Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

30.01.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати об єктом права спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] та [PERSON], житловий будинок з надвірними господарськими спорудами [ADDRESS], визнавши за нею право власності на ? частину вказаного житлового будинку. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 15.06.1993 року по 30.04.2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого ними було придбано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В 2009 році, під час перебування в шлюбі, ними було розпочато будівництво житлового будинку з надвірними господарськими спорудами. В судовому порядку за нею було визнано право власності на ? частину зазначеної вище земельної ділянки, а у визнанні за нею права власності на ? частину спірного житлового будинку їй було відмовлено, оскільки на той час його не було введено в експлуатацію та не зареєстровано право власності. На даний час будинок введено в експлуатацію та зареєстровано право власності за відповідачем, в зв язку з чим він є об єктом права спільної сумісної власності подружжя. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердивши викладені в позові обставини, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в суді проти позову заперечили, надали письмові заперечення, в яких зазначають, що фактично шлюбні відносини між подружжям [PERSON] припинені в грудні 2008 року і [PERSON] будував будинок самостійно на земельній ділянці розміром 0, 04 га, на яку він 18.12.2013 року отримав свідоцтво про право власності, а тому останній є його особистою власністю. До того ж рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.09.2012 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2012 року, яким визнано за [PERSON] право власності на ? частину спірного житлового будинку, було скасовано, а в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, в зв язку з чим провадження в справі підлягає закриттю. Також [PERSON] пропустила строк позовної давності, перебіг якого почався з 11.05.2010 року, з моменту набрання чинності рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.04.2010 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Тому просять закрити провадження по справі, відмовивши [PERSON] в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15.06.1993 року, який рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30.04.2010 року розірвано (а.с.11). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.11.2012 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.02.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.04.2013 року, за позивачем було визнано право власності на ? частину земельної ділянки, на якій розміщений спірний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами (а.с.17-31). Згідно свідоцтва про право власності від 30.05.2013 року за відповідачем зареєстровано право власності на спірний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами (а.с.8). Як вбачається з іншого свідоцтва про право власності від 18.12.2013 року (а.с.47), за відповідачем зареєстровано право власності на земельну ділянку розміром 0,04 га за тією ж адресою. В період з січня 2011 року по 10.09.2012 року між сторонами спору був спір щодо поділу спірного житлового будинку, який на той час мав правовий статус незакінченого будівництвом житлового будинку, який не прийнято в експлуатацію та право на який не зареєстровано у встановленому законом порядку. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10.09.2012 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову щодо визнання за нею права власності на ? частину незакінченого будівництвом житлового будинку і в його поділі між сторонами спору з тих підстав, що законом не передбачено визнання права власності на нерухоме майно, яке у встановленому законом порядку не прийнято в експлуатацію та право власності на яке не зареєстровано (а.с.12-16). 09.08.2013 року позивач зверталася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача про визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів незакінченого будівництвом спірного житлового будинку, однак вказаний позов було залишено без розгляду ухвалою від 17.10.2013 року за заявою представника позивача [PERSON], в зв'язку з тим, що відповідачем та його представником було надано суду докази того, що будинок введений в експлуатацію та речове право на нього зареєстровано у встановленому законом порядку. Таким чином підстави для закриття провадження в даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, в зв язку з набранням законної сили рішенням суду ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, на що вказують відповідач та його представник, відсутні, оскільки підстави звернення до суду з приводу того самого предмету різні, так як під час розгляду попередньої справи спірний житловий будинок не було введено в експлуатацію та не зареєстровано право власності на нього. Як вбачається з висновку № 8356/11/3777/12-42 від 27.03.2012 року, спірний житловий будинок будувався з січня 2009 по 2011 роки та на час дослідження не мав внутрішнього оздоблення, електроприладів та сантехніки, а також по будинку відсутня кошторисна та виконавча документація - акти приймання виконаних підрядних робіт (Справа № 2-706/11р., провадження № 2/1005/39/2012, а.с.216-227). Як свідчить договір підряду № 12 від 21.01.2009 року (Справа № 2-706/11р., провадження № 2/1005/39/2012, а.с.99-101), будівництво спірного житлового будинку з надвірними господарськими спорудами було розпочато сторонами спору на початку 2009 року, тобто в період шлюбу. З видаткових накладних, рахунків, чеків та інших фінансово-звітних документів вбачається, що будівельні матеріали для будівництва спірного житлового будинку придбавалися також в період шлюбу (Справа № 2-706/11р., провадження № 2/1005/39/2012, а.с.105-150). Виходячи з викладеного, суд вважає, що відповідачем в порушення вимог ст.60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів того, що будівельні роботи з внутрішнього оздоблення спірного житлового будинку, які проводилися вже після розірвання шлюбу, велися без використання будівельних матеріалів закуплених під час шлюбу сторонами спору, а також не надано доказів того, що надвірні господарські споруди взагалі будувалися ним у другому кварталі 2013 року, а не раніше, і за його особисті грошові кошти та не за рахунок будівельних матеріалів закуплених сторонами спору під час шлюбу. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку (доходу), при цьому кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального використання, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз'яснень ВСУ викладених у п.23 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає захисту (ст.60, 69 СК України, ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідач під час судових засідань не зміг спростувати того факту, що договір підряду № 12 від 21.01.2009 року спрямований на будівництво спірного житлового будинку з надвірними господарськими спорудами укладався ним не в інтересах сім'ї, а тому відповідно до положень ч.3 ст.61 СК України, нерухоме майно створене на підставі вказаного договору є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу вимог ч.6, 7 ст.57 СК України, суд може визнати майно особистою приватною власністю дружини, чоловіка набуте ними під час шлюбу, але під час окремого проживання чи у випадку коли у придбання майна вкладаються особисті кошти, які належать одному з подружжя. Крім того, відповідно до положень ч.1 ст.392 ЦК України, особа, яка вважає себе власником майна, може пред'явити позов про визнання його права власності на це майно, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою. Пред'явивши вказаний позов на розгляд суду, позивач не визнала відповідача одноособовим власником спірного житлового будинку з надвірними господарськими спорудами, однак даний склад суду був позбавлений можливості вирішувати питання стосовно визнання спірного житлового будинку з надвірними господарськими спорудами особистою приватною власністю відповідача, оскільки вказане питання, виходячи з імперативних вимог вищевказаних норм матеріального права, має вирішуватися в рамках зустрічного позову про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, а відповідач зустрічного позову з вказаних питань суду не пред'являв. За таких обставин суд вважає, що спірний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в особі сторін спору, а тому на законних підставах вбачається можливим визнати за позивачем право власності на його ? частку. Стосовно тверджень відповідача та його представника щодо пропущення строків позовної давності суд звертає увагу на таке. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Згідно ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та бере свій початок від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Пунктом 2 ч.2 ст.72 СК України встановлено, що позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як зазначила позивач, про порушення свого права вона довідалася у січні 2011 року після того, коли відповідач відмовився у добровільному порядку виплатити їй грошову компенсацію за її частку в будинку чи за згодою сторін розділити спірний житловий будинок. Спростувати вказані доводи позивача ні відповідач, ні його представник не змогли. Крім того, позивач в період часу з січня 2011 року по 10.09.2012 року судилася з відповідачем з приводу своїх прав на спірний житловий будинок який на той час мав правовий статус незакінчений будівництвом житловий будинок, а тому суд вважає що позовна давність переривалася на 1 рік і 8 місяців на законних підставах в порядку ч.2 ст.264 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що позовна давність для звернення до суду за захистом своїх прав на спірний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами позивачем не пропущений. Твердження відповідача та його представника про те, що спірний житловий будинок з надвірними господарськими спорудами розміщений на належній йому земельній ділянці розміром 0,04 га, правовстановлюючий документ на яку відповідач отримав 18.12.2013 року, судом критично оцінюються, оскільки предметом спору є житловий будинок з надвірними господарськими спорудами, будівництво якого було розпочато та велося в період шлюбу сторін спору. Заходи забезпечення позову, вжиті судом до набуття рішенням суду чинності, слід залишити без змін. З відповідача на користь позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути судовий збір сплачений останньою при подачі позову, так як позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. В зв"язку з вищевикладеним, на підставі ст.ст.57 ч.6 та ч.7, 60, 61 ч.3, 72 ч.2 п.2 СК України; ст.ст.256 ч.1, 257 ч.1, 261 ч.1, 264 ч.2, 392 ЦК України,

Outcome: approved