Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

08.08.2007 р. до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні загальним проїздом та проходом. Свої позовні вимоги [PERSON] обгрунтувала тим, що вона мешкає зі своїм чоловіком, [PERSON] за адресою: м. Одеса, пров. 5-й Деревообробний. 60 з 1970 року. Будівля була прийнята в експлуатацію відповідним рішенням виконавчого комітету Іллічівськом районної ради народних депутатів №31 від 24.01.1992 року. Цим же рішенням за домоволодіння №60 по пров. 5-му Деревообробному в м. Одесі було тимчасово закріплено земельну ділянку площею 312 кв. м. до реконструкції району, якою позивачка користується і зараз. Для доступу до 5-го Деревообробного провулку між домоволодіннями існував прохід (проїзд), який використовувався власниками сусідніх ділянок, тобто цей прохід знаходився \\ загальному користуванні до 1995 року. В 1995 р. власниця домоволодіння №62 по пров. 5-м\\ Деревообробному в м. Одесі [PERSON] уклала договір довічного утримання з [PERSON] в зв'язку зі станом здоров'я. Починаючи з цього періоду [PERSON] звернувся до Управління земельних ресурсів з метою отримання Державного акту на право власності на землю, включивши загальний проїзд до території свого домоволодіня. Також позивачка посилається на висновок погоджувальної комісії від 16.02.1999 року з приводу визнання спірного проїзду землею загального користування. Зважаючи на вищевказане, позивачка просила суд зобов'язати [PERSON] не перешкоджати їй у користуванні загальним проїздом (проходом) площею 95 кв. м. по 5-му Деревообробному провулку в м. Одесі. 31.10.2007 року до суду із зустрічним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди звернувся [PERSON], який пояснив свої позовні вимоги тим. що подр> жжя [PERSON] у 1987 році здійснило самовільне захоплення частини земельної ділянки, шо належить [PERSON], привласнивши земельну ділянку площею 203 кв. м., тим самим завдавши значної матеріальної шкоди. Оскільки Законом України «Про оренду» визначено, шо використання землі є платним, позивачі за зустрічним позовом вважають, що подружжя [PERSON] тим самим говинно сплачувати орендну плату за весь час користування захопленими землями. Крім того, на думкч заявників вищевказані протиправні дії з боку подружжя [PERSON] завдало їм значних душевних страждань, принижень та складнощів. Таким чином [PERSON] та [PERSON] просили суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] матеріальну та моральну шкоду в розмірі : 0000 грн. та 100000 грн. відповідно. В процесі розгляду справи [PERSON] та [PERSON] уточнили позовні вимоги, змінивши розмір відшкодування матеріальної шкоди до 125000 грн.. та мораіьної шкоди до 110000 грн. відповідно. Позивачка за первісним позовом, [PERSON] в судові засідання систематично не з'являлась, зацікавленості у вирішенні справи по суті не виявила, про причини своєї неявки суд не повідомляла. З урахування вищезазначеного. 21.10.2010 р. Малиновський районний суд ухвалою залишив первісний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні загальним проїздом та проходом без розгляду на підставі ч.З ст.207 ЦПК України. Зі згоди відповідача за первісним позовом, [PERSON], розгляд справи продовжено із визначенням зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди у якості первісного. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON]. [PERSON] у повному обсязі за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 12.03.1951 року придбала житловий будинок №35 по провулку 5-му Деревообробному в м. Одесі, що розташований на земельній ділянці плошею 634 кв.м. В подальшому, внаслідок інвентаризації селища «Сахарне» номер домоволодіння був змінений на .V--. а згодом - на №62. Рішенням Іллічівського райвиконком) .У .398 від 28 .2. . 990 року за [PERSON] визнано право власності на вказаний будинок, та за домоволодінням закріплено земельн\\ ділянку площею 634 кв. м. Рішенням Одеського міськвиконком) від 06.01.1994 рок\\ земельну ділянк_\\ площею 634 кв. м. надано [PERSON] в постійне користу вання для обсл\\гов\\вання жилового будинку № 62 по провулку 5-му Деревообробному в м. Одесі. На підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №467160 від 31.12.2002 р. [PERSON] набула права приватної власності на земельну ділянку площею 634 кв. м. та домоволодіння під номером 62 за вказаною адресою. Відповідачці [PERSON] рішенням Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси №31 від 24.01.1992 року було затверджено акт від 29.12.1991 р. про прийняття в експлуатацію домоволодіння № 60 по провулку 5-му Деревообробному в м. Одесі та тимчасово закріплено земельну ділянку площею 312 кв. м. за вказаним домоволодінням до реконструкції району. На підставі вищезазначеного рішення [PERSON] Виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси 13.02.1992 року видано свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок № 60 по провулку 5-му Деревообробному в м. Одесі. Зазначене рішення Виконкому №31 від 24.01.1992 було оскаржено [PERSON] до Приморського районного суду м. Одеси. 19 грудня 2006 року Приморським районним судом м. Одеси (головуючий - Ільченко Н.А.) було винесено постанову, якою оскаржуване рішення було визнано неправомірним та скасовано. 11 квітня 2007 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області (головуючий - Федорова А.Є.) постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2006 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Таким чином, станом на 21.10.2010 р. рішення Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси №31 від 24.01.1992 року є дійсним. В обгрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що в 1987 році подружжям [PERSON] здійснено колективну атаку на власність [PERSON], внаслідок якої [PERSON] та [PERSON] незаконно заволоділи частиною земельної ділянки [PERSON] у розмірі 203 кв.м.. яка нібито і була включена до складу ділянки площею 312 кв. м., закріпленою за домоволодінням № 60 по провулку 5-му Деревообробному в м. Одесі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, порядок користування земельною ділянкою став предметом судового розгляду в інших справах, а тому в процесі розгляду справи позивач не надав доказів, які доказували б факт захоплення подружжям [PERSON] земельної ділянки [PERSON] площею 203 кв. м. З метою встановлення фактичних розмірів земельної ділянки за адресою: м. Одеса, пров. 5-й деревообробний, 62 судом досліджено копію технічного паспорту від 15.01.2009 року, копію Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №467160 та висновок .№17371 будівельно-технічної експертизи ОНДІСЕ від 26.05.2009 р. З наведених вище документів вбачається, що реальні розміри земельної ділянки адресою: м. Одеса, пров. 5-й деревообробний, 62 не співпадають із зазначеними в Державному акті про право приватної власності на землю. Порівняльною таблицею у висновку експертизи зазначено розбіжності між фактичними розмірами меж земельної ділянки та такими, що зазначені у Державному акті про право приватної власності на землю. З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку, що різниця між фактичним розміром земельної ділянки, та її зареєстрованим розміром у Державному акті про право приватної власності на землю спростовує твердження [PERSON] про захоплення відповідачами саме 203 кв.м. належної позивачам землі. При цьому посилання на ст.. 20 Закону України „Про оренду землі" не можуть бути прийняти до уваги, оскільки не розповсуджуються на спірні І правовідносини, так як між сторонами договору оренди не укладалось. Таким чином, заявлені позивачем підстави та розмір стягнення матеріальної шкоди є ! необгрунтованими та безпідставними, а тому позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 125000 грн задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 110000 грн., то суд виходе з положень ч.І ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п. З ) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характер\ внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Таким чином, оскільки позивачами не надано доказів протиправних дій подружжя [PERSON] у відношенні себе, свого майна тощо, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між власними душевними стражданнями, приниженнями та діями або бездіяльністю відповідачів, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, в уточненій позовній заяві та судовому засіданні позивач наполягав на розгляді справи за наявними матеріалами, виводячи за рамки судового дослідження матеріали справ у відношенні осіб, що є сторонами у цій справі, та знаходяться у провадженні Малиновського районного суду м. Одеси. На підставі викладеного, оцінюючи аргументацію позову та наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги такими, що є необгрунтованими та суперечать встановленим судом фактам, а отже не підлягають задоволенню. Суд роз'яснює позивачч. шо він не позбавлений права на пред'явлення позову за іншими правовими підставами, після вирішення по суті інших спорів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed