Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму позики, пеню, три проценти річних та штрафна загальну суму 28493,71 грн. , судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договорів позики [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 17900 гривень, з яких: 5300,00 гривень за договором позики від 06.04.2016 року з терміном повернення до 06.05.2016 року; 5200 гривень за договором позики від 11.04.2016 року з терміном повернення до 11.05.2016 року; 2400 гривень за договором позики від 19.05.2016 року з терміном повернення до 19.06.2016 року; 5000 гривень за договором позики від 04.07.2016 року з терміном повернення до 04.08.2016 року. На підтвердження отримання в борг вищевказаних коштів відповідачем було подано розписки із зобов'язанням повернення коштів у місячний строк з моменту отримання коштів у борг. Позивач, посилаючись на те, що відповідач у зазначений термін позику не повернув та ухиляється від її сплати, просив суд стягнути з останнього на його користь суму коштів у розмірі 28493,71 гривень, з яких: 17900 грн. - основний борг;104,92 грн. - 3 % річних від простроченої суми згідно розрахунку станом на 18.08.2016 року; 8950 грн. - штраф у розмірі 50% за прострочення повернення боргу в порядку п. 6 Договору; 1538,79 грн. - пеня за несвоєчасне виконання боржником прийнятих на себе зобов'язань. Представник позивача в судове засідання не з"явився, позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся належним чином , в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін , ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов'язок позичальника повернути позику, а саме: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06.04.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 5300 грн., яку повинен повернути в строк до 06.05.2016 року(а.с. 10). Фактична передача та отримання суми боргу підтверджується розпискою від 06.04.2016 року , в якій відповідач вказав про отримання суми позики в сумі 5300 гривень та обов'язок її повернення в строк, визначений умовами договору позики ( а.с.11). 11.04.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 5200 грн., яку повинен повернути в строк до 11.05.2016 року (а.с. 12). Фактична передача та отримання суми боргу підтверджується розпискою від 11.04.2016 року , в якій відповідач вказав про отримання суми позики в сумі 5200 гривень та обов'язок її повернення в строк, визначений умовами договору позики ( а.с.13). 19.05.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 2400 грн., яку повинен повернути в строк до 19.06.2016 року (а.с. 14). Фактична передача та отримання суми боргу підтверджується розпискою від 19.05.2016 року , в якій відповідач вказав про отримання суми позики в сумі 2400 гривень та обов'язок її повернення в строк, визначений умовами договору позики ( а.с.15). 04.07.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 5000 грн., яку повинен повернути в строк до 04.08.2016 року (а.с. 16). Фактична передача та отримання суми боргу підтверджується розпискою від 04.07.2016 року , в якій відповідач вказав про отримання суми позики в сумі 5000 гривень та обов'язок її повернення в строк, визначений умовами договору позики ( а.с.17). Відповідно до п. 6 вищевказаних договорів позики від 06.04.2016 року, 11.04.2016 року, 19.05.2016 року та 04.07.2016 року - в разі прострочення повернення позики позичальник повинен сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50 % від неповернутої суми позик, а також позикодавець вправі нарахувати пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу вимог ст.. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В ході судового розгляду справи встановлено, що кошти взяті в борг відповідачем не повернуті. В свою чергу, надані розписки та договори позики є належним, допустимим та достовірним доказом не лише факту укладення договорів, а й підтвердженням їх умов, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином враховуючи факт того, що відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню позики не виконав, суд дійшов висновку про стягнення з останнього всієї суми коштів, отриманих за договорами позики в розмірі 17900 гривень. Крім того, враховуючи неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань, суд, з урахуванням положень п. 6 Договорів позики, погоджується з встановленою позивачем сумою штрафу в розмірі 8950, 00 гривень (50 % неповерненої суми позики) та присуджує її до стягнення з відповідача. Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правового висновку Верховного Суду України щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка викладена у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113 цс 14, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З наведеного позивачем розрахунку, три проценти річних від простроченої суми боргу за договорами позики становить 104,92 гривень . Вказаний розрахунок перевірений судом, який вважає його належним, а тому позов в частині стягнення трьох процентів річних також підлягає задоволенню. Вирішуючи питання стягнення пені, судом враховано наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. В силу вимог ч. 1 ст. 267 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Сторони по справі, укладаючи договір позики, погодили ( п.6 Договорів), що в разі прострочення повернення позики позикодавець вправі нарахувати пеню в розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Однак з розрахунку суми пені вбачається, що позивач визначав її розмір на рівні облікової ставки Національного банку України, який встановлюється лише у випадку коли розмір процентів договором не встановлений. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що визначаючи суму пені на рівні облікової ставки Національного банку України, позивач вийшов за межі договірних зобов'язань, а тому в цій частині позову слід відмовити. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, Цивільного кодексу України ,

Outcome: partial