Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

04 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Волиньвугілля", Міністерства енергетики України про скасування наказу, поновлення на роботі, виплату заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №123-к/к від 19 лютого 2017 року був призначений на посаду виконуючого обов`язки генерального директора Державного підприємства «Волиньвугілля», а наказом №202-к/к від 30 вересня 2019 року звільнений відповідно до п.1 ст.40 КЗпП, у зв`язку із реорганізацією підприємства. Підставою його звільнення зазначено: наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року №554 «Про реорганізацію ДП «Волиньвугілля», лист Управління по роботі з персоналом Міненерговугілля від 12 листопада 2018 №16.2-вих/205-18, лист директора Департаменту вугільно-промислового комплексу О. Владиченка від 25 вересня 2019 року №34.4-ВН/965-19. Своє звільнення вважає незаконним та безпідставним. Згідно листків непрацездатності серії АДХ №010212, серії АДФ «151559, серії АДФ №151867 в період з 30 вересня 2019 року по 25 жовтня 2019 року він перебував на лікуванні. Вказує, що відповідач незаконно позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю. Зазначає, що роботодавцем не було дотримано порядку звільнення працівника при реорганізації підприємства, не отримано належної згоди профспілкової організації та не запропоновано іншої вакантної роботи, яку він, як працівник може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду роботи. Крім того, зазначає, що жодної реорганізації підприємства проведено не було, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Волиньвугілля» в процесі припинення не перебуває. Також, в порушення ст.116 КЗпП в день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Просить з підстав викладених у позовній заяві визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №202-к/к від 30 вересня 2019 року, яким його було звільнено від виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства «Волиньвугілля», поновити його на раніше займаній посаді та стягнути з відповідачів судові витрати у справі, які за попереднім розрахунком складають 15 000 грн. 17 січня 2020 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Крім раніше заявлених вимог, позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Волиньвугілля» в його користь нараховану та невиплачену заробітну плату у розмірі 39 015,05 грн. та 17 196,88 грн. середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 17 січня 2020 року у справі замінено відповідача Міністерство енергетики та вугільної промисловості України належним відповідачем Міністерством енергетики та захисту довкілля України, а ухвалою від 24 лютого 2021 року на Міністерство енергетики України (а.с. 147, 220) У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Його представник - адвокат Мартіросян А.Г. подав до суду письмову заяву в якій просив із-за запровадження карантину та поширенням епідемії короновірусу, розглядати справу за відсутності позивача, підтримав позов, просив його задоволити (а.с. 237). Представник ДП «Волиньвугілля» Марчук Н.Є.у судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у відзиві. 28 грудня 2019 року Т.в.о. генерального директора ДП «Волиньвугілля» подав до суду відзив, в якому просив відмовити у позові (а.с.33-35). Зазначив, що відповідно до Статуту підприємства та діючого законодавства призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління здійснює профільне Міністерство, яким, на момент звернення позивача до суду було Міністерство енергетики та захисту довкілля України, відтак вважає, що ДП «Волиньвугілля» є неналежним відповідачем у справі. Просив врахувати, що розірвання трудового договору - звільнення керівника підприємства відповідно до ст. 43-1 КЗпП України допускається без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, тому обґрунтування позивача щодо незаконності його звільнення із-за відсутності згоди органу первинної профспілкової організації не ґрунтуються на законі. Представник Міністерства енергетики України Важинська Ю.І. у судовому засіданні просила відмовити у позові.Зазначила, що відповідно до Статуту ДП «Волиньвугілля» до компетенції Уповноваженого органу управління належить прийняття рішень щодо призначення на посаду керівника підприємства, а також, відповідно до абзацу 3 підпункту 8.1.3 та підпункту 8.1 пункту 8 Статуту здійснення інших повноважень відповідно до чинного законодавства. Наказ про звільнення позивача [PERSON] був виданий у відповідності до вимог чинного законодавства, 30 вересня 2019 року позивач ознайомився з його змістом, однак відмовився ставити відповідну відмітку. В свою чергу Міністерством, з цього приводу, того ж 30 вересня 2019 року, був складений акт. Зазначає, [PERSON] не вчиняв жодних дій щоб інформувати відповідача про наявність в нього відкритих лікарняних листів, а тому, з об`єктивних причин, Міністерство енергетики України не могло знати про їх наявність. Вважає необґрунтованими доводи позивача про неможливість його звільнення без дозволу профспілкового комітету, оскільки ст.43-1 КЗпП України виключає таку згоду у випадках звільнення керівника підприємства. Просила суд врахувати, що внаслідок систематичного невиконання [PERSON] рішень Уповноваженого органу та з метою забезпечення подальшої реорганізації підприємства, Міністерство було змушено прийняти рішення про виключення його зі складу комісії з реорганізації ДП «Волиньвугілля» та про подальше його звільнення з займаної посади. Також, зазначила, що позивач подав позов до суду після спливу місячного терміну на його оскарження. Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що згідно наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №123-к/к від 19 грудня 2017 року позивач [PERSON] з 20 грудня 2017 року був призначений виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Волиньвугілля» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку (а.с.115). Також, судом встановлено, що позивача [PERSON] на виконання п.5 наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року №554 «Про реорганізацію Державного підприємства «Волиньвугілля» попереджено про подальше звільнення від виконання обов`язків відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. 13 листопада 2018 року [PERSON] розписався в попередженні, тобто у встановленому порядку був повідомлений про подальше звільнення з займаної посади (а.с.117-118, 123). Згідно з Статуту ДП «Волиньвугілля» до компетенції Уповноваженого органу управління, в даному випадку Міністерства енергетики України, належить прийняття рішень щодо призначення на посаду керівника підприємства, а також, відповідно до абзацу 3 підпункту 8.1.3 та підпункту 8.1 пункту 8 Статуту здійснення інших повноважень відповідно до чинного законодавства. Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №101-к/к від 30 вересня 2019 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із реорганізацією підприємства. Підставою для звільнення зазначено: наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 07 листопада 2018 року №554 «Про реорганізацію ДП «Волиньвугілля», лист Управління по роботі з персоналом Міненерговугілля від 12 листопада 2018 №16.2-вих/205-18, лист директора Департаменту вугільно-промислового комплексу О. Владиченка від 25 вересня 2019 року №34.4-ВН/965-19. Позивач [PERSON] відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення. В акті за підписом директора Департаменту вугільно-промислового комплексу Владиченко О., начальника Управління по роботі з персоналом [PERSON] , заступника начальника Управління Кречуняка С. зазначається, що 30 вересня 2019 року [PERSON] перебував у Міністерстві енергетики та вугільної промисловості України, однак відмовився ставити відмітку про ознайомлення із наказом (а.с.123). У судовому засіданні встановлено, що 30 вересня 2019 року [PERSON] , будучи в Міністерстві не повідомляв про своє лікування і перебування на лікарняному листку. Також позивач не надав жодних доказів того, що він вчиняв які-небудь дії для повідомлення Міністерства енергетики України про наявність відкритих лікарняних листів та неможливість його звільнення, тому суд не бере до уваги доводи позивача про можливість його поновлення на посаді виключно з підстав перебування його на лікарняному листку. Також, при ухваленні рішення суд звертає увагу на лист директора Департаменту вугільно-промислового комплексу О. Владиченка від 25 вересня 2019 року №34.4-ВН/965-19, який значиться однією з підстав звільнення [PERSON] (а.с.121) і у якому повідомляється, що неодноразово раніше складалися доповідні записки з приводу притягнення в.о. Генерального директора ДП «Волиньвугілля» [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, відсторонення його від займаної посади, оскільки у [PERSON] відсутній достатній професійний досвід, а також системний підхід до планування роботи та організації виконання встановлених завдань. Вищевикладене повністю підтверджує пояснення представника Міністерства енергетики України Важинської Ю.І., що звільнення позивача проводилося включно з метою забезпечення подальшої реорганізації підприємства, оскільки [PERSON] , який згідно наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 №554 був також головою комісії з реорганізації, у визначені терміни не виконував план заходів з реорганізації ДП «Волиньвугілля». За таких підстав, суд не бере до уваги твердження позивача, що його кваліфікація та стаж роботи при вільнення не бралися до уваги. Щодо тверджень позивача про відсутність у відповідача згоди профспілкового комітету, суд зазначає наступне. Статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Проте, згідно із ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства установи, організації філіалу представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким освоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчо, ди що ревізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян. З огляду на вищевикладену норму, немає підстав вважати, що Міненерговугілля, звільняючи в.о. Генерального директора ДП «Волиньвугілля» [PERSON] , немаючи згоди первинної профспілкової організації, діяло неправомірно. Слід зазначити, що право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. За п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до розпорядження КМУ від 06 грудня 2017 року №1019-р «Про утворення Державного підприємства «Національна вугільна компанія» та наказу Міністерства енергетики та вугільної та вугільної промисловості від 17 травня 2018 року №260 «Про утворення Державного підприємства «Національна вугільна компанія», 30 травня 2018 року було проведено державну реєстрацію ДП «Національна вугільна компанія». 07 листопада 2018 року Міністерством виданий наказ №554 про реорганізацію ДП «Волиньвугілля» шляхом приєднання до НВК (а.с.117-118). Також, згідно з наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №286 від 01 липня 2019 року внесено зміни до наказу Міненерговугілля від 07 листопада 2018 року №554 «Про реорганізацію ДП «Волиньвугілля», а саме виведено зі складу комісії з реорганізації ДП «Волиньвугілля» голову комісії в.о. генерального директора [PERSON] , а введено до складу комісії [PERSON] (а.с.116). Таким чином, вищевказані докази підтверджують той факт, що ДП «Волиньвугілля» реорганізовуєтьсяі відповідне Міністерство сприяє якнайшвидшому проведенню та здійсненню реорганізації підприємства. Суд враховує ту обставину, що відповідач Міністерство енергетики України за статутом ДП «Волиньвугілля» призначає та звільняє з займаної посади лише керівника цього підприємства, тобто уповноважений орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Того факту, що вивільнюваний працівник [PERSON] користувався переважним правом на залишення на роботі судом також не встановлено. Оскільки всупереч вимогам ст.84 ЦПК України, позивачем не надано суду заслуговуючих на увагу доказів на обґрунтування позовних вимог щодо скасування оскаржуваного наказу та поновлення його на роботі, а у судовому засіданні не було встановлено жодних порушень зі сторони Міністерства енергетики України при звільненні позивача [PERSON] , тому вимоги позивача в частині скасування наказу про звільнення та поновлення його на посаді генерального директора Державного підприємства "Волиньвугілля» не підлягають задоволенню. З врахуванням того, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимог в яких суд відмовив позивачу, тому суд відмовляє у стягненні з ДП "Волиньвугілля" 17 196,88 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, суд бере до уваги, що заробітна плата в повному розмірі позивачу не була виплачена. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені в день звільнення працівника. Суд бере до уваги ту обставину, що заробітна плата (вихідна допомога) належна позивачу при звільненні з вини підприємства та у строки зазначені в ст.116 КЗпП України не була виплачена в повному обсязі і залишається невиплаченою на даний час (а.с.241), тому стягує з ДП «Волиньвугілля» в користь [PERSON] 13 513,61 грн. невиплачених сум. З врахуванням того, що вимоги позивача про стягнення заборгованої заробітної плати були задоволенні частково, суд стягує з відповідача ДП «Волиньвугілля» в дохід держави 908 грн. судового збору. Однак, вимога позивача про стягнення з відповідачів судових витрат у справі задоволенню не підлягає, оскільки в більшості позовних вимог [PERSON] суд відмовив, а на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу адвоката, всупереч ч.8 ст.141 ЦПК України, останній не надав жодних підтверджуючих доказів, якими є розрахунок таких витрат, довір про правничу допомогу тощо.

Outcome: approved