Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що сторони по справі перебували в шлюбі з 21.11.1992 року по 27.04.2010 року. Під час перебування у шлюбі ними було придбано 68/100 частин квартири [ADDRESS]. Просила поділити спільну сумісну власність подружжя, а саме: 68/100 частин квартири [ADDRESS] в рівних частках та визнати за нею право власності на 34/100 частини квартири. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 23 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] оспорює обґрунтованість судового рішення, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неповно з'ясував всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, рішення винесено з порушенням норм матеріального права. Вказує на те, що іншого нерухомого майна вона не має, проживає разом з батьками та дітьми у їх квартирі. Суд ухвалив рішення лише на підставі свідчень свідків, які проживають фактично у спірній квартирі є батьками відповідача та зацікавленими у спорі особами та безпідставно прийшов до висновку, що нею не надано доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити. Відповідач у засідання апеляційного суду не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, явка до апеляційного суду за законом не є обов'язковою та суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Апеляційний суд, заслухав доповідача, позивача та її представника, вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови „ Про судове рішення у цивільній справі " № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. При розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 1992 року , який був зареєстрований у Калінінському ВРАЦС за актовим записом № 744( а.с.28). 27 квітня 2010 року шлюб між сторонами по справі було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 23 березня 2010 року, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління було зроблено актовий запис № 129 (а.с.29). Згідно копії договору купівлі - продажу квартири від 26 січня 2004 року, який було посвідчено державним нотаріусом П'ятої донецької державної нотаріальної контори Акімовою О.В., [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив 68/100 частин квартири [ADDRESS] зареєстрованих у Донецькому бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 1/4- 483 (203). Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд виходив з того, що доводи позивача, які викладені в позовній заяві стосовно того, що її чоловік [PERSON] під час укладання договору купівлі - продажу 68/100 частки квартири [ADDRESS], витратив спільні кошти, які були нажиті ними під час шлюбу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, не обґрунтовані будь - якими доказами , є такими, що не відповідають дійсності та спростовані поясненнями свідків. Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Відповідно до ст.18 Сімейного Кодексу України кожний учасник сімейних відносин має право на звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ,набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування , є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому кількість, форма трудової участі, розміри прибутків не впливають на виникнення спільного майна та на обсяг прав подружжя на це майно. Подружжя має рівні права, щодо володіння , користування та розпорядження ним. Згідно до ст.69,70 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право поділити майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз'яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одного з подружжя особисто; речі індивідуального користування, кошти одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхові суми, одержані за обов'язковим або особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.Такі обставини судом встановлені не були. Відповідно до ст.ст.369,372 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що є у спільній сумісній власності може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, апеляційний суд приходиться до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими , що відповідають вимогам чинного законодавства. Посилання суду першої інстанції на те, що вони не відповідають дійсності та спростовуються свідченнями свідків суперечать фактичним обставинам справи. Так, судом на підставі належних доказів встановлено, що спірна частина квартири придбана сторонами у період шлюбу та за законом є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що фактично гроші за квартиру вони як продавці не отримували суд не може прийняти до уваги, оскільки вони суперечать зібраним по справі доказам. Відповідно до ст.57,59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зі змісту договору купівлі-продажу частки квартири від 26 січня 2004 року укладено між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , якій ними підписаний вбачається, що продаж 68100 частин квартири вчинено за 4207грн., які продавці одержали повністю від покупця до підписання договору (а.с.6). Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 8 січня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частини квартири від 26 січня 2004 року удаваним - відмовлено (а.с.107-108). Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: approved