Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (надалі «Відповідач»), в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила стягнути із Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на її користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 102 496,05 грн., суму невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 18 040,53 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 380,40 грн., а також відшкодування моральної шкоди в сумі\~ 25000,00 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідачем протиправно не виплачено Позивачу належної їй та нарахованої у встановленому законом порядку заробітної плати при звільненні в сумі 102 496,05 грн., у зв`язку з чим вона просить також стягнути з Відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та суму невиплаченої вихідної допомоги. Крім того, посилаючись на факт втрати нормальних життєвих зв`язків, необхідність докладання додаткових зусиль для організації життя, Позивач просить стягнути з Відповідача на її користь моральну шкоду, оцінену у 25 000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, однак суду надав відзив, в якому просив позов задоволити частково. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є колишнім колегою про роботі Позивача, пояснив суду, що станом на період, що передував звільненню Позивачки з роботи в колективі була дуже напружена та складна обстановка. Головний бухгалтер підприємства постійно конфліктувала із [PERSON] , принижувала її професійні якості, через що Позивач перебувала у стані душевного хвилювання, у неї загострювалась гіпертонічна хвороба. Вона дуже болісно сприймала таке ставлення головного бухгалтера по відношенню до себе. Свідок [PERSON] , яка є приятелькою та колишньою колегою про роботі Позивача, в скудовому засіданні вказала, що у зв`язку із умисно спровокованими головним бухгалтером Відповідача конфліктами, Позивач дуже страждала та тяжко це переносила, у зв`язку з чим також погіршувався стан її фізичного здоров`я. Проаналізувавши доводи Позивача, заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Як вбачається із копії трудової книжки Позивача (а.с.8), [PERSON] працювала в Державному підприємстві «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на посаді юрисконсульта\~ з 10.07.2018 року по 10.03.2020 року. Згідно Довідки від 10.03.2020 року №Б-114, виданої [PERSON] , вона працювала в Державному підприємстві «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на посаді юрисконсульта, розмір не виплаченої заробітної плати становить 85 867,49 грн. (а.с.9). Заборгованість із невиплаченої вихідної допомоги становить 18 040,53 грн. Відповідно до частини 4 та 7 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як підтверджується матеріалами справи, зокрема, Довідкою від 10.03.2020 року №Б-114, розмір нарахованої, але не виплаченої [PERSON] заробітної плати становить 85 867,49 грн. Заборгованість із невиплаченої вихідної допомоги становить 18 040,53 грн. В той же час, згідно наданих Позивачем розрахунків, у суму невиплаченої заробітної плати Відповідачем не включено надбавку у розмірі 12% рах.92 та індексацію. Відтак, згідно розрахунку Позивача, сума заборгованості по невиплаченій зарплаті становить 102 48977 грн. (а.с.27-29). Доказів, які б спростовували вищевказану обставину, Відповідачем суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Відтак, вимога Позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 102 48977 грн. та заборгованості із невиплаченої вихідної допомоги у 18 040,53 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, Відповідач не провів повний розрахунок із позивачем в день звільнення, а тому він повинен понести відповідальність згідно вимог ст. 117 КЗпП. Станом на час винесення рішення у справі Відповідач прострочив виплату Позивачу розрахунку в день звільнення строком на 149 днів. Середньоденна заробітна плата Позивача становить 364,40 грн. (Довідка від 10.03.2020 року №Б-114) Розрахунок проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, Відповідач повинен виплатити Позивачу за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2020 року по 05.10.2020 року, середній заробіток в розмірі (364,40 грн. * 149 днів = 54 295,6 грн.). Позивачем пред`явлено вимогу про стягнення з Відповідача на її користь 51 380,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З врахуванням наведеного та закріпленого цивільним процесуальним законом принципу диспозитивності, вимога Позивача про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 51 380,40 грн., є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог п.5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач оцінює свої моральні страждання в 25 000 грн. З урахуванням вимог розумності, справедливості, вини Відповідача у невиплаті Позивачу заробітної плати та проведенні повного розрахунку в день звільнення, доказів та пояснень Позивача, а також свідків, наданих на підтвердження вимоги про відшкодування моральної шкоди, Суд вважає, що справедливим буде стягнення з Відповідача на користь Позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. В задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 23 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial