Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що після смерті брата [PERSON] рішенням Ставищенського районного суду від 16.09.2014 р. його призначено піклувальником неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті брата є його діти [PERSON], [PERSON], дружина [PERSON] та мати [PERSON]. З моменту смерті брата [PERSON] між ним та його матір'ю, з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, склались неприязні стосунки з приводу розподілу спадкового майна. Відповідач, розуміючи, що неповнолітній [PERSON] є спадкоємцем частини майна після смерті [PERSON], з метою здійснити на нього психологічний тиск, почала розповсюджувати про нього різну неправдиву інформацію та наклепи. Зокрема, в липні 2014 р. відповідач [PERSON] в с. Кривець в присутності сільського голови розповсюджувала неправдиву інформацію стосовно неповнолітнього [PERSON] про те, що він викрав у неї продукти харчування та вживав їх. 26.02.2015 р. відповідач звернулась з офіційною заявою до начальника служби у справах дітей Ставищенської райдержадміністрації, в якій неправдиво зазначила, що неповнолітній [PERSON] вибиває двері, вмикає електричні прилади, розкидає речі по будинку свого покійного батька, просила забрати його від нього та передати для подальшого перебування в дитячий будинок. Вказана заява є явно необґрунтованою та надуманою, оскільки викладені в ній обставини повністю спростовані актами обстеження, яке було проведено представниками третіх осіб 27.02.2015 р., довідкою Кривецької сільської ради від 02.03.2015 р., висновком дільничного інспектора міліції Ставищенського РВ ГУ МВС України в Київській області. Позивач просить стягнути на свою користь з [PERSON] 6000 гривень моральної шкоди, завданої неповнолітньому [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив факти, на які посилається в позовній заяві, допитаний в якості свідка суду показав, що неповнолітній [PERSON] в лютому 2015 року після школи кожного дня допомагав йому лагодити мотоблок у їх знайомого односельця, тому не міг, як стверджує відповідач, бути в будинку за місцем її проживання за декілька днів до її звернення до служби у справах дітей. Після поширення відповідачем відносно [PERSON] в липні 2014 року в присутності голови села та в лютому 2015 року при зверненні до служби у справах дітей недостовірної інформації [PERSON] сильно переживав, неодноразово плакав, був замкнутий. Неповнолітній [PERSON], в інтересах якого заявлено цивільний позов, в судовому засіданні пояснив, що від свого дядька [PERSON], який є його піклувальником, він дізнався в липні 2014 р. про поширення відповідачем [PERSON] відносно нього неправдивої інформації про викрадення ним у останньої продуктів харчування, а в лютому про розкидання ним речей, вибивання дверей, включення електроприладів в будинку його покійного батька. Після того, як він дізнався про це, він сильно переживав, хвилювався. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що в липні 2014 року вона на тиждень їздила в гості. Повернувшись до будинку, де вона одна проживає після смерті чоловіка в [ADDRESS], виявила, що холодильник відключений від електромережі і продукти харчування, які були в холодильнику зіпсувались. В липні 2014 року, коли до вказаного будинку, прийшли позивач, [PERSON] та здається неповнолітній [PERSON], вона їм висловила претензію, що в неї вони забирали з холодильника її продукти харчування, позивач розкидав котлети, оскільки такі факти мали місце. Після цього [PERSON] прийшла до нею з головою села, на запитання якого вона підтвердила, що дійсно такий випадок мав місце. Неповнолітній [PERSON] після смерті свого батька (її чоловіка), проживає із своїм дядьком та бабою в іншому будинку, інколи самостійно, інколи з друзями приходить до будинку, де вона проживає. Вона проти цього не заперечує, в будинку у нього є своя кімната. Проте, останній часто після себе залишає в будинку розкиданими свої речі. Взимку 2014 р. був випадок, що повернувшись з смт Ставище від дітей, до яких їздила на вихідні, виявила, що на ганку і у веранді не було вимкнуто світло. В лютому 2015 р. побачила як з будинку вийшов [PERSON] з двома дівчатами, і сильно грюкнув вхідними дверми, після чого вона через декілька днів 26 лютого 2015 р. звернулась з відповідною заявою до служби у справах дітей Ставищенської райдержадміністрації з проханням провести бесіду з неповнолітнім [PERSON] Представник третьої особи Кривецької сільської ради [PERSON]. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечив, суду показав, що в липні 2014 року до нього, як голови села з усною заявою звернулась [PERSON], яка повідомила, що відповідачка зводить наклеп на її внука, звинувачуючи його у викраденні продуктів харчування з холодильника. В цей же день він як голова сільської ради з [PERSON] пішов до відповідачки, яка на його запитання дійсно йому повідомила, що в неї з холодильника пропали деякі продукти харчування і котлети, і це зробив [PERSON] Наступного дня баба останнього написала в сільській раді по даному факту письмову заяву до соціальної служби, на якій він власноручно зробив запис про те, що відповідачка негативно відзивалась про неповнолітнього [PERSON], наводила приклади того, що він без її відому споживав продукти харчування. Представник третьої особи Служби у справах дітей Ставищенської РДА Мокрицька Л. Є. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечила, суду пояснила, що 26 лютого 2015 року відповідач звернулась до служби у справах дітей із усною заявою з проханням відреагувати на [PERSON], провести з ним бесіду, щоб він не вибивав двері, не вмикав світло та не розкидав речі по будинку. На її пропозицію відповідач написала про викладені факти письмову заяву. Після цього наступного дня було проведено комісійне обстеження умов проживання неповнолітнього в будинку його піклувальника, а потім в будинку, де він раніше проживав з батьком та відповідачкою, а в даний час проживає лише відповідачка. В будинку останньої ні на зовнішні дверях, ні всередині ніяких пошкоджень не було виявлено. Дитяча кімната не була належно облаштована. Кімната відповідачки була закрита. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона як психолог Кривецької ЗОШ проводила індивідуальні консультації з неповнолітнім [PERSON] після смерті батька з 13 січня 2014 р. по квітень 2014 року. Його психологічний час в кінці навчального року дещо нормалізувався. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідачка (дружина її покійного сина [PERSON].) в липні 2014 року в присутності голови села [PERSON]. звела наклеп на її внука, звинувачуючи його у викраденні продуктів харчування зі свого холодильника, про що вона написала письмову заяву в сільській раді до соціальної служби. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, неповнолітнього [PERSON], покази допитаного в якості свідка позивача [PERSON], пояснення представників третіх осіб -Служби у справах дітей Ставищенської РДА Мокрицької Л. Є., Кривецької сільської ради [PERSON]., його покази як свідка, покази свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши письмові докази, встановив наступне. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 16 вересня 2014 року було встановлено, що батьки неповнолітнього [PERSON], [INFO] - [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвали 06.08.2003 року. Після розлучення батьків неповнолітній [PERSON] весь цей час проживав разом зі своїм батьком в с. Кривець Ставищенського району, а мати з іншим їх сином [PERSON] проживала в с. Хмелівка Богородчанського району Івано-Франківської області. Оскільки мати [PERSON] з неповнолітнім [PERSON] не спілкувалась, не дбала про його фізичний і духовний розвиток, навчанням не цікавилась, участі у вихованні неповнолітнього не приймала, матеріально не забезпечувала, а його батько [PERSON] [INFO] помер, - розпорядженням Ставищенської РДА №98 від 24 лютого 2014 року неповнолітній [PERSON] тимчасово був влаштований в сім'ю дядька [PERSON]. Вказаним рішенням суду Ставищенського районного суду від 16 вересня 2014 року матір неповнолітнього [PERSON] позбавлено батьківських прав та призначено піклувальником останнього позивача [PERSON] (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В попередньому судовому засіданні відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 130 ЦПК України судом визначено, що кожною із сторін визнано факти, що після смерті [PERSON] відповідно до рішення Ставищенського районного суду від 18 грудня 2014 р. спадщину успадкували його діти [PERSON], [PERSON], дружина [PERSON] (відповідач) та мати [PERSON] [PERSON]. Відповідач [PERSON] залишилась проживати у будинку спадкодавця в [ADDRESS]. До вказаного будинку мають доступ та інколи заходять неповнолітній [PERSON], його піклувальник [PERSON] та баба [PERSON], вони мають ключ від даного будинку. З часу смерті [PERSON] між позивачем [PERSON], його матір'ю [PERSON], з однієї сторони, та відповідачкою, з другої сторони склались неприязні відносини з приводу розподілу спадкового майна. В судовому засіданні сторони відмови від визнання вищевказаних обставин у відповідності із ст. 178 ЦПК України не заявляли. Тому, виходячи із змісту п. 4 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають. Підставою для подачі позову стали наступні неправомірні, на думку позивача, дії відповідачки: - розповсюдження відповідачем [PERSON] в липні 2014 року в с. Кривець в присутності сільського голови неправдивої інформації стосовно неповнолітнього [PERSON] про те, що він викрав у неї продукти харчування та вживав їх; - звернення відповідачем [PERSON] 26 лютого 2015 року із заявою до служби у справах дітей Ставищенської РДА, в якій неправдиво зазначила, що неповнолітній [PERSON] в будинку свого покійного батька вибиває двері, вмикає електричні прилади, розкидає речі по будинку, просила забрати його від позивача та передати для подальшого перебування в дитячий будинок, - та заподіяння внаслідок таких дій відповідача моральної шкоди неповнолітньому [PERSON] Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 270, ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. З показів допитаного в якості свідка представника Кривецької сільської ради [PERSON]. - голови вказаної сільської ради, заяви [PERSON] (а. с. 8) встановлено, що фактично в липні 2014 року до голови села з усною заявою звернулась баба неповнолітнього [PERSON] - [PERSON], яка повідомила, що відповідачка (дружина її покійного сина [PERSON].) зводить наклеп на її внука, звинувачуючи його у викраденні котлет і інших продуктів харчування з холодильника. В цей же день він як голова сільської ради з [PERSON] пішов до відповідачки, де вона проживає після смерті чоловіка в с. Кривець по вул. Пролетарська для перевірки заяви [PERSON] Відповідачка на його запитання стосовно заяви [PERSON] дійсно йому повідомила, що в неї з холодильника пропали деякі продукти харчування і котлети і це зробив [PERSON] Наступного дня баба останнього написала в сільській раді до соціальної служби письмову заяву, на якій він власноручно зробив запис про те, що відповідачка негативно відзивалась про неповнолітнього [PERSON], наводила приклади того, що він без її відому споживав продукти харчування. Вказана заява була ним направлена в Районний центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, оскільки на той час вирішувалось питання щодо встановлення над неповнолітнім [PERSON] піклування. Враховуючи викладене суд вважає, що позивачем доведено в судовому засіданні факт поширення відповідачем [PERSON] відомостей про те, що неповнолітній [PERSON] викрав у неї продукти харчування та споживав їх. Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідач [PERSON] не довела, що вищевказані відомості про викрадення у неї продуктів харчування, поширені нею в присутності голови с. Кривець [PERSON]., є достовірними. З показів допитаного в якості свідка позивача [PERSON] та пояснень неповнолітнього [PERSON] встановлено, що останній після того, як дізнався про поширення відповідачкою стосовно нього вищевказаної інформації сильно переживав, хвилювався, неодноразово плакав. 03.03.2015 року Іванівська ЗОШ І-ІІІ ступенів І-ІІІ ступенів звернулась до соціальних служб району з клопотанням за підписами директора школи, його заступника з НВР, класного керівника, соціального психолога, практичного психолога з проханням допомогти учню школи [PERSON] - сироті з'ясувати стосунки з його мачухою, яка неодноразово зводила наклепи на нього. Після кожного конфлікту дитина глибоко переживає, просить допомоги та підтримки. Під час особистих розмов учень переконує їх в безпідставності звинувачень, що доводять його до сліз (а.с. 13). За правилами ч. 1, 2 і 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та/або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. У відповідності з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з наступними змінами -відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій майновій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішенні спору. За встановлених обставин справи суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] поширила недостовірну інформацію про особу неповнолітнього [PERSON] про викрадення у неї останнім продуктів харчування, оскільки вона не довела протилежного. Поширена відповідачкою недостовірна інформація про особу неповнолітнього [PERSON] принизила його честь і гідність, і призвела до його душевних страждань, оскільки голова села [PERSON]. міг повірити в правдивість цієї інформації, змінити своє позитивне ставлення до його особи. Заперечення відповідача не спростовують позову і не беруться до уваги судом, оскільки вона не довела достовірність поширеної інформації, а її звинувачення на адресу [PERSON] не мали характеру оціночних суджень тому, що містили твердження про наявність факту крадіжки. Визначаючи спосіб та розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди неповнолітній особі, в інтересах якої заявлено позов, суд враховує характер порушення прав потерпілого, його вік, глибину душевних страждань, відсутність вини потерпілого, засади розумності і справедливості і вважає достатньою компенсацією завданої моральної шкоди стягнення коштів в сумі 1000 гривень. При вирішенні позовних вимог [PERSON] - піклувальника неповнолітнього [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, спричиненої неповнолітньому внаслідок поширення відповідачем недостовірної, на думку позивача, інформації в поданій 26 лютого 2015 року до служби у справах дітей Ставищенської РДА заяві, - суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. З матеріалів справи, пояснень представника третьої особи - Служби у справах дітей Ставищенської РДА Мокрицької Л. Є., відповідача [PERSON] встановлено, що 26 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до вказаної служби із заявою з проханням відреагувати на [PERSON], провести з ним бесіду, щоб він не вибивав двері, не вмикав світло та не розкидав речі по будинку (а.с. 9). Як пояснила відповідач вона звернулась до вказаної служби з даною заявою, оскільки неповнолітнй [PERSON], коли приходить до будинку, де вона залишилась проживати після смерті чоловіка - батька неповнолітнього, і де останній має свою кімнату, він часто після себе залишає в будинку розкиданими свої речі. Взимку 2015 р. був випадок, що повернувшись з смт Ставище від дітей, до яких їздила на вихідні, вона виявила, що на ганку і у веранді не було вимкнуто світло. В лютому 2014 р. вона, перебуваючи в дворі, побачила як з будинку вийшов [PERSON] з двома дівчатами, і сильно грюкнув вхідними дверми. Як пояснила представник Служби у справах дітей Ставищенської РДА Мокрицька Л. Є. 26 лютого 2015 року відповідач, прийшовши до них в приміщення служби, спочатку усно розповіла про поведінку свого бувшого пасинка, а потім на її пропозицію подала письмову заяву. Після цього наступного дня представником служби з участю сільського голови було проведено комісійне обстеження умов проживання неповнолітнього в будинку його піклувальника, а потім в будинку, де він раніше проживав з батьком та відповідачкою, а в даний час проживає лише відповідачка. В будинку останньої ні на зовнішні дверях, ні всередині ніяких пошкоджень не було виявлено. Дитяча кімната не була належно облаштована. Кімната відповідачки була закрита. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім"ї від 27.02.15 року неповнолітній [PERSON] проживає в будинку свого піклувальника [PERSON] в [ADDRESS], сім'я забезпечена нормальними житловими умовами, повноцінним харчуванням (а.с. 10). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 27.02.15 року та довідки Кривецької сільської ради від 02.03.2015 року № 65 в будинку по вул. Пролетарській, 15, в якому зареєстровані відповідач та неповнолітній [PERSON], ззовні ні на дверях, ні всередині ніяких збитків чи пошкоджень не виявлено (а.с. 11, 12). Згідно з положеннями ст. 214 СК України, ч. 1 ст. 11 вищевказаного Закону, Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Частиною 2 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що органи опiки та пiклування забезпечують вирiшення питань щодо: встановлення статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батькiвського пiклування; надання опiки та пiклування над дiтьми-сиротами та дiтьми, позбавленими батькiвського пiклування, та застосування iнших форм влаштування дiтей-сирiт та дiтей, позбавлених батькiвського пiклування; соцiального захисту i захисту особистих, майнових, житлових прав та iнтересiв дiтей; притягнення до вiдповiдальностi осiб, якi порушують права дитини. Органи опiки та пiклування мають право перевiряти умови влаштування, утримання, виховання, навчання дiтей-сирiт та дiтей, позбавлених батькiвського піклування. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що безпосереднє ведення справ та координацiя дiяльностi стосовно дiтей-сирiт та дiтей, позбавлених батькiвського пiклування, покладаються на служби у справах дітей. Служба у справах дітей бере участь у здiйсненнi заходiв щодо соцiального захисту i захисту прав та iнтересiв дiтей-сирiт та дiтей, позбавлених батькiвського пiклування, i несе вiдповiдальнiсть за їх дотримання, а також координує здiйснення таких заходiв; здiйснює контроль за умовами влаштування i утримання дiтей-сирiт та дiтей, позбавлених батькiвського піклування. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Оскільки, звертаючись до Служби у справах дітей Ставищенської РДА, відповідач реалізувала конституційне право, передбачене ст. 40 Конституції України, а метою такого звернення до даної служби було вжиття відповідних заходів до неповнолітнього [PERSON] у зв'язку з неналежною, на думку заявника, його поведінкою під час перебування в будинку, де вона проживає, а не поширення інформації, що принижує його честь та гідність. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що такі дії відповідача не містять ознак поширення інформації в сенсі ст. 277 ЦК України. Таким чином, враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], в інтересах неповнолітнього [PERSON], слід задовольнити частково, з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди, спричиненої неповнолітньому внаслідок поширення відповідачем щодо нього недостовірної інформації про викрадення ним у неї продуктів харчування, та у відповідності з ч. 1 ст. 88 ЦПК України 243 грн. 60 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial