Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири [ADDRESS]. У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання відповідачів у справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як стверджував позивач, між ним та кожним з відповідачів окремо були укладені договори оренди квартири [ADDRESS]. Позивач вказав, що строк дії договорів оренди закінчився, проте відповідачі не бажають в добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. З цих підстав позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS]. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подала заяву, у якій просила суд розглядати справу за відсутності позивача, просила позов задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали, за таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а. с. 21, 22). 10 квітня 2014 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №28-О, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 34). 06 листопада 2014 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №42-О, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 26). 26 травня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №54-О, за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 28). 26 травня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №53-О, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 29). 12 червня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №56-О, за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 32). 18 червня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №58-О, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 30). 18 червня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №59-О, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 31). 16 липня 2015 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №65-О, за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 33). 28 січня 2016 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №78-О, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 23). 11 березня 2016 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №81, за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 24). 11 березня 2016 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №82-О, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 25). 12 вересня 2016 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №89, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 27). 29 грудня 2016 року між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди квартири №89, згідно з умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачеві [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] на строк 1 рік з моменту підписання договору (а. с. 36). Зі згоди власника квартири [ADDRESS] у ній було зареєстроване місце проживання відповідачів. Згідно з нормою ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення ч. 1 ст. 816, положення ст. 818 та ст. ст. 822-824 цього Кодексу. У своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №682/139/17-ц Верховний Суд вказав на те, що укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. При цьому положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї (такий правовий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-709цс16). Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Як встановлено судом, строки дії договорів оренди, укладених між позивачем та відповідачами, закінчились, а отже, право проживання останніх у квартирі [ADDRESS] припинилось. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити, визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн з кожного. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 316, 316, 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",

Outcome: approved