Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

26.10.2016 року [PERSON] звернулася з позовом до суду та просить стягнути з ПАТ «Ігнатрільський кар"єр» на її користь середньомісячний заробіток за несвоєчасний розрахунок в сумі 6292,50 грн., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача і при звільненні 12.10.2015 року з нею не розрахувалися. Заборгованість їй було виплачено лише 25.01.2016 року, а тому вона має право на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки свого представника суду не повідомив. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 244 ЦПК України. Суд, проаналізувавши докази по справі, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача і була звільнена 12.10.2015року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.2). Заборгованість по заробітній платі на день звільнення становила в сумі 8663,12 грн. і була виплачена в повному обсязі 25.01.2016 року, про що свідчить довідка ПАТ «Ігнатпільський кар»єр» від 22.11.2016 року №106. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України « Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Оскільки, відповідач, не здійснивши вчасно розрахунок по заробітку при звільненні працівника, відповідно до ст. 117 КЗпП України, несе матеріальну відповідальність перед працівником у межах середньої заробітної плати за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до п.3 ч.2 вказаного Порядку збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідачем заборгованість по заробітній платі погашено в повному обсязі 25.01.2016 року, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме: з 13.10.2015 року по 25.01.2016 року, що складає 72 робочі дні, а не 75 як зазначає позивач. Оскільки, відповідачем надано довідку №101 від 22.11.2016 року, в якій визначено розмір середньомісячної заробітної плати позивача, а саме в сумі 2385,60 грн. та розмір середнього заробітку за один робочий день в сумі 113,60 грн., суд при розрахунку виходить з вказаних сум. Розрахунок середнього заробітку за час затримки у розрахунку слід проводити за весь час затримки з 13.10.2015 року по 25.01.2016 року, який за розрахунком суду складає: 113,60 грн. (середньоденна заробітна плата ) х 72 (робочі дні з часу звільнення на час фактичного розрахунку) = 8179,20 грн. (середній заробіток за весь час затримки). Однак, до стягнення підлягає сума в межах позовних вимог 6292,50 грн.. За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України обовязок виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Доводи позивача відповідачем не спростовані, а тому позов підлягає задоволенню. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір в сумі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved