Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» 21.10.2019 року звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року у сумі 72746,89 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.07.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», яке в свою чергу було перейменовано на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100000 грн. зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення до 05.07.2022 року. У зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість за кредитом, яка була стягнута з нього згідно рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року у сумі 69824,71 грн. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 17.03.2019 року заборгованість останнього перед банком становить 72746,89 грн. з яких: 7947,76 грн.-заборгованість за ставкою 3% річних на тіло кредиту; 992,20 грн.-заборгованість за ставкою 3% річних на відсотки за користування кредитом; 56357,56 грн.- розмір інфляційних втрат за кредитом; 7449,37 грн.-розмір інфляційних втрат за відсотками. Із врахуванням наведеного просить позов задовольнити, стягнути з відповідача вказані грошові кошти та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1921,00 грн. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.10.2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 29.10.2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказав, що позов не визнає та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначив, що у вересні 2018 року ним повністю виконано рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року про стягнення боргу за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року, а тому правовідносини за вказаним кредитним договором повністю припинилися належним виконанням. Зазначив, що вказаний кредитний договір був укладений терміном до 05.07.2022 року, а із заявою про примусове виконання рішення суду банк звернувся лише в листопаді 2017 року. Законом України «Про виконавче провадження» не вказано строків виконання рішення суду та не передбачена матеріальна відповідальність за неналежне його виконання. Він добровільно виконав рішення суду від 21.08.2014 року та на протязі одинадцяти місяців, в період з 10.11.2017 року по 21.09.2018 року повністю погасив борг за кредитом. Тому, на думку відповідача, ст.625 ЦК України як міра за несвоєчасне виконання судового рішення до нього не може застосовуватись, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку із виконанням судового рішення і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. 12.11.2019 року відповідач подав заяву в якій вказав, що до правовідносин, визначених ст.625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову і відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2017 року у справі №3-1522гс16. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Зазначив, що позивачем невірно розраховано загальну суму заборгованості за ст.625 ЦК України, а тому ним зроблено свій розрахунок можливої заборгованості із застосуванням наслідків пропуску позивачем трьохрічного строку позовної давності. Зобов`язання за кредитним договором повністю виконано 21.09.2018 року, провадження у даній справі відкрито 21.10.2019 року, таким чином, позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 22.09.2016 року по 20.09.2018 року від суми основного боргу по кредиту у розмірі 60810,48 грн. та 8201,64 грн. від суми відсотків за користування кредитом, а саме:3% річних по тілу кредиту-3642,25 грн.; 3% річних по відсотках-491,24 грн.; 22068,12 грн.- інфляційні втрати за тілом кредиту; 2976,38грн.-інляційні втрати за відсотками, а всього на загальну суму 29177,99 грн. Однак, він вважає що і вказана частина боргу не підлягає стягненню через підстави, наведені у відзиві, оскільки позивач несвоєчасно подав заяву про примусове виконання рішення суду, а Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає стягнення компенсаційних втрат за час виконання судового рішення. Із врахуванням наведеного, просить застосувати наслідки пропуску позовної давності щодо частини заявлених позивачем вимог станом до 21.09.2016 року та відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 43069,90 грн.(72247,89-29177,99=43069,90), а також відмовити у задоволенні решти позовних вимог у зв`язку із їх незаконністю та недоведеністю, з підстав. Ухвалою суду від 26.11.2019 року первісного позивача у даній справі Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» замінено на його правонаступника-Акціонерне товариство «Альфа-Банк». 13.02.2020 року позивачем подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності у якій зазначено, що предметом позову є заборгованість за 3% річних та інфляційних втратах за період з 15.03.2014 року(наступна дата на яку було розраховано суму боргу, що стягнута рішенням суду від 21.08.2014року) по 02.04.2018 року(дата повного погашення заборгованості, визначеної рішенням суду). Однак, рішення суду від 21.08.2014 року набрало законної сили лише 13.11.2014 року, таким чином за період з 15.03.2014 року по 13.11.2014 року позивач мав право на стягнення заборгованості по інфляційних та 3% річних, але між сторонами існував спір, а тому за цей період строк позовної давності пропущено з поважних причин. Незважаючи на те, що виконавчий лист згідно зазначеного рішення суду було видано лише 21.04.2016 року, це не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, що набрало законної сили, а позивач не мав можливості звернути вказане рішення до виконання з незалежних від нього причин через відсутність суддів у суді. Окрім цього, 31.08.2015 року було вчинено виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості за період з 01.04.2015 року по 12.09.2017 року, який був скасований рішенням суду у 2019 році, а ухвалою суду від 08.06.2018 року було зупинено виконавчі дії, які були відновлені лише 08.08.2019 року, після чого позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Таким чином, позивач небезпідставно вважав своє право захищеним повністю як рішенням суду, так і виконавчим написом нотаріуса, а тому не звертався до суду із позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, що передували подачі такого позову. Отже, сума заборгованості за трьохрічний період, що передував подачі позову, тобто з 22.09.2016 року, як заявляє відповідач, є такою, що нарахована в межах строку позовної давності. До цього часу такий строк переривався 03.04.2018 року платежем на погашення кредиту, а тому сума заборгованості за період з 03.04.2015 року також заявлена в межах строку позовної давності, в період з 15.03.2014 року по 13.11.2014 року тривав судовий процес по стягненню заборгованості, а за період з 13.11.2014 року по 03.04.2015 року було наявним рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке ігнорувалось відповідачем, а позивач не міг отримати виконавчий лист з незалежних від нього причин. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Із врахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Згідно розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №183 від 03.08.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) вказану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л., якою 03.09.2020 року постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено у ній підготовче судове засідання. 02.10.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов в якому зазначено, що наведені позивачем причини пропуску строку позовної давності не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не можуть вважатися поважними. Із врахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 року право на позов про стягнення коштів в порядку ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Банк звернувся до суду із вказаним позовом 03.10.2019 року, провадження у даній справі відкрито 21.10.2019 року, а тому останні три роки перед зверненням до суду обчислюються із дати -21.10.2016 року. Останній платіж [PERSON] про повернення заборгованості за кредитом здійснено 21.09.2018 року, а тому банк має право на стягнення з відповідача коштів в порядку ст.625 ЦК України за період з 22.10.2016 року по 21.09.2018 року. Банк звернувся до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду від 21.08.2014 року-07.11.2017 року. Виконавче провадження було відкрите 10.11.2017 року, [PERSON] здійснив останній платіж на виконання рішення суду 14.09.2018 року, після чого 21.09.2018 року виконавче провадження було закрите. Відтак відповідач з метою добровільного врегулювання спору погоджується сплатити на користь позивача заборгованість нараховану в порядку ст. 625 ЦК України з урахуванням наслідків пропуску банком строку позовної давності за період з 10.11.2017 року по 14.09.2018 року. Також просить врахувати, що банком надано невірний розрахунок заборгованості, оскільки в розрахунку вимог банку станом на 14.03.2014 року є заборгованість по інфляційних втратах, а тому повторне нарахування відсотків на такі самі відсотки та на ту саму суму є незаконним. Також зазначив, що позиція відповідача ґрунтується на правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-2759цс15 від 20.01.2016 року і відповідач в повному обсязі підтримує раніше поданий відзив на позов. Про відсутність заборгованості [PERSON] перед АТ «Альфа-Банк» також свідчить лист позивача №55626-23.1 б/б від 02.07.2020 року. Окрім цього зазначив, що орієнтовний розрахунок витрат відповідача на правову допомогу, складає 5000 грн., з яких:2500 грн.-за написання відзиву в справі повишеної складності(5 год.); 2000 грн.-вивчення судової практики щодо припинення іпотеки(4 год.); 500 грн.-написання заяв про долученнядоказів до справи(1 год.), а також 1000 грн.-представництво інтересів відповідача в суді. Із врахуванням наведеного просить прийняти заяву відповідача про застосування строку позовної давності до вимог банку та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх незаконністю та недоведеністю. Ухвалою суду від 05.11.2020 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. 03.12.2020 року відповідачем подано заяву про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., з яких: 2500 грн.-за написання відзиву у справі підвищеної складності (5 год.); 2000 грн.-вивчення судової практики щодо застосування ст.. 625 ЦК України та ст..1050 ЦК України (4 год.); 500 грн.-написання заяв про долучення доказів та стягнення витрат(2 год.);2000 грн.-витрати на представництво інтересів позивача в суді у підготовчому засіданні та у судовому засіданні з розгляду справи по суті. 21.01.2021 року судом постановлено ухвалу про забезпечення участі представника позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку. У судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» позов підтримав та просить його задовольнити у повному обсязі із мотивів, наведених у позовній заяві та заяві про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Вказав, що основне зобов`язання за кредитом діє до 05.07.2022 року, оскільки воно не припинилось належним виконанням, а за рішенням суду від 21.08.2014 року була достроково стягнута заборгованість за кредитом за певний період часу, при цьому була стягнута заборгованість за тілом кредиту, відсотки та пеня. Оскільки позивач виконував рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року на протязі тривалого періоду часу частинами, то до 21.09.2018 року у банку виникло право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Також вказав, що вважає необґрунтованим та завищеним розмір витрат на правничу допомогу, які просить стягнути відповідач та просить у задоволенні вказаних вимог відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Лейбюк В.П. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали та просять у їх задоволенні відмовити, посилаючись на пропуск банком строку позовної давності щодо заявлених вимог за ст.625 ЦК України, а також на їх безпідставність з огляду на те, що банк пред`явив виконавчий лист до виконання лише у листопада 2017 року, після чого відповідач на протязі одинадцяти місяців у повному обсязі погасив заборгованість за кредитом. Вказали, що відповідач просить не розглядати його вимогу про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що 06.07.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», яке в свою чергу було перейменоване на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 відповідно до якого банк на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 100000 грн. зі сплатою 16% річних, з кінцевим терміном повернення до 05.07.2022 року. У відповідності до вимог п.п.3.3.7,3.3.8 та 4.5 кредитного договору позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, а також на вимогу банку сплачувати можливі неустойку, штраф і пеню. Пунктом 3.3.10 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний достроково повернути наявну заборгованість за кредитом та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п.3.2.3, 2.12.3,4.4.,5.4 договору. У разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в п.3.3 договору, строків сплати процентів, визначених у п. 2.6 договору, а також прострочення строків повернення кредиту позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період-п.4.2 договору. У відповідності до п.4.3 договору у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2-3.3.13 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 відсотків від суми кредиту, визначеного п.1.1.1 цього договору за кожний випадок. У разі невиконання(неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.2-3.3.6,3.3.10-3.3.12 цього договору, порушення майновим поручитилем умов договору, визначеного п.1.3, протягом більше ніж п`ять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню)-п.4.5 договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань позивача за вказаним кредитним договором, сторони 06.07.2007 року уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Фрісом П.Л. за реєстром №0062, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 2611091501120030058, площею 0,1434 га, що розташована в Івано-Франківській області, с. Микуличин, Яремчанської міської ради, участок Велика Голиця та належить іпотекодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №848671, виданого 12.03.2007 року Микуличинською сільською радою згідно рішення 6 сесії 5-го демократичного скликання Микуличинської сільської ради від 14.12.2006 року за №62-6/2006 та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010729800079 та квартиру загальною площею 74,0 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., що знаходиться за адресою Івано-Франківська область, с. Микуличин, Яремчанської міської ради, участок Велика Голиця, що належить іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири з господарсько-побутовими будівлями, посвідченого 11.07.2006 року державним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Мотрук Н.Д., за реєстром №910, що зареєстрований Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 19.07.2006 року за реєстраційним №1032171. Відповідно до п.п.1.4.1-1.4.4 п.1.4 іпотечного договору зміст та розмір основного зобов`язання становлять: повернення кредиту окремими частинами-траншами в межах максимального ліміту заборгованості у сумі 100000 грн. з кінцевим терміном погашення кредиту 0307.2022 року; сплата процентів за користування кредитом у розмірі 16% річних та комісій у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобов`язання; сплата можливої неустойки(пені, штрафу) у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором, яким обумовлене основне зобов`язання; відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимог за основним зобов`язанням, та збитків, завданих порушенням основного зобов`язання. У відповідності до п.п.2.4.3-2.4.4, 3.1 у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення не предмет іпотеки; у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених п.п.2.1.1.-2.1.10, (1.1.11) цього договору вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а у разі його невиконання-задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; достроково звернути стягнення не предмет іпотеки, в порядку, визначеному п.2.4.4 іпотечного договору. 01.07.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] була укладена додаткова угода №1 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року відповідно до якої процентну ставку за кредитом з 01.08.2008 року було встановлено у розмірі 18,0 процентів річних. У зв`язку із порушенням [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь банку заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року у сумі 69824,71 грн., з яких: 60810,48 грн.-заборгованість за кредитом; 8201,64 грн.- заборгованість за відсотками; 246,86 грн.- пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 443,90 грн.-пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 48,37 грн.-інфляційні витрати за кредитом; 73,46 грн.-інфляційні витрати за відсотками. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 13.11.2014 року. 10.11.2017 року головним державним виконавцем Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Гуменюком В.В. було відкрито виконавче провадження №55133412 з примусового виконання виконавчого листа №2/354/182/14, виданого Яремчанським міським судом 24.04.2016 року про стягнення з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року у сумі 69824,71 грн. та 698,25 грн. судових витрат. З наявних у матеріалах справи копій платіжних доручень вбачається, що заборгованість за рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року була сплачена наступними платежами: 28.02.2018 року(платіжне доручення №18) у сумі 7249,00 грн.; 30.03.2018 року(платіжне доручення №49) у сумі 4500 грн.; 29.05.2018 року(платіжне доручення №98) у сумі 31500,00 грн.; 06.08.2018 року(платіжне доручення №159) у сумі 10000,00 грн.; 06.08.2018 року(платіжне доручення №160) у сумі 8753,63 грн. та 14.09.2018 року(платіжне доручення №201) у сумі 8520,33 грн. 21.09.2018 року головним державним виконавцем Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Гуменюком В.В. винесено постанову про закриття виконавчого провадження №55133412 у зв`язку із повною сплатою боргу за кредитом згідно платіжних доручень №16 від 28.02.2018 року; №49 від 30.03.2018 року; №98 від 29.05.2018 року; №159 від 06.08.2018 року; №160 від 07.08.2018 року; №201 від 14.09.2018 року. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08.08.2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. за реєстром №24623 від 31.10.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором №42-32/350 від 06.07.2007 року у сумі 107870,05 грн., що утворилася за період з 01.04.2015 року по 12.09.2017 року. Відповідно до рішення єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від №5/2019 від 15.10.2019 року та протоколу позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що підтверджується передавальним актом від 11.10.2019 року. Листом за вих.ABUSB-20191017-1-4368 Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» повідомило відповідача [PERSON] про зміну з 15.10.2019 року кредитора за наданим кредитом, а саме: АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-банк». У листі за вих. №55626-23.1-б/б від 02.07.2020 року АТ «Альфа-Банк» повідомило [PERSON] про неможливість надати інформацію у відповідь на його запит у зв`язку із неможливістю ідентифікувати його як клієнта банку та вказало на необхідність особисто звернутися до найближчого відділення АТ «Альфа-Банк» із документами, які підтверджують його особу. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. Відповідно до ч.1,2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року, відповідно до якого йому було надано кредит строком до 05.07.2022 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21.08.2014 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення. Таким чином, з ухваленням судом у 2014 році рішення про стягнення з [PERSON] боргу за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання, тобто до 14.09.2018 року (дата останнього платежу з погашення боргу). Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України , за увесь час прострочення до 14.09.2018 року. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові -ч.4 ст.267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки -ст.257 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі АТ «Укрсоцбанк» пред`явило позов до суду 21.10.2019 року. При цьому позивач звернувся за стягненням з [PERSON] 3 % річних та інфляційних втрат за час прострочення, який, як він вважає, тривав з 15.03.2014 року по 21.09.2018 року та надав відповідні розрахунки суми річних та інфляційних втрат, які охоплюють увесь зазначений період, посилаючись на поважність причин пропуску строку позовної давності, який переривався проведеним відповідачем платежем на погашення боргу, а також у зв`язку із перебуванням на розгляді у суді спору про стягнення заборгованості за кредитним договором та вчиненням виконавчого напису нотаріуса про стягнення боргу за кредитом та нарахувань проведених в порядку ст.625 ЦК України. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому зважаючи на те, що судове рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором було виконано 14.09.2018 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням), саме з цього дня зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припинилося. З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про застосування строку позовної давності та вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення банку до суду з позовом, тобто за період з 21.10.2016 року до 14.09.2018 року. При цьому суд вважає, що наведені позивачем обставини не можуть слугувати належною підставою для поновлення пропущеного строку позовної давності. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих банком 3% складає 8939,96 грн., а за період з 21.10.2016 року до 14.09.2018 року нарахування складають 3585,80 грн. Наданий відповідачем розрахунок 3% судом до уваги не береться, з тих підстав, що даний розрахунок проведений без урахування часткового погашення заборгованості, що стягнута з [PERSON] судовим рішенням. При вирішенні позову судом проведено власний розрахунок 3% річних за період з 21.10.2016 року до 14.09.2018 року відповідно до якого встановлено, що за період з 21.10.2016 року по 27.02.2018 року (кількість днів 495) розмір 3 % річних становить 2840,81грн. (69824,71 грн. х 3% : 365 = 5,739 грн./день; 5,739 х 495 = 2840,81 грн. за період). За період з 28.02.2018 року по 29.03.2018 року (кількість днів 30) розмір 3 % річних становить 154,29 грн. (62575,71 грн. х 3% : 365 = 5,143 грн./день ; 5,143 х 30 = 154,29 грн. за період. За період з 30.03.2018 року по 28.05.2018 року (кількість днів 59) розмір 3 % річних становить 281,61грн.(58075,71 грн. х 3% : 365 = 4,773 грн./день ; 4,773 х 59 = 281,61 грн. за період. За період з 29.05.2018 року по 05.08.2018 року (кількість днів 69) розмір 3 % річних становить 150,70 грн. (26575,71 грн. х 3% : 365 = 2,184 грн./день ; 2,184 х 69 = 150,70 грн. за період. За період 06.08.2018 року по 06.08.2018 року (кількість днів 1) розмір 3 % річних становить 1,36 грн.(16575,71грн. х 3% : 365 = 1,36 грн./день ; 1,36 х 1 = 1,36 грн. за період.; За період з 07.08.2018 року по 13.09.2018 року (кількість днів 38) розмір 3 % річних становить 24,43грн. (7822,08 грн. х 3% : 365 = 0,643 грн./день ; 0,64 х 38 = 24,43 грн. за період. Таким чином, загальний розмір 3 %, які підлягають стягненню з відповідача за період з 21.10.2016 року до 14.09.2018 року становить 3,453,20 грн. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат суд виходить із наступного. Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання. Водночас, ч.1 ст.8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини. Статтею першою Закону України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг, а індекс інфляції (індекс споживчих цін) як показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті. З метою реалізації положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку). При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007року. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 року у справі №905/21/19. У постанові від 20.11.2020 року у справі №910/13071/19 Верховний Суд прийшов до висновку, що статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року. У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний суд роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначений розрахунок інфляційних збитків склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних, а тому він не суперечить положенням ст.625 ЦК України та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків. Із врахуванням вищенаведеної методики судом проведено розрахунок інфляційних втрат, які підлягають до стягнення з відповідача за період з 21.10.2016 року по 14.09.2018 року, виходячи із суми заборгованості, стягнутої за рішенням суду від 21.08.2014 року, враховуючи часткове погашення боргу та встановлені індекси інфляції та за результатами якого встановлено, що за період з 21 жовтня 2016 року по 27 лютого 2018 року інфляційні втрати складають 13685,64 грн., з 28 лютого 2018 року по 29 березня 2018 року-625,76 грн., з 30 березня 2018 року по 28 травня 2018 року 464,61 грн., у період з 29 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року індексація боргу не відбувалась оскільки індекс інфляцій був менший одиниці, а загальний розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 14776,01 грн. При цьому у дану суму судом не включено індексацію боргу за жовтень 2016 та вересень 2018 року, оскільки у ці місяці прострочення виконання грошового зобов`язання становило менше 15 днів. Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що нараховані банком інфляційні втрати за період з 21.10.2016 року по 14.09.2018 року за відрахуванням інфляційних втрат, нарахованих банком за неповні місяці прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто за жовтень 2016 та вересень 2018 року, становлять 13628,67 грн., що є меншим від розміру інфляційних втрат визначених судом, а тому суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача на користь банку підлягає розмір інфляційних втрат у сумі 13628,67 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача 3% річних за період з 21 жовтня 2016 року по 14 вересня 2018 року у сумі 3453,20 грн. та інфляційних втрат за вказаний період часу у розмірі 13628,67 грн. нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання договором про надання відновлювальної кредитної лінії №42-32/350 від 06.07.2007 року. У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 451,07 грн. сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial