Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

01 грудня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між Банком та [PERSON] кредитного договору № 07-987 від 15 жовтня 2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 80 955,00 доларів США на термін до 11 жовтня 2017 року. Проте відповідач належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором, в наслідок чого утворилась заборгованість станом на 21 вересня 2015 року у сумі 39 512,52 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 32 509 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3 975,32 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 1 102,54 доларів США, а також штрафу (фіксована частина) в розмірі 46,23 доларів США та штрафу (процентна складова) в розмірі 1879,35 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за договором № 07-987 від 15 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON], а також між позивачем та [PERSON] було укладено договори поруки. У звязку з чим позивач просить стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості за кредитом та судові витрати по справі. Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду від 11 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 07-987 від 15 жовтня 2007 року задоволені в повному обсязі. Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 01 квітня 2016 року вказане заочне рішення було скасоване і справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 2 серпня 2016 року позовні вимоги банку задоволені частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 36 484.40 доларів США, а також по 3 931. 42 грн. з кожного судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку. Вона посилалась на те, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи і неправильно вирішив спір. Вона у період з 2007 року по 2014 рік в повному обсязі виконувала свої зобовязання за кредитним договором, проте банк без дотримання процедури, передбаченої договором та чинним законодавством, збільшив ставку за відсотками до 19%. Вона самостійно зробила розрахунок заборгованості і встановила, що заборгованість за тілом кредиту становить 21 136.01 долара США, а ні понад 30 000 доларів США як визначив суд. Доводи банку про те, що вона отримала кредит в сумі 80 955 доларів США не відповідають дійсності. Фактичного вона отримала кредит в сумі 76 500 доларів США, 4455 доларів США за договором був визначений як страховий платіж. Але цей страховий платіж банком здійснений не був. Суд неправильно визначився із солідарним стягнення суми боргу з боржника за договором кредиту та поручителями. Вона проводила дострокове погашення кредиту і за її розрахунками сума боргу мала бути меншою на 10000 доларів США. В своєму рішенні суд першої інстанції не привів будь яких обґрунтувань, чому він не прийняв її розрахунку та пояснень, а в основу рішення суду поклав розрахунки і доводи банку. В засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник [PERSON] апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. Представник банку [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в засідання апеляційного суду не прибули, про причини неявки не повідомили. Відповідно до частини 3 статті 76 ЦПК України їм вручена судова повістка про виклик до апеляційного суду через [PERSON], яка є дружиною [PERSON] і матірю [PERSON] Представник Банку в минулому судовому засіданні був присутнім, давав пояснення. А 4 жовтня 2016 року в суд не прибув, в заяві просив розглядати справу у відсутність представника Банку. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, що належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність відповідачів і представника Банку. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення [PERSON] та її представника, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаними вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом встановлено, що між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 07-987 від 15 жовтня 2007 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 76 500 доларів США на термін до 11 жовтня 2017 року. (а.с.11-14, 3-6) В забезпечення виконання зобовязань за договором № 07-987 від 15 жовтня 2007 року між Банком та [PERSON], а також між Банком та [PERSON] було укладено договори поруки, за якими вони прийняли зобовязання на випадок невиконання боржником обовязків за кредитним договором нести солідарну відповідальність перед банком разом із боржником [PERSON]В . (а.с. 17,18). Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Звертаючись в суд з позовом про солідарне стягнення з відповідачів боргу в сумі 39512.52 доларів США, банк посилався на те, що [PERSON] не виконує належним чином свої грошові зобовязання за кредитним договором і має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 32509 доларів США, по процентам за користування кредитом у розмірі 3975,32 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 1102,54 доларів США, а також штрафу (фіксована частина) в розмірі 46,23 доларів США та штрафу (процентна складова) в розмірі 1879,35 доларів США. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту і процентів відповідають вимогам закону. Вказану заборгованість у загальному розмірі 36484.40 доларів США мають сплатити солідарно відповідач [PERSON] та поручителі [PERSON] і [PERSON] Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися повністю не можливо. Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Розглядаючи справу, суд встановив, що зобовязання за кредитним договором не припинено, тому вважав, що і порука кредитних зобовязань [PERSON] не припинилась. Але такий висновок суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи і ґрунтується на доказах, які не повно перевірені судом . Як встановив суд, 15 жовтня 2007 року [PERSON] і Банк уклали Кредитний договір №07-987, за яким відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 76500 доларів США на строк до 11 жовтня 2017 року з виплатою 13% річних за користування кредитом. У випадку порушення боржником будь-якого з зобовязань з погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом в розмірі 26% річних від суми заборгованості. (а.с.11). У цей же день 15 жовтня 2007 року Банк і [PERSON], а також Банк і [PERSON] уклали окремі договори поруки, за якими поручились перед Кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №07-987 від 15 жовтня 2007 року, згідно якому Кредитор надав Боржнику кредит у вигляді строкового кредиту у сумі 76500 доларів США, а Боржник зобовязаний погашати кредит згідно графіку погашення (п.А.3 Кредитного договору), остаточне погашення здійснити в строк 11 жовтня 2017 року, сплачувати за його користування 13% річних, згідно п.А.6 в дату сплати процентів, якою є 25 число кожного поточного місяця, а у випадку порушення строків повернення кредиту сплачувати 26 % річних в дату сплати процентів згідно з умовами п.А.7, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у Кредитному договорі. Відповідно до пункту 3 Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання обовязків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і Боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, а також повинен відшкодовувати Кредитору витрати по вчиненню виконавчого напису на договорах застави і судові витрати, повязані з рішенням питань по стягненню заборгованості з Боржника. 25 листопада 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] уклали додаткову угоду до Кредитного договору №07-987 від 15 жовтня 2008 року, в якому пункти А.6, А.7 Договору виклали в наступній редакції: «А.6 За користування кредитом Боржник сплачує проценти в розмірі 19% річних», «А.7. У випадку порушення Боржником будь-якого з зобовязань з погашення кредиту Боржник сплачує Банку проценти за користування кредитом в розмірі 38% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Решта пунктів договору залишена без змін.( а.с. 16). Отже, судом встановлено, що, укладаючи додаткову угоду до Кредитного договору №07-987 від 15 жовтня 2008 року, сторони збільшили обсяг відповідальності Боржника перед Банком за невиконання зобовязань за Кредитним договором. З наданого Банком розрахунку суми заборгованості [PERSON] за Кредитним договором видно, що Банк фактично використав збільшену відсоткову ставку, передбачену додатковою угодою від 25 листопада 2008 року з дня її укладання, тобто з 25 листопада 2008 року і замість 13 процентів річних застосовував до розрахунку 19% річних. А з 26 лютого 2015 року до розрахунку процентів за користування кредитом застосував 38% річних, визначених додатковою угодою від 25 листопада 2008 року у звязку з порушенням Боржником будь-якого з зобовязань з погашення кредиту. (а.с.3-6). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні додаткові угоди про збільшення обсягу відповідальності Боржника перед Банком за невиконання зобовязань за Кредитним договором, укладені між Банком та Поручителями. Не надані такі додаткові угоди і суду апеляційної інстанції. Тому у відповідності до частини 1 статті 559 ЦК України порука [PERSON] і [PERSON] перед Банком щодо кредитних зобовязань [PERSON] припинилась. За таких умов у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з поручителів на користь Банку будь-якої суми боргу. Рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального законів, тому не може залишатися без змін, і відповідно до статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] і [PERSON] Позовні вимоги ПАК КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Розглядаючи справу, суд встановив, що відповідач [PERSON] дійсно не виконувала належним чином своїх зобовязань за кредитним договором № 07-987 від 15 жовтня 2007 року і станом на 21 вересня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 39512,52 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 32509 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 3975,32 доларів США. Крім того, Банк нарахував до сплати [PERSON] пеню за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 1102,54 доларів США, а також штраф (фіксована частина) в розмірі 46,23 доларів США та штраф (процентна складова) в розмірі 1879,35 доларів США. Враховуючи наявну заборгованість за Кредитним договором і невиконання відповідачем [PERSON] умов Кредитного договору, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вказана сума заборгованості за тілом кредиту і нарахованим процентам має бути стягнута з [PERSON] примусово у відповідності до статей 1054, 1050 ЦК України. Доводи [PERSON] про те, що в позовній заяві Банк вказував, про надання їй кредиту в розмірі 80955 доларів США, а фактично вона отримала 76500 доларів США враховуються апеляційним судом. Доводи [PERSON] підтверджуються розрахунком суми заборгованості, що наданий Банком на обґрунтування його позовних вимог і що міститься на аркуші справи 3-6. З вказаного розрахунку видно, що [PERSON] дійсно фактично наданий кредит у розмірі 76500 доларів США і саме з цього розрахунку провадилось нарахування заборгованості відповідача у звязку з невиконанням ним своїх кредитних зобовязань. Судом також встановлено, що фактично Банк не нараховував [PERSON] до сплати суми страхових внесків і тому сума, що отримана відповідачем у кредит, дорівнює 76 500 доларів США. Доводи відповідача [PERSON] про те, що сума заборгованості судом визначена невірно і має бути меншою на 10 000 доларів США не відповідають дійсності. Банк не оспорював факту надходження грошових коштів на рахунки для погашення кредитних зобовязань відповідача . Проте, враховуючи, що вони надходили з порушенням строків, передбачених Кредитним договором, вони зараховувалися з дотриманням певного порядку - спочатку для погашення витрат/збитків банку, неустойки, простроченої винагороди, винагороди, прострочених процентів, процентів, простроченого кредиту, кредиту. Такі дії Банку відповідають умовам пункту 4.8 Кредитного договору, згідно якому зобовязання за вказаним договором виконуються у такій послідовності: кошти, які надійшли від Боржника, а також уповноважених осіб/органів, для погашення заборгованості за цим Договором насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків Банку згідно п.п 2.2.15, 2.3.13, потім для погашення неустойки згідно розділу 5 цього Договору, потім простроченої винагороди, потім винагороди, потім прострочених процентів, потім процентів,, потім простроченого кредиту, потім кредиту, якщо інше не передбачено пунктом 7.3. Остаточне погашення заборгованості по кредиту виконується не пізніше дати, вказаної в пункті 1.2. При несплаті процентів, винагороди у відповідні їм дати сплати, визначені в цьому договорі, вони вважаються простроченими. У випадку розрахунку витрат Банку у відповідності до п .п. 2.2.15,2.3.13 за згодою сторін можливо зміна строків погашення кредиту. В засіданні апеляційного суду представник Банку пояснював, що отримані від [PERSON] грошові кошти направлялись на погашення заборгованості за кредитним договором саме в такій послідовності, як зазначено в пункті 4.8 Договору кредиту. Дії Банку [PERSON] не оскаржувались і судом неправомірними не визнавалися. За вказаних обставин розрахунок заборгованості за Кредитним договором, що наданий Банком, не викликає сумнівів і приймається апеляційним судом за основу. Доводи [PERSON] про те, що Банк нараховував проценти за користування Кредитом без узгодження з нею, збільшив розмір процентів без її згоди, також є безпідставними. Судом встановлено, що відповідно до пункту А.6 Кредитного договору № 07-987 від 15 жовтня 2007 року [PERSON] зобовязалась сплачувати Банку за користування кредитом 13% річних. Відповідно до пункту А.7 Кредитного договору при порушенні Позичальником будь якого з зобовязань по погашенню кредиту Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом в розмірі 26% річних від суми простроченого кредиту. Пунктом А.8 Датою уплати процентів є 25 число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання цього договору, якщо інше не передбачено п. 7.3. При несплаті процентів в зазначений строк вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно п.2.3.2). 25 листопада 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] уклали додаткову угоду до Кредитного договору №07-987 від 15 жовтня 2008 року, в якому пункти А.6, А.7 Договору виклали в наступній редакції: «А.6 За користування кредитом Боржник сплачує проценти в розмірі 19% річних», «А.7. У випадку порушення Боржником будь-якого з зобовязань з погашення кредиту Боржник сплачує Банку проценти за користування кредитом в розмірі 38% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Решта пунктів договору залишена без змін.( а. с. 16). При цьому слід зазначити, що ні в договорі кредиту, ні в додатковій угоді не передбачено направлення банком Позичальнику повідомлень про застосування певної процентної ставки за користування кредитом. А з розрахунку заборгованості, що на аркуші справи 3-6 видно, що з часу укладання кредитного договору і фактичного отримання Позичальником грошової суми в кредит Банком застосована процентна ставка 13 % річних, що обумовлена в договорі сторонами. А з часу підписання додаткової угоди з 25 листопада 2008 року банком застосована процента ставка у 19% річних, що також погоджено з відповідачем шляхом укладання додаткової угоди. З розрахунку заборгованості також видно, що починаючи з 26 березня 2008 року Банк застосовував до розрахунку процентів за користування [PERSON] кредитом 26 процентів річних на суму заборгованості у звязку з порушенням Позичальником кредитних зобовязань . А з 26 лютого 2015 року на суму простроченої заборгованості нараховувалися проценти з розрахунку 38% річних. Вказані дії Банку не суперечать умова кредитного договору і закону. А доводи відповідача про самовільне підвищення Банком процентної ставки за користування кредитом не відповідають дійсності і встановленим фактам і доказам. Згідно зі статтею 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання цього Закону 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Проте, 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження №1079-р про зупинення дії Розпорядження від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Як вбачається зі справи, [PERSON] проживає в місті Словянськ, що є містом проведення антитерористичної операції. Банк просив стягнути з відповідача пеню та штрафи, що нараховані, зокрема, у період з 14.04.2014 року станом на 21.09.2015 року, тобто в період дії ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції". Тому позовні вимоги про стягнення вказаних сум не ґрунтуються на законі і в їх задоволені необхідно відмовити. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як розяснено у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Згідно наданих банком документів, які надають йому право на здійснення операцій у іноземній валюті, встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» має видану Національним банком України Банківську ліцензію № 22 від 05.10.2011 року. В такому разі вимоги банку щодо повернення суми кредиту, наданого в доларах США, та нарахованих процентів саме в цій валюті є обґрунтованими. Пленум Верховного Суду України в пункті 14 своєї постанови від 18 грудня 2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). За встановлених обставин сума заборгованості за спірним кредитним договором, яка підлягає стягненню, становить 36 484,40 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 32 509,08 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 3 975,32 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України на час ухвалення рішення еквівалентно 945 675.65 грн. з розрахунку 25.920 грн. один долар США. Вказана сума підлягає стягнення на користь Банку з [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У відповідності до статей 79, 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь Банку судовий збір у розмірі 6890 грн.

Outcome: partial