Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

30.07.2013 року позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], третя особа: орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сторони перебували у шлюбі з 01.10.1993 року та від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2013 року. Під час подружнього життя сторонами було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за договором купівлі-продажу через Центральну Універсальну біржу «Запоріжжя», яку оформлено на ім'я [PERSON] Право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 18.10.1999 року за відповідачем. За період сумісного проживання з відповідачем у квартирі було здійснено ремонт, вартість квартири згідно проведеної незалежної оцінки об'єкта нерухомості складає 305 645 грн. Після розлучення відповідач проживає з донькою у спірній квартирі. Мирової угоди про розподіл спірної квартири між сторонами не досягнуто, тому [PERSON] просить суд: здійснити поділ майна подружжя - квартири [ADDRESS] визнати право власності по на 12 частини вказаної квартири за позивачем та відповідачем; зобов'язати Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області зареєструвати право власності по 12 частини зазначеної квартири за [PERSON] та за [PERSON]; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» внести зміни до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити його позовні вимоги. Додатково пояснив, що квартиру сторони придбали у 1999 році, приблизно за 5 000 доларів США. На купівлю квартири він брав гроші у борг у розмірі 5100 доларів США. Право власності на квартиру зареєстрували на дружину, так як на той час підтримували один з одним довірливі стосунки. Борг виплачував самостійно, а дружина витрачала свої кошти на ведення спільного господарства. У подальшому, планує свою частину квартири подарувати спільній з [PERSON] дитині. Відповідач у судовому засіданні частково заперечувала проти поділу квартиру рівних частках, зазначивши, що дійсно у 1999 році вони з позивачем придбали спірну квартиру, приблизно за 5 000 доларів США, з яких 2 500 доларів США були спільними коштами подружжя, а 2 500 доларів вони з [PERSON] взяли у борг. У подальшому, із заробітку позивача вони віддавали борг, а її доходи (вона на той час працювала лікарем у дитячій лікарні) йшли на утримання сім'ї. ні квартири, в ній не зареєстрований. Впродовж останніх років позивач не сплачує плату за комунальні послуги та утримання будинку, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та вчиняє сварки з нею та дитиною. Поведінка [PERSON] стала підставою для подачі заяви про стягнення з позивача аліментів на утримання [PERSON], яка судом була задоволена. За цей час заборгованість по аліментам відсутня. Через агресивну поведінку [PERSON] вона зверталася до Комунарського РВ та останній був притягнутий до адміністративної відповідальності. На цей час та і у подальшому спільна з позивачем дитина буде мешкати з нею, тому [PERSON] вважає, що спірну квартиру необхідно поділити з урахуванням цих обставин та визнати за нею право власності на 2/3 частини, а за позивачем - на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району [PERSON], враховуючи інтереси дитини, не заперечувала проти поділу спірної квартири так, як запропонувала відповідач. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.10.1993 року між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу прізвище змінено на «Жуковська») був укладений шлюб, який був зареєстрований Комунарським відділом РАЦС м. Запоріжжя, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії І-ЖС, № 269107 (актовий запис № 559) (а.с. 15). Від шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 326829, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського районного управління м. Запоріжжя (а.с. 16). За договором купівлі-продажу від 15.10.1999 року, посвідченого Центральною Універсальною біржею «Запоріжжя», [PERSON] продав, а [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 37), право власності на зазначену квартиру зареєстровано в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 18.10.1999 року, реєстраційне посвідчення, серія [NUMBER] (а.с. 38). Відповідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2013 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 10.07.2013 року. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2013 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та встановлено, що 26.06.2013 року, о 04-30 годині, [PERSON], знаходячись за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] вигнав свою дружину [PERSON] та свою доньку [PERSON] з квартири, чим вчинив економічне насилля в сім'ї. Згідно довідки від 05.11.2013 року, виданою дитячою лікарнею № 1 м. Запоріжжя, [PERSON], [INFO] хворіє на "Функціональне порушення травлення. Вторинна кардіопатія ПМК 1 ступеню. Вегето-судинна дистонія. Міопатія слабого ступеню обох очей». Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно вимог ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому статтею 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, законодавець визначився, що поділ спільної сумісної власності подружжя здійснюється в натурі. При цьому у п.25 вищезазначеної Постанови зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до п.24 зазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч.2 ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Кажучи про можливість відступу від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, закон також має на увазі перш за все те, чи рівною мірою своїх сил і можливостей працював подружжя, щоб при визначенні часток у набутім ними під час шлюбу майна частки їх вважати рівними. У судовому засіданні було встановлено, що на момент придбання спірної квартири позивач працював, а у подальшому, саме з його доходів виплачувався борг, який подружжя брали на придбання житла. Крім того, позивачем не надано достатніх доказів того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, або втрачав майно на шкоду інтересам сім'ї. Також, суд встановив, що на цей час заборгованість по аліментам у позивача відсутня, а [PERSON] не довела, що розмір аліментів, які вона одержує від [PERSON], недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітньої [PERSON] Крім цього, судом враховується, що спірна квартира є двохкімнатною, в якій кімнати є ізольованими, тобто у квартирі можливе відокремлене проживання сторін, навіть відповідача з неповнолітньої донькою, які є однієї статі, з подальшим визначенням відповідного порядку користування житлом. Факт притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, на думку суду, не є достатнім для відступлення від засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Таким чином, судом не встановлено підстав для збільшення частки майна відповідачу при його поділі, тому вимога щодо поділу спільного майна подружжя та визнання права власності по 12 частині на зазначену квартиру за кожним із подружжя є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимоги позивача про зобов'язання Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області зареєструвати право власності по 12 частини спірної квартири за [PERSON] та за [PERSON] та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» внести зміни до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області та Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» приймали участь у розгляді справи не як відповідачі, а як треті особи без самостійних позовних вимог і за процесуальним становищем вони не являються суб'єктами матеріально-правових відносин, не користуються правами сторін і не несуть їх обов'язків. Тому, суд не вправі поширювати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов'язок виконання рішення. На підстави викладеного,

Outcome: partial