Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

12.11.2013р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення аліментів з [PERSON] на неповнолітнього сина. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач разом із своїм представником [PERSON] (діє на підставі договору про роботу по наданню юридичної допомоги від 29.12.2013р.) посилалися на те, що сторони перебували у шлюбі з 02.07.2005р., який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2012р. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утримані позивача та проживає разом з ним та його батьками. Відповідачка в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надає з 20.02.2012р., оскільки з цього часу проживає окремо від позивача та сина. Позивач працює на посаді директора фірми та має заробітну плату близько 1650грн. Позивач та його представник просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягувати з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON], [INFO] народження до досягнення ним повноліття, в розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу) боржниці, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягуючи аліменти на користь батька дитини - [PERSON], починаючи стягнення з 20.02.2012р. Відповідачка та її представник - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 21.12.2013р.) в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти стягнення аліментів в розмірі, вказаному позивачем, проте просили призначити виплату аліментів з дня пред'явлення позову, а саме з 12.11.2013р. В обґрунтування заперечень відповідачка та її представник посилалися на те, що дійсно з 20.02.2012р. відповідачка змушена була піти проживати до іншої квартири через те, що її вигнали з дому. Протягом 2012р. вона декілька разів бачилась з сином, купувала різні речі, продукти харчування та іграшки, проте з 27.01.2013р. остаточно припинила спілкування та утримання дитини, оскільки батько дитини не дозволяє їй спілкуватися із сином. Всі намагання відповідачки визначити місце проживання сина з нею не принесли позитивних результатів, оскільки рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.03.2013р. їй було відмовлено у задоволені позову про визначення місця проживання дитини. Відповідачка та її представник просили частково задовольнити позовні вимоги. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] народження є [PERSON] та [PERSON]. Неповнолітня дитина постійно мешкає зі своїм батьком [PERSON] (а також дідусем та бабусею з боку батька) та знаходиться на утриманні позивача з 20.02.2012р. - того періоду, коли відповідачка пішла проживати до своєї матері за адресою : [ADDRESS]. Дані обставини відповідачка та її представник не заперечували. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно ст. 181, ч. 1 ст. 191 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у твердій грошовій сумі, починаючи від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід - частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення , суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідачка працює економістом у ТОВ фірмі „ДІАН" та отримує останні півроку заробітну плату у розмірі 1150грн. (дивись довідку № 12 про заробітну плату від 18.12.2013р.). З огляду на те, що відповідачка не заперечувала проти стягнення з неї аліментів в розмірі, визначеному позивачем в позовній заяві та в судовому засіданні, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та стягувати з відповідачки щомісячно аліменти у розмірі ? частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, проводячи стягнення на користь батька дитини. Що ж стосується періоду, з якого слід проводити стягнення, то суд вважає за можливе призначити виплату аліментів з 27.01.2013р., оскільки саме з цього періоду відповідачка припинила остаточно спілкуватися з дитиною, займатися вихованням та матеріальним утриманням сина. Цього факту не заперечувала й сама відповідачка під час судового засідання 29.01.2014р. (дивись журнал судового засідання за 29.01.2014р.). При постановлені даного рішення суд керується вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України, де зазначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. Що стосується стягнення аліментів за минулий час, а саме з 20.02.2012р., то позивачу в цій частині його позовних вимог слід відмовити, виходячи з положень ч. 2 ст. 191 СК України, якою встановлено, щодо стягнення аліментів за минулий час можливо тільки, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останньої від їх сплати. Між тим, переконливих доказів того, що заходи по стягненню аліментів саме за період з 20.02.2012р., позивач по відношенню до відповідачки вживав, [PERSON] суду не надав. Саме з цих підстав, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині періоду, з якого стягуються аліменти на неповнолітнього сина з [PERSON] Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі в межах платежу за один місяць. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат, з огляду на те, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 2 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 243грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial