Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

27 січня 2014 року [PERSON] зверулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить призначити стягнення аліментів на сина [PERSON], [INFO], до 2016 року, до закінчення ним навчання у розмірі ? частки усіх його доходів, а також провести поділ спільно нажитого майна, а саме автомобіля ПАЗ 672, номерний знак [NUMBER], шляхом сплати ? його вартості. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду невідомі. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача в порядку ст.224 ЦПК України, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебувають у шлюбі з 5 листопада 1988 року. 15 січня 2014 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва було розірвано шлюб між сторонами. Мають двох повнолітніх дітей, один з яких - [PERSON], [INFO] навчається в коледжі та, виходячи з вимог позову, потребує матеріального утримання. Згідно довідки Технолого-економічного коледжу Миколаївського національного аграрного університету № 773 від 09.01.2014 року, [PERSON] є студентом ІІ курсу денного відділення Технолого-економічного коледжу Миколаївського національного аграрного університету, який має І рівень акредитації. В довідці також зазначено, що [PERSON] закінчує навчання у червні 2016 року за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Молодший спеціаліст» за спеціальністю 5.09010201 «Виробництво і переробка продукції тваринництва». [PERSON] навчається на контрактній основі та не отримує державну стипендію. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. (ст. 57 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін у справі та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.199 Сімейного Кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, якщо вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно зі ст. 200 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і ФОП, відповідач є фізичною особою-підприємцем з надання послуг з перевезення товарів, вантажів автомобільним транспортом. За таких обставин суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення ним двадцяти трьох років, але лише на час навчання її у навчальному закладі. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно довідки Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автомобільних засобів УДАІ УМВС України в Миколаївській області № 9/2/Ж-2 від 10.12.2013 року, за [PERSON] ([INFO]) зареєстровано автомобіль ПАЗ 672, номерний знак [NUMBER]. Даний транспортний засіб було зареєстровано на підставі ДКП МРЕО №17 від 15.06.1999 року. Автомобіль було придбано під час шлюбу. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог пунктів 2,4 ст. 65 СК під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Отже обов'язок спростувати презумпцію спільності майна лежить на відповідачеві, який жодних достовірних та допустимих доказів щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 57 СК України суду не надав. Наведені обставини свідчать про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22-25 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело та час його придбання. Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі (як-то є автомобіль), суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі , коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, суд вважає за доцільне визначити за [PERSON] право власності на ? частку автомобіля ПАЗ 672, номерний знак [NUMBER] та визначити за [PERSON] право власності на ? частку автомобіля ПАЗ 672, номерний знак [NUMBER]. Оскільки відповідач не з'явився в судове засідання та не надав згоди на виплату компенсації вартості автомобіля на користь позивачки, з огляду на наведені положення ст. 71 СК України, суд не вбачає підстав для можливості поділу спірного автомобіля саме у заявлений позивачкою спосіб. Таким чином, позов слід задовольнити частково. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial