Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача як співвласника житла 3/4 понесених нею витрат на утримання житла та комунальних послуг. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 22 листопада 2005 року є співвласниками в долях квартири № [ADDRESS], а саме вона - ј частини, відповідач - ѕ частини квартири, проте з грудня 2015 року по 14 квітня 2018 року відповідач не сплачує кошти за надані житлово-комунальні послуги, які нею понесені за вказаний період особисто, ѕ з яких просить стягнути з відповідача як співвласника житла згідно його частки у праві власності у порядку зворотньої вимоги на підставі ст. 360 ЦК України, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], діючий на підстві довіреності від 08 грудня 2017 року (а.с.48), позовні вимоги підтримали з тих же підстав, просили їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язання співвласника по утриманню майна. Відповідач в судовому засідання позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю та безпідставністю вимог, вважаючи, що він у окремих випадках надавав кошти позивачці для оплати житлово-комунальних послуг, не вказуючи про такі суми та періоди, а в більшості - він хворів, й з вини позивачки, часто знаходився на лікуванні в іншому місті. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 22 листопада 2005 року є співвласниками в долях квартири № [ADDRESS], а саме позивачка - ј частини, відповідач - ѕ частини квартири. Право власності на яке зареєстровано згідно реєстраційного посвідчення КМБТІ за реєстровим № 44185 від 20 грудня 2005 року (а.с.9, 10). Як співвласники квартири сторони мають нести обов»язок по оплаті за надані житлово-комунальні послуги. Положення ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і положення підзаконних актів у сфері житлово-комунальних послуг покладають на користувачів житла (власників) обов»язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, власник та наймач квартири зобов»язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, визначені законом або договором. Сторони як співвласники щомісяця отримували рахунки на оплату комунальних послуг із зазначенням суми, платежі оплачувала позивачка, що підтверджується платіжними квитанціями (а.с. 12-23). Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов»язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). З грудня 2015 року по 14 квітня 2018 року відповідач не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги згідно своєї частки права власності по квартирі № [ADDRESS], які позивачкою понесені за вказаний період особисто, що підтверджується платіжними квитанціями, ѕ з яких має бути стягнута з відповідача як співвласника житла згідно частки у праві власності у порядку зворотньої вимоги на підставі ст. 360 ЦК України. Згідно ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов»язує. Співвласник відповідно до своєї частки у справі спільної часткової власності зобов»язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов»язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов»язаннями, пов»язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК України). Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов"язань, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зважаючи на те, що позивачем не надані покази сплати ним коштів за правову допомогу (платіжний документ), судові витрати на правову допомогу задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved