Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договори: №2010-16 від 04.03.2010 р., укладений між його дружиною [PERSON] та КС «Львів». В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 21.08.1998 року. З ухвал Сихівського районного суду м.Львова, постановленої 28.09.2012 р. у справі № 1319/9432/2012 довідався, що між [PERSON] та КС «Львів» 04.03.2010 року було укладено кредитний договір №2010-16, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у сумі 5000,00 грн. з виплатою 36% річних на строк до 04.03.2013 року. Оспорюваний договір вважає недійсними, оскільки виходить за межі дрібного побутового правочину, стосуються цінного майна, укладений без його згоди, як чоловіка, є вкрай невигідним та створив значний борг для сім'ї, який становить 5000,00 грн. До того ж, на його думку, на підставі існуючого кредитного договору КС «Львів» зможе звернути стягнення на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належить позивачу, що порушить його майнові інтереси. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явивилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча належно був повідомлена про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.ст.169 , 224 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін, та ухвалити по справі заочне рішення. Представник відповідача КС «Львів» в судове засідання не з'явивився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, але надіслав письмові заперечення на адресу суду в яких виклав наступне, що дійсно між [PERSON] та КС «Львів» 04.03.2010 року було укладено кредитний договір №2010-16, відповідно до умов якого отримала кредитні кошти у сумі 5000,00 грн. з виплатою 36% річних на строк до 04.03.2013 року. При укладенні кредитних договорів [PERSON] не вчиняла жодних дій по розпорядженню майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, а навпаки, набувала у власність майно - гроші. До того ж, при перевірці майнового стану [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що дані правочини не виходять за межі дрібного побутового. За таких обставин згоди чоловіка на укладення кредитних договорів не потрібно. Зазначає, що для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 2010-16 від 04.03.2010 р Відповідач 1 уклав Договір поруки. Згідно Договору Поруки від 04 березня 2010 р. Поручителем є [PERSON] - Позивач (чоловік [PERSON]). Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю вимог. Згідно ч. 4 ст.169, ч.1 224 ЦПК україни у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. З'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 21.08.1998 року між [PERSON] /надалі [PERSON]-та ж особа/ та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER]. 04.03.2010 року між [PERSON] та КС «Львів» було укладено кредитний договір №2010-16, відповідно до умов яких [PERSON] отримала кредитні кошти у сумі 5000,00 грн. з виплатою 36% річних на строк до 04.03.2013 року. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Так, згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, суд приходить до висновку, що форма та зміст кредитного договору №2010-16 від 04.03.2010 року відповідають даним вимогам, відтак укладені без порушень чинного законодавства. Суд критично оцінює доводи позивача в тому, що кредитні договори слід визнати недійсними, оскільки укладені без його письмової згоди, так як відповідно до ст.65 СК України його письмова згода передбачена лише у випадку нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації правочину. Судом встановлено, що сторонами кредитних договорів не було заявлено бажання посвідчити їх нотаріально та й чинним законодавством не передбачено такого обов'язку щодо форми кредитних договорів, які, до того ж, не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а тому відсутність письмової згоди одного з подружжя, не є підставою для визнання їх недійсними. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором [PERSON] було укладено договір поруки від 04.03.2010 року, згідно з умовами якого [PERSON] відповідає перед кредитором як солідарний боржник за невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. Згідно ст 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов"язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Не заслуговують на увагу суду й доводи позивача в тому, що укладені кредитні договори стосуються цінного майна, оскільки ч.1 ст.190 ЦК України імперативно визначено, що майном, як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Разом з тим, положення ст. 65 СК України регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створюють обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Відтак до даних правовідносин норма ст. 1054 ЦК України не може застосовуватись. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що оспорювані кредитні договори №2010-16 від 04.03.2010 року укладений з узгодженої волі сторін, спрямованої на встановлення цивільних прав та обов'язків. Невиконання, або неналежне виконання умов договору тягне за собою наслідки, які обумовлені даним договором. Враховуючи вищезазначене, предметом оспорюваних кредитних договорів є гроші, а не майно, а тому посилання позивача на те, що [PERSON] створла кредитну заборгованість, яку необхідно погашати за рахунок спільних коштів подружжя, що найогої думку є розпорядження спільним майном подружжя, на переконання суду є надуманими та безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє ствердження в суді, відтак правових підстав для задоволення позову, немає.

Outcome: dismissed