Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В березні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому просять визнати договір дарування від 03 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №387, нікчемним і недійсним правочином, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири №97 по вулиці 32/98 в м. Житомирі та визнати недійсним запис про реєстрацію права власності [PERSON] на 1/6 частину квартири №97 по вул. 32/98 в м. Житомирі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначили, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13.10.2015 року було вирішено: припинити право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири №97 по вул. 32/98 в м. Житомирі із виплатою їй із депозитного рахунку суду грошову компенсацію вартості майна визнано за [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/12 частину квартири №97 по вул. 32/98 в м. Житомирі за кожним, та виселити [PERSON] з квартири №97 по вулиці 32/98 в м. Житомирі. Після розгляду апеляційним судом Житомирської області заяв та скарг [PERSON] рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13.10.2015 року по цивільній справі №296/784/12-ц набрало законної сили 27.01.2016 року. В подальшому [PERSON] та [PERSON] звернулися до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області з питанням щодо державної реєстрації права власності на 1/2 частину квартири №97 по вулиці 32/98 в м. Житомирі. Однак, державним реєстратором було відмовлено в державній реєстрації у звязку з тим, що право власності на це майно зареєстровано за іншою особою. Позивачам стало відомо, що було укладено правочин по відчуженню [PERSON] на 1/6 частину квартири №97 по вулиці 32/98 в м. Житомирі [PERSON]. У звязку з чим, позивачі звернулися до суду з позовом про примусове припинення прав [PERSON] на 1/6 частину квартири №97 по вулиці 32/98 в м. Житомирі, з метою захисту своїх законних прав на нерухоме майно. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в заяві просила позовні вимоги задовольнити повністю. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно. 18.04.2016 року подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, причини неявки суду не повідомила. Представник Житомирського міського управління юстиції Житомирської області в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, причини неявки суд не повідомив. Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14.07.2013 року було визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], що в м. Житомирі. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10928329 від 15 жовтня 2013 року за [PERSON], на підставі вищевказаного рішення суду, зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], що в м. Житомирі. На підставі договору дарування 1/6 частки квартири від 03 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] отримав як дарунок у власність 1/6 частки квартири №97, що знаходиться в м. Житомирі по вул.Бородія, в будинку №32/98. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17277398 від 03.02.2014 року за [PERSON], на підставі вищевказаного договору дарування, зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], що в м. Житомирі. Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13.10.2015 року було вирішено: припинити право власності [PERSON] на 1/6 (одну шосту) частку в квартирі [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/6 частки квартири [ADDRESS], відповідно по 1/12 частки кожному, а саме: за [PERSON] ІПН [NUMBER] визнати право власності на 1/12 частку квартири [ADDRESS]; за [PERSON] визнати право власності на 1/12 частку квартири [ADDRESS]; визнати [PERSON] такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням, а саме квартирою № 97 в будинку № 32/98 по вулиці Бородія в м. Житомирі; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Крім того, рішенням №27181704 від 17 грудня 2015 року державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] відмовила у державній реєстрації права власності на квартиру 97, що розташована м. Житомир, вул. Бородія 32/98 за [PERSON], оскільки було встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на заявлений обєкт нерухомого майна, вже зареєстровано на іншою особою на підставі договору дарування 1/6 частки квартири посвідченого приватним нотаріусом в 2014 році. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом з тих підстав, що договір дарування від 03 лютого 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №378, має ознаки як нікчемності, так і недійсності правочину. Крім того,заявлена вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину і про припинення права власності, оскільки відповідачі вважають, що укладення такого правочину при обізнаності сторін правочину про судовий спір з приводу цього майна вказує на злий намір сторін правочину щодо 1/6 частини квартири [ADDRESS], вартість якої було внесено на депозитний рахунок суду для вирішення спору про припинення права власності [PERSON] на спірне майно. Згідно положень ст. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок і спрямований на порушення конституційних і законних прав осіб, і на незаконне заволодіння майном, є нікчемним. Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний договір дарування не має ознак нікчемності, оскільки позивачами не доведено відповідними доказами, що на момент укладення договору він порушував публічний порядок, був спрямований на порушення конституційних та законних прав і інтересів осіб і направлений на незаконне заволодіння майном. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON], набувши на законних підставах за рішенням суду право власності на 1/6 частину спірної квартири, у передбачений законом спосіб, відчужила свою частку [PERSON] При цьому будь-якої заборони суду, органів державної влади, нотаріату на відчуження своєї власності на момент укладення договору дарування, не існувало, доказів про зворотнє позивачами не надано, а також даних про існування заборон не встановлено із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна (а.с. 66-73). Чинним законодавством України не передбачено випадків обмеження права власності при наявності спору, в тому числі і судового. Також суд враховує і ту обставину, що позивачі по справі, на момент укладення договору дарування, не набули права власності на спірну частину квартири, а тому цей договір не порушує публічний порядок і не може бути спрямований на порушення конституційних та законних прав [PERSON] щодо розпорядженням належним їй майном, а також не може бути спрямованим на незаконне заволодіння майном позивачів. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності зі статтею 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України передбачено наступні правові наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів; правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 26 своєї постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з встановлених обставин справи, суд зазначає, що припинення частки після укладання договору дарування не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки на момент винесення рішення Корольовським районним судом м. Житомира [PERSON] не була власником цієї частки. Крім того, із матеріалів цивільної справи та із доводів позивача неможливо встановити підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки всі вимоги (відповідно до норм ЦК України) сторонами правочину були дотримані, сторони дотримали форму правочину, мали повну цивільну дієздатність та підтвердили, що цей договір дарування не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (п. 6 зазначеного договору дарування). Сторони за цим договором виконали свої обовязки. Враховуючи, що судом не вбачається підстав для визнання договору дарування від 03 лютого 2014 року як нікчемним, так і недійсним, тому наслідки недійсності щодо нього не можуть бути застосовані, а тому судом не вбачається підстав для припинення права власності відповідача [PERSON] на 1/6 спірної квартири та визнання недійсним запису про реєстрацію права власності [PERSON] на 1/6 квартири [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Всупереч вищевказаній нормі позивач не довів суду та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження свого порушеного права відповідачем, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в звязку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed