Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право приватної власності на 5/8 частин квартири [ADDRESS]. В обгрунтування позову зазначила, що з 04 жовтня 1991 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області розірвано. За час шлюбу, 01.11.2005 року ними було придбано трьох кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 36,8 км.м. Кошти на придбання вказаної квартири отримано ними від АКІБ "УкрСиббанк" згідно кредитного договору від 01.11.2005 р. №149-88 у сумі 92500,00 грн.; в цей же день для забезпечення виконання грошових зобов'язань квартиру передано в іпотеку. Вказаний кредит було погашено у 2011 році. Спірна квартира згідно договору купівлі-продажу від 01.11.2005 року оформлена на відповідача, оскільки кредит отримувався на його ім'я. На виконання умов банку для отримання кредиту було сплачено перший внесок у розмірі 25% від вартості квартири у сумі 6000 доларів США (еквівалентом у гривні склало 30120 грн. по курсу 5,02 грн. за 1 долар США, станом на 01.11.2005 р). Перший внесок був сплачений за рахунок її особистих коштів, які вона отримала в дарунок від своєї матері [PERSON], після продажу належної останній чьотирьох кімнатної квартири за 22 тис. доларів США, однак в договорі купівлі-продажу від 22.08.2005 р., зазначено, що квартиру продано за 20465,00 грн, що відповідало вартості БТІ. Враховуючи, що нею на придбання квартири було внесено 25% вартості квартири, які належали їй особисто, то їй на праві особистої приватної власності належить 1/4 частини спірної квартири, а 2/3 частини квартири є спільною сумісною власністю подружжя, яка і підлягає поділу. В судове засідання позивач не з'явилась, її представник надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву про визнання позову, та просив проводити розгляд справи за його відсутності. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що сторони перебували з 04 жовтня 1991 року шлюбі, який за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20 грудня 2016 року розірвано. Рішення набрало законної сили 03.01.2017 року. 01 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено кредитний договір №149-88, за умовами якого банк надав останньому кредит в національній валюті в сумі 92500,00 грн., терміном з 01.11.2005 р. по 01.11.2026 р., з цільовим призначенням придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором №149-88, між сторонами було укладено договір іпотеки (житлового приміщення), за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. 01.11.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В., та зареєстрований в реєстрі за №4549. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2005 р. [PERSON], яка діє від імені [PERSON] продала [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за 20465 грн. За правилами пункт 6 частини першої статті 3 Цивільногно кодексу України , вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11 ( далі Постанова), встановлено ,що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Зі змісту п.п. 23,24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п.30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Також , суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 Сімейного кодексу України. Таким, чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за можливим розподілити його між сторонами. При розподілі часток, суд виходить з того, що позивачем на придбання квартири було внесено 25% від вартості квартири (за рахунок продажу квартири своєї матері) , тобто 1/4 частина є її особистою. власністю, а тому поділу підлягає 2/3 частина квартири, з урахуванням викладеного, та визнання відповідачем позову, за позивачем необхідно визнати право власності на 5/8 частин спірної квартири. Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Оцінівши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими , що підлягають задоволенню.

Outcome: approved