Волосівській сільській раді Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 9. Від шлюбу сторони мають трьох дітей з яких: неповнолітня донька- [PERSON], [INFO], (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 02 вересня 2010 року), син- [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 02 вересня 2010 року). Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст. 51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливе та це буде суперечити інтересам та волі обох сторін та інтересам їх неповнолітніх дітей. При зазначених обставинах Суд дійшов висновку, що сім'я розпалася остаточно і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 статті 112 Сімейного кодексу України). Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей». Відповідач в судовому засіданні просив суд надати їм з Позивачем час на примирення. Позивач в судовому засіданні проти надання часу для примирення категорично заперечила, посилаючись на його недоцільність та неможливість їх примирення через фактичне небажання з її боку продовжувати сімейні відносини. Відтак, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини сімейного життя Позивача та Відповідача, Суд вважає за недоцільне надання сторонам часу для примирення з огляду на категоричну позицію Позивача з даного приводу. Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства примирення, яке надається сторонам у справі про розірвання шлюбу, повинно здійснюватися на добровільних засадах як з боку чоловіка, так і з боку дружини. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, миритися з Відповідачем Позивач не бажає, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним. Крім того, приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторона Позивача зберегти сім'ю категорично не бажає, Суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті й майнові права сторін, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на викладене та з урахуванням положень частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, Суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В судовому засіданні Позивач висловила бажання у разі розірвання шлюбу залишити прізвище «[PERSON]». Враховуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що при реєстрації розірвання шлюбу Позивачу слід залишити прізвище «[PERSON]». Також в позовній заяві Позивач просила їх неповнолітніх дітей залишити на проживання з нею. Відповідач проти цього не заперечив, а тому Суд вважає за доцільне залишити неповнолітніх дітей сторін - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], (який висловив бажання проживати з матір"ю), на проживання з матір'ю [PERSON]. На підставі вищенаведеного, до ч.3 ст. 105, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved