Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

30 січня 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд надати дозвіл на виїзд з України неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у республіку Польщу та інші країни Євросоюзу в період шкільних канікул терміном на три роки, без згоди та супроводу другого з батьків, мотивуючи тим, що відмова відповідача дати дозвіл на виїзд з України не відповідає інтересам дитини. В ході розгляду справи, 16 квітня 2018 року, представник позивачки уточнила позовні вимоги та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за межі України, до республіки Польща та інших країн Євросоюзу, в період шкільних канікул 2018-2020 навчальних років, починаючи з 27 травня 2018 року до 01 вересня 2018 року, з 31 жовтня 2018 року до 06 листопада 2018 року, з 31 грудня 2018 року до 15 січня 2019 року, з 27 березня 2019 року по 02 квітня 2019 року, з 27 травня 2019 року по 01 вересня 2019 року, з 31 жовтня 2019 року до 06 листопада 2019 року, з 31 грудня 2019 року до 15 січня 2020 року, з 27 березня 2020 року по 02 квітня 2020 року, з 27 травня 2020 року по 01 вересня 2020 року. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, суду пояснила, що до 23 грудня 2009 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] У шлюбі в них народився син [PERSON], який на даний час знаходиться у неї на вихованні та повному її утриманні. Відповідач [PERSON] участі в утриманні та вихованні сина не приймає. 16 липня 2016 року вона одружилась з громадянином Польщі та проживає в м.Варшава. По її заяві рішенням Міністерства юстиції Республіки Польща від 06 грудня 2017 року синові [PERSON] було надано дозвіл на тимчасове перебування на території Польщі до 18 травня 2020 року, тому вона має намір повезти дитину в період шкільних канікул 2018-2020 навчального року на лікування та відпочинок в республіку Польщу та країни Євросоюзу. Для цього їй необхідна письмова, нотаріально засвідчена, згода батька дитини, а відповідач такої згоди не дає. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, суду пояснила, що її довірителька має намір повезти дитину в республіку Польщу та країни Євросоюзу в період шкільних канікул 2018-2020 навчального року, що тимчасовий виїзд дитини з України повністю відповідатиме інтересам дитини. В судовому засіданні представник відповідача позов визнав частково, суду пояснив, що його довіритель дає згоду на виїзд дитини з України тільки в період з 27 травня 2018 року до 01 вересня 2018 року, з 31 жовтня 2018 року до 06 листопада 2018 року, з 31 грудня 2018 року до 15 січня 2019 року, оскільки має побоювання, що дитина виїде за кордон на постійно, а також вважає, що для сина в такому віці ці поїздки будуть обтяжливими. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: 23 грудня 2015 року розірвано шлюб між сторонами; У шлюбі між сторонами народився син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою; Відповідач не дає згоди на виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] з України за кордон; Позивачка одружилась 16 липня 2016 року з громадянином Польщі; Рішенням Міністерства юстиції Республіки Польща від 06 грудня 2017 року [PERSON], [INFO], надано дозвіл на тимчасове перебування на території Польщі до 18 травня 2020 року; Відмова відповідача дати дозвіл на виїзд сина з України за кордон не відповідає інтересам дитини. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України. В судовому засіданні представником відповідача не наведено обставин, які б обмежували право виїзду дитини за кордон. Статтею 4 Закону України ''Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правил), визначено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп.1 п.4 Правил вказано, що виїзд з України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Підпунктом 1 частини 1 Правил передбачено, що у згоді другого з батьків слід зазначати конкретну державу прямування. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до переконання, що часткова відмова відповідача надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина з України є необгрунтованою, а тому з метою забезпечення гарантованих прав і інтересів дитини, взявши до уваги права та інтереси обох батьків, з врахуванням підпункту 1 частини 1 Правил,суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial