Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

13.07.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 4100 доларів США та судових витрат - в розмірі сплаченого позивачем судового збору - 1020 грн., а також витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача - в розмірі 105грн., посилаючись на те, що 07.03.2015 року до нього звернулася [PERSON] - сестра його дружини і попросила у зв'язку з поганим матеріальним становищем у борг 4100 доларів США, які обіцяла повернути через три місяці, про що вони склали розписку у присутності його дружини. У вказаний строк відповідачка борг не повернула. Вони з дружиною неодноразово звертались до [PERSON] по телефону з проханням повернути борг, але відповідачка до цих пір борг не повернула, тому він змушений звернутися до суду. Відповідач, повідомлена належним чином про час та місце судового засідання - двічі судовими повістками за місцем проживання та реєстрації і через оголошення у пресі, проте до суду не з'явилася, не надала суду будь-яких заперечень або пояснень щодо предмету позову. Так, на виконання вимог ч.9ст.74 ЦПК України, відповідач, фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення у пресі. Відповідач, у даному випадку, була повідомлена через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Одеські вісті" від 29.09.2017р. за №63(4989). З опублікуванням оголошення про виклик в засобах масової інформації - відповідач вважається повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на постановлення рішення суду заочно. Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 07 червня 2015 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 4100 доларів США та зобов'язалася повернути через три місяц, про що власноручно написала розписку (а.с.8). Відповідно до ст.1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦПК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ч.1 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (кошти або речі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст.192ч.1 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ч.2 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ч.1 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. За ч.2ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Згідно з частиною 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ ВСУ у справі за № 6-284цс17: Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Суд, дослідивши у судовому засіданні розписку від 07 березня 2015 року, встановив, що розписка містить найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов'язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Доказів, які б підтверджували те, що відповідач повністю, або частково повернув кошти позики позивачу, - матеріали справи не містять. Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки укладений між відповідачем та позивачем договір позики не виконувався належним чином, що призвело до утворення зазначеної вище заборгованості відповідача перед позивачем, яку відповідач в добровільному порядку не виплачує. Оскільки примусове стягнення рішення суду має виконуватися у гривнях, виходячи з вищенаведених вимог чинного законодавства України, тому суд дійшов висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики у примусовому порядку - за рішенням суду - в розмірі позики у гривнях, що є еквівалентом - 4100 доларів США, а саме, - 102000,50грн., як зазначив у ціні позову позивач, виходячи, очевидно, з курсу долару до гривні на момент звернення до суду з позовом - в розмірі 24,88грн. за 1долл. США. Крім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1020 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved