Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернулась в суд із позовом, яким після уточнення вимог, просить надати дозвіл [PERSON] виїздити за межі України без згоди та супроводу одного з батьків, а саме [PERSON] до досягнення нею 16-річного віку. Вимоги мотивувала тим, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO]. З 22.03.2006 року шлюб між ними розірвано, донька проживає разом з нею. Батько свій обов"язок щодо виховання дитини належним чином не виконує та крім того, перешкоджає виїзду доньки за кордон для оздоровлення та відпочинку. Неодноразові її спроби умовити відповідача надати свою згоду на виїзд дитині за кордон результату не дали, а тому вона звернулась до суду, в зв"язку з чим і просить її заяву задовольнити. Відповідач, зокрема його представник в суді позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю. В судове засідання третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, її представник надала заяву про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 37). Свідок [PERSON] , яка є вчителем [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що відповідач участі у вихованні доньки не приймає, коли інші діти їздили до Лондону та Польщі, то [PERSON] не дав дозволу на виїзд її рідний батько. Свідок [PERSON], яка є подругою позивача також в суді пояснила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що відповідач не дав декілька раз дозволу на виїзд за кордон [PERSON]. Дівчинка дуже боляче на це відреагувала. Заслухавши пояснення сторони позивача, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні вимог відмовити , з наступного. Встановлено, що сторони в справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 22.03.2006 року розірвано ( а.с. 6). Від шлюбу народилась донька- [PERSON], [INFO] ( а.с. 5), яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні. Позивач у своїй позовній заяві та в суді зазначала, що відповідач влітку 2012 року , протягом 2013 року та взимку 2014 року не надав дитині свою згоду на виїзд за кордон . З невідомих їй причин творить перешкоди для розвитку та відпочинку дитини, які саме і полягають у ненаданні дозволів на виїзд. Ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обовязків батьків відносно дитини. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно покинути територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 11-12 цього ж закону, кожна дитина має право на проживання в сім»ї разом з батьками або в сім»ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов»язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов»язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно п. 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. У відповідності до ч. 2 ст.150 Сімейного кодексу України, обов»язок батьків піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 передбачено, зокрема, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п. 18 «Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою КМУ від 24.03.2004 року № 380 оформлення проїзного документу здійснюється на підставі згоди батьків, а у разі, коли вони не перебувають в шлюбі між собою за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідач, заперечуючи вимогам позивача , зокрема його представник, пояснила, що ніяких перешкод відповідач не чинить дитині у виїзді за кордон, коли позивач до нього звертається то він надає такі згоди. На підтвердження чого подала до суду лист приватного нотаріуса №59/01-16 від 07.07.2014 року, в якому повідомлено, що дійсно на протязі 2013 року приватним нотаріусом [PERSON] було вчинено 3 заяви від батька дитини на тимчасовий виїзд його доньки за кордон, це до Об»єднаних Арабських Еміратів, Іспанії, Республіки Білорусь та Єгипту. З"ясовано, що остання заява від 19.11.2013 року була посвідчена приватним нотаріусом , згідно якої [PERSON] надав свою згоду на тимчасовий виїзд дитини до Єгипту в період з 19.11.2013 року по 23.11.2013 року. Тому , суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що відповідач не надав своєї згоди на виїзд дитині за кордон до Єгипту. Між тим, із наданих позивачем копій листів, директора туристичної фірми «Сант Валентин» та «Сузір»я туризму», не підтверджується факт чинення відповідачем перешкод у наданні дозволу на виїзд дитині за кордон. Разом з тим, позивач, заявляючи позовні вимоги про надання дозволу, вказувала лише ймовірні періоди виїзду без визначення їх тривалості та без надання доказів того, до якої саме країни та на який період часу планується виїзд дочки протягом заявленого, а також літнього періоду та взимку 2014 року, відсутні докази мети поїздок та хто саме буде супроводжувати дитину у поїздках. Посилання позивача на ухилення відповідача від участі у вихованні дитини не є предметом перевірки по даній справі, а тому не може розглядатися як підстава для задоволення позову. Крім того, позивачем у позовній заяві має бути зазначено до якої саме країни має намір виїжджати та на який термін, чи відповідає виїзд неповнолітньої чи малолітньої дитиною за межі України її інтересам, які умови проживання (тимчасового перебування) матиме дитина за кордоном, чи не порушуються при цьому права відповідача на спілкування з дитиною та ін. Всупереч вимог чинного законодавства в позовній заяві не зазначено, оздоровчих закладів, у які вона має намір вивезти дитину на оздоровлення, а також не наведено правових підстав на надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку, а також позивач не надала беззаперечних доказів на підтвердження того, що вона зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон , а останній такого дозволу не надав та чинить у цьому перешкоди. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди батька немає. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати вважати по фактично понесеним стороною позивача. На підставі ст.ст. 141, 150 СК України, ст.313 ЦК України , Закону України " Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України",

Outcome: dismissed