Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

08.08.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, яким просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 2175 від 14.08.1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] ; провести поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] зі стягненням з [PERSON] грошової компенсації на користь [PERSON] в розмірі 1/2 частини вартості житлового будинку; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] ; припинити за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17.02.1995 року між [PERSON] та мною [PERSON] був укладений шлюб, який досі не розірваний. В період шлюбу та за рахунок спільних коштів подружжям був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який являється спільним майном подружжя. 14.08.1997 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 2175 від 14.08.1997 року. Всі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений, про що свідчить п. 5 договору, в виконання умов укладеного договору мною проведено реєстрацію договору, про що свідчить технічний паспорт на вищезгаданий житловий будинок. Протягом всього часу з моменту укладення договору сторони відкрито володіють придбаним житлом, однак на підставі укладеного договору позбавлені можливості проводити відчуження придбаного житла та укладати будь-які правочини, оскільки договір нотаріально не посвідчений, що змушує позивача звернутися з вимогами щодо підтвердження дійсності укладеного договору. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що 17.02.1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради, актовий запис № 85, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 17.05.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради. 14.08.1997 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 2175 від 14.08.1997 року. Згідно договору [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] придбали житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно до технічного паспорту на житловий будинок на загальну суму 7840 гривень. Таким чином, вищезазначене нерухоме майно являється спільним майном подружжя. Укладений між сторонами договір зареєстрований представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїлі 14.08.1997 року за № 2175. Всі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений, про що свідчить п. 5 договору, в виконання умов укладеного договору покупцями проведено реєстрацію договору, про що свідчить технічний паспорт на вищезгаданий житловий будинок. Протягом всього часу з моменту укладення договору покупці відкрито володіють та користуюсь придбаним житлом. Згідно до вимог статті 47 ЦК УРСР (1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, оскільки при укладенні договору всі вимоги передбачені ст. 15 ЗУ «Про товарні біржі» між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір, однак договір не відповідає вимогам ст.657 ЦК України чинного законодавства, що позбавляє можливості проводити його відчуження, суд вважає за необхідне визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 2175 від 14.08.1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано Законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Як визначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В пунктах 19, 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Так, згідно заяви про визначення вартості майна, що підлягає поділу від 03.09.2019 року, між сторонами досягнуто згоди та визначено вартість майна, що підлягає поділу, зокрема житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 250\~000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень, тобто вартість 1/2 частки вищевказаного будинку складає 125000 (сто двадцять п`ять тисяч) гривень. Враховуючи викладене, вислухавши думки сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу\~\~нерухомого майна та поділ майна подружжя, в зв`язку з чим задовольняє позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved