Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

11.11.2019 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернувся представник Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради, в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , із позовною заявою уточненої у ході судового розгляду, до [PERSON] , третя особа Комунальний заклад «Маріупольських дитячий будинок змішаного типу «Центр Опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просив суд: Винести рішення про відібрання у [PERSON] , [INFO] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Стягнути з [PERSON] , [INFO] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини зі усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 11.11.2019 року, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , відомості про батька внесені до актових записів про народження дітей на підставі ст. 135 СК України. В період з 2015 р. по теперішній час відповідачка ухиляться від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов, складених комісією служби у справах дітей по Центральному району. Відповідно до повідомлень комунального закладу «Маріупольського дитячого будинку змішаного типу «Центр опіки» малолітні діти з 13.12.2017 р. по теперішній час перебувають на повному державному забезпеченні. За час перебування дітей у закладі матір відвідувала їх, починаючи з 2020 року, лише три рази: 03.01.2020 р., 20.02.2020 р. та 06.03.2020 р. З 19.05.2020 р. [PERSON] перебуває на обліку в психіатричній лікарні з діагнозом: біполярний афективний розлад, поточний епізод манії без психотичних симптомів. На даний час дітьми не цікавиться. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09.12.2019 р. позовна заява залишена без руху, позивачеві наданий строк для усунення недоліків. 09.01.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 03.06.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 21.09.2020 р. ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області витребувані відомості про перебування відповідача [PERSON] на обліках. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутністю або відзив суду не надходив, що, відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи надала до суду заяву з клопотанням провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом було встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] Із витягів №00015208839 та №00015208858 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження вбачається, що відомості про батька малолітніх [PERSON] та [PERSON] було внесено на підставі ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, тобто за вказівкою матері. Згідно з матеріалами справи [PERSON] періодично проходить лікування в міській психіатричній лікарні, в період з 11.02.2019 р. по 11.03.2019 р. перебувала на стаціонарному лікуванні в комунальній лікувально-профілактичній установі «Міська психіатрична лікарня №7» м. Маріуполя, що підтверджується довідкою КЛПУ «міська психіатрична лікарня № 7» від 19.04.2019 р. №353. Відповідно до довідки КРП «Психіатрична лікарня м. Маріуполь» № 02-11/3026-20 від 01.10.2020 р. [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 19.05.2015 року з діагнозом: біполярний афективний розлад, поточний епізод манії без психотичних симптомів. Згідно з довідкою КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м.Маріуполь» № 1535/01-20 від 02.10.2020 р. [PERSON] на обліку не перебуває. Відповідно до довідки-характеристики, наданої Жовтневим ВП МВП ГУНП, станом на листопад 2015 року [PERSON] характеризується посередньо, зловживає алкогольними напоями, вчиняє сварки. Згідно з листом Центрального районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради від 05.09.2019 р. [PERSON] , [INFO] перебуває під соціальним супроводом Центрального районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради. З 29.01.2019 р. остання жодного разу не відвідала консультацію психолога, відмовилась від участі у заходах Центру спрямованих на підвищення батьківського потенціалу. За моніторинговою оцінкою спеціалістів Центру [PERSON] неспроможна самостійно долати складні життєві обставини та має слабкий батьківський потенціал. З повідомлення комунального закладу «Маріупольського дитячого будинку змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області від 22.04.2019 року вбачається, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , тричі перебували в КЗ «Маріупольський дитячий будинок «Центр опіку» Маріупольської міської ради Донецької області на повному державному забезпеченні в період часу з 28.05.2015 р. по 22.12.2015 р.; 11.01.2016 р. по 23.10.2017 р. та з 13.12.2017 р. по теперішній час. За час перебування дітей у закладі матір відвідувала їх регулярно, починаючи з 2020 року лише три рази: 03.01.2020 р., 20.02.2020 р. та 06.03.2020 р. Комісією Служби у справах дітей Жовтневої районної адміністрації неодноразово складалися Акти обстеження матеріально-побутових умов родини [PERSON] , зокрема: 18 серпня 2015 року, 27 серпня 2015 року, 21 вересня 2015 року, з яких простежується, що при виїзді фахівців на адресу: [ADDRESS] , у ці дні нікого вдома не було. Певні сусіди характеризувала [PERSON] з негативної сторони. Комісія дійшла висновку, що жінка постійно залишає місце свого проживання і, що при поверненні додому діти знову будуть залишені без догляду. 19 листопада 2015 року у Акті обстеження матеріально-побутових умов зазначено, що умови не достатні для проживання дітей у зв`язку із способом життя матері. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов родини [PERSON] , зокрема, 30.12.2015 р. та 26.09.2017 р. за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що мати дітей [PERSON] періодично проходить лікування в лікарні. Згідно з актом від 18.09.2019 р. комісією Служби у справах дітей проведено обстеження умов проживання та дійшла висновку про те, що [PERSON] , не готова забрати дітей з державної установи в якій вони перебувають, оскільки вона не має постійного заробітку. Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Також, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до частини першої статті 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Пунктами 2-5 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на даний час є підстави для відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, оскільки остання ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Разом з тим, відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідно до частини третьої статті 170 Сімейного кодексу України, мати не позбавлена можливості повернути дітей. Щодо вимог позовної заяви відносно стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітніх дітей, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України визначено, що при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 183 ЦПК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про стягнення аліментів, допускає негайне його виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням обставин, що мають істотне значення, а саме стану здоров`я матері дитини, її матеріального становища, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що з урахуванням потреб дітей та доходів матері. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, ці витрати підлягають стягненню з відповідача у дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved