Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору № 82 на інвестування будівництва квартир в 64-х- квартирному будинку по [ADDRESS] укладеним 07.07.1998 р. між [PERSON] та ТОВ «Житло-Буд» та скасування свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], що його видано Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від14.08.1998 р. № 463-С/КІ. Вказана квартира придбавалась для проживання сім»ї - позивача, [PERSON] та дітей - в тому числі і відповідача. Квартира фактично належить позивачу та [PERSON], оскільки саме за їх кошти вона була придбана. Зокрема, оплата за договором у розмірі 51 000 доларів США була проведена з банківського рахунку , відкритого на ім.»я [PERSON] та [PERSON] Проте відповідач усілякими способами чинить перешкоди для проживання позивача в квартирі. Формальність оформлення права власності на відповідача підтверджується,зокрема тим, що позивач самостійно несе витрати по утриманню житла. [PERSON] вважає, що її право власності порушено, а тому і звернулась до суду з даним позовом. 25.01.2018 р. у зв»язку із набуттям чинності змін до ЦПК України, в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Під час проведення підготовчого засідання вирішені питання про залучення до участі у справі співвідповідача та третіх осіб. 25.05.2018 р. представником позивача подано заяву про зміну підстав позову та про зменшення розміру позовних вимог. Просив суд скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], серії [NUMBER], видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14.08.1998 р. № 4630С/КІ. Вимоги заявлені виходячи з того, що приймання-передача квартири від ТОВ «Житло-Буд» у власність відповідача за актом від 22.07.1998 р. № 35 здійснено з порушенням умов п. 1.3 Інвестиційного договору, оскільки отримав квартиру інвестор в неустановленому законом порядку. Подані інвестором замовнику документи містять неправдивий характер, зокрема, щодо строків сплати грошових коштів за договором, осіб які сплатили такі кошти. Також представник зазначає, що строк позовної давності для захисту прав не є порушеним з огляду на те, що до моменту протиправного виселення позивача з квартири 2014 року навіть уявити не могла, що її право було порушено і саме у 2014 р. [PERSON] звернулась до суду про визнання права власності на квартиру. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Пояснив, що необхідно брати до уваги ту обставину, що платником за інвестиційним договором є [PERSON] нею було сплачено суму у розмірі 51 000,00 доларів США. Дана обставина встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2016 р., яке набрало чинності. Разом з тим, ТОВ «Житло-Буд» 23.07.1998 р. надає відповідачу [PERSON] довідку № 276 як власнику квартири який повністю зробив інвестиційний внеску сумі 666590 грн. Оскаржуване свідоцтво є протиправним. Правомірне оформлення права власності на квартиру у багатоквартирному будинку здійснюється Головним управлінням житлового забезпечення міста Києва на підставі виданого ним же наказу про видачу такого свідоцтва після розгляду наданих інвестором документів і з дотриманням, зокрема Тимчасового порядку видачі свідоцтв про право власності на об»єкти нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних осіб та фізичних осіб, затвердженого розпорядженням КМДА від 02.10.1996 р. № 1563. Представником відповідача подавався відзив на позов. Представником [PERSON] зазначено, що предмет позову взагалі відсутній, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.04.2016 р. вирішено питання кому належить право власності на спірну квартиру. Право ж позивача обмежується користуванням квартирою - її сервітуту щодо квартири, з огляду на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.07.2016 р. Правовідносин іншого характеру між позивачем та її сином відповідачем [PERSON] не існує. Матеріали справи не містять будь - яких доказів на підтвердження позиції позивача , позов є безпідставним та задоволенню не підлягають. Третьою особою [PERSON] подано пояснення на заяву про зміну предмету та зменшення позовних вимог. [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачка приховує факт будування двоповерхового будинку у селищі Нікольському РФ, а отже і той факт що ї позивач і третя особа - [PERSON] забезпечені житлом. Жодних договорів між позивачем та та відповідачем стосовно набуття права власності на спірну квартиру на праві спільної власності не було. Позивачка вже намагалась оспорити його право власності у суді, проте рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.04.2016 р. у задоволенні позову щодо визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири. Позивач не набула права власності на квартиру. Також позивачу було дуже добре відомо коли саме оформлене право власності на майно у 1998 р., а тому вважати, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав пропущено з поважних причин підстав не має. Інші учасники справи не скористались правом надати відзив на позовну заяву, пояснення, заперечення. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав позов з урахуванням зміни предмету позову та зменшення розміру вимог, просив задовольнити. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Також зазначив про наявність застосувати положення про сплав строку позовної даності для звернення до суду за захистом прав, відповідно до зробленої раніше заяви. Інші особи які беруть участь у справі в судове засідання не з"явились. Представників не направили. Про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили. Вислухавши пояснення представника [PERSON], представника відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON], дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що 14.08.1998 р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім»я [PERSON]. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 14.08.1998 р. за № 463-С/КІ. Як вбачається з наказу № 463-С/КІ Головного управління житлового забезпечення від 14.08.1998 р., свідоцтва про право власності на квартири видано інвесторам, в тому числі і [PERSON]. згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 02.10.1996 р. №1563 «Про затвердження тимчасового порядку видачі свідоцтв про право власності на об»єкти нерухомого майна», підстава: договір про дольову участь, акт прийому - передачі квартири, довідка про виплату 100% вартості квартири, акт приймальної комісії про введення об»єкта в експлуатацію, розпорядження Шевченківської райдержадміністрації, список інвесторів. Представник позивача вказує на те, що свідоцтво про право власності має бути скасовано як таке, що видано з порушенням законодавства. Видача такого документа порушує її de jure права власності на оплачену нею частку квартири законні права позивача щодо набуття de jure права власності на оплачену нею частку квартири і пов»язаного з ним права. Зокрема, щодо права користування квартирою, яке належить позивачу. Позивач з осені 2014 року de facto проживає в квартирі і є її співвласником, що опосередковано підтверджується виданими відповідачем довіреності з правом розпоряджатися майном відповідача. Представник відповідача вказує на безпідставність позову, зважаючи на те, що право власності на спірну квартиру, і це підтверджено рішенням суду, належить [PERSON] Позивач має виключно право користування, її права оскаржуваним документом не порушуються, отже вона взагалі не має права вимоги. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 5 ст. 82 ЦПК України, в свою чергу встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, Шевченківським районним судом м. Києва за результатами розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] 11.04.2016 р. ухвалено рішення яким відмовлено у задоволенні вимог. Не заперечувалась в судовому засіданні та обставина, що звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ частини квартири [PERSON] посилалась на те, що квартира збудована за кошти подружжя. Судом було зазначено, що посилання позивача на те, що на їх сина, відповідача по справі, квартира була оформлена формально, а фактично придбана за рахунок подружжя і тому є спільною сумісною власністю подружжя не підтверджені матеріалами справи. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду м. Києва. За результатами розгляду апеляційної скарги колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва 05.10.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року без змін. При цьому колегією суддів зазначено, що з позовом про визнання права власності може звернутися особа, яка вже є власником, проте її права не визнаються іншою особою (особами). Проте, виходячи з наявних в матеріалах справи документів, позивач [PERSON] ніколи не була власником спірної квартири [ADDRESS] Колегією суддів також зазначено, що з початку забудови вказаної квартири саме [PERSON] був інвестором по договору інвестування, а після побудови квартири та по даний час саме він був власником квартири. Жодних документів, які б вказували на те, що в якійсь період часу власність даного майна переходила до позивача, матеріали справи не містять. Тобто фактично позивач навіть не набула права на звернення до суду з відповідним позовом. З огляду на приписи ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не потребують доказуванню. Як встановлено в судовому засіданні і не оспорюється представником позивача на день розгляду справи право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем [PERSON] В судовому засіданні представником відповідача та третьої особи визнано, що грошові кошти у розмірі 51 000,00 доларів США на квартиру були перераховані позивачем [PERSON] з їх спільного з третьою особою рахунку. Твердження представника відповідача про те, що [PERSON] de jure набула права власності на оплачену нею частку квартири не можуть прийматись судом до уваги, зважаючи на обставини встановлені в судовим рішенням, яке набрало чинності не скасовано у встановленому законом порядку. З іншого боку, суд погоджується з твердженнями представника позивача щодо набуття [PERSON] права на користування квартирою, проте таке право з огляду на вищенаведене не може бути складовою, з огляду на вищезазначене, права власності. Так, Шевченківським районним судом м. Києва від 07.06.2016 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про вселення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] і здійснювала плату за житлово-комунальні послуги. Також судом було встановлено, що позивач проживала в квартирі, була незаконно виселена і в силу ст. 64 ЖК України є членом власника житла - [PERSON] , у зв»язку із чим має право використовувати помешкання для власного проживання. 19.12.2016 р. колегією суддів судової палата в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва рішення суду першої інстанції від 07.06.2016 р. залишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. Таким чином обставини встановлені ршеням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2016 р., згідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, згідно до положень ст. ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, відповідно до ст. 79 ЦПК України. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, згідно до ст. 80 ЦПК України. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на вищенаведене, обов»язок суду захистити порушене право особи, яка звернулась до суду з позовом в разі доведення порушення його прав на і підставі доказів, наданих згідно до положень норм процесуального права. Проте, виходячи з обставин, які встановлені в судовому засіданні, з огляду на обставини, які встановлені судовими рішеннями, які не підлягають доказуванню, суд приходить до висновку, що видача на підтвердження права власності [PERSON] оскаржуваного свідоцтва про права власності на підставі наказу Головного управління житлового збе6зпечення не порушує прав позивача, зважаючи на таке. Позивач не є власником (співвласником) майна - квартири право на проживання в якій їй належить по - перше, а по - друге, право на проживання у квартирі в [PERSON] виникло на підставі норм ЖК України - як члена сім»ї власника, а отже після набуття [PERSON] права власності на квартиру і в будь - якому разі після видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав вважати, що наявність свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] порушує право позивача [PERSON] на проживання набуте за умови набуття права власності на майно сином позивача - [PERSON] Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В розумінні вищезазначених положень норм матеріального права суд застосовує наслідки пропуску строку позовної давності в разі наявності підстав вважати, що права особи було порушено. З огляду на те, що суд дійшов висновку, що права позивача порушено не було підстави вирішувати питання щодо застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК відсутні. Судові витрати, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Приписами ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Представник відповідача просить суд стягнути з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 29 077,39 грн. За положеннями ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як свідчать надані докази, витрати на правничу допомогу відповідачем сплачувались, проте надані матеріали не надають суду змогу стягнути на користь відповідача такі витрати, беручи до уваги не виконання представником [PERSON] положень ст. 137 ЦПК України, що за відсутності опису робіт (наданих послуг), здійснення ним витрат необхідних для надання правничої допомоги не надає суду можливість надати оцінку щодо співмірності, зокрема, витраченого адвокатом часу складності справи. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed