Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

27 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 по справі 2-а-5294/11 позовні вимоги [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району про стягнення недоотриманої суми допомоги на оздоровлення - задоволено; визнано дії Управління праці та соціального населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району щодо не нарахування та невиплати [PERSON] щорічної грошової допомоги оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - протиправними; зобов`язано Управління праці та соціального населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу на оздоровлення за 2010, 2011, відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру п`яти мінімальних заробітних плат на день її виплати та з урахуванням фактично сплачених сум у цей період. Постанова набрала законної сили 12.06.2011. Відповідно до Інформації Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, сума боргу, нарахована на виконання рішення суду, склала 9 020,00 грн. На підставі викладеного просить стягнути на користь позивача нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.06.2011 по 23.10.2020 на суму заборгованості нарахованої на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2011 у справі №2а-5294/2011, у загальній сумі 17 318,76 грн. Ухвалою суду від 02.11.2020 позовну заяву [PERSON] до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних прийнято до провадження, відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18.11.2020 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевської районної адміністрації м. Запоріжжя було ліквідовано без права правонаступництва на підставі рішення Запорізької міської ради від 18.02.2011 року № 6. Таким чином у відповідача відсутні підстави для виконання тих обов`язків, які були покладені судом на ліквідовану структуру за 2010 рік. Також, вважає, що управління не наділено повноваженнями щодо нарахування та виплати компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати за рішенням суду. Зазначає, що положення частини другої статті 625 ЦК України, які передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, в даному випадку, застосуванню не підлягають. Просить у задоволені позову - відмовити. У судове засідання позивач не з`явився, повідомлений належним чином, у позовній заяві просив розглядати справу за його відсутністю. Відповідь на відзив не подав. У судове засідання представник відповідача Хованова І.О. надала заяву про розгляд справи у її відсутність, без фіксації судового процесу. Просить у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2011 по справі 2-а-5294/11, позовні вимоги [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району про стягнення недоотриманої суми допомоги на оздоровлення - задоволено; визнано дії Управління праці та соціального населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району щодо не нарахування та невиплати [PERSON] щорічної грошової допомоги оздоровлення за 2010 рік, 2011 рік, відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - протиправними; зобов`язано Управління праці та соціального населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району нарахувати та виплатити [PERSON] грошову допомогу на оздоровлення за 2010, 2011, відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру п`яти мінімальних заробітних плат на день її виплати та з урахуванням фактично сплачених сум у цей період. Постанова набрала законної сили 12.06.2011. (а.с.6,7). Відповідно до Інформації Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, сума боргу, нарахована на виконання рішення суду, склала 9 020,00 грн. (а.с.9). Відповідно до рішення Запорізької міської ради від 18.02.2011 №6 утворено управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району, яке з 01.02.2018 перейменовано в управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району згідно з рішенням Запорізької міської ради від 20.12.2017 №65 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.04.2016 №36 «Про структуру виконавчих органів міської ради, загальну чисельність апарату Запорізької міської ради та її виконавчих органів» (зі змінами). Відповідачем рішення не виконано, та не заперечується у відзиві на позов. На сьогоднішній день сума заборгованості, за вищевказаним судовим рішенням так і не була фактично виплачена. Позивач у позові просить на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних за період з 12.06.2011 по 23.10.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя суду від 01.06.2011 по справі 2-а-5294/11, у загальному розмірі 17 318,76 грн. Так, відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. Аналогічні висновки підтверджені Верховним судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі № 758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі № 910/17566/17, від 16 вересня 2020 року по справі № 335/6979/19 провадження № 61-346св20. За змістом норми статті 625 ЦК України закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, відповідач був зобов`язаний сплатити [PERSON] грошові кошти, проте, внаслідок невиконання вказаного зобов`язання, позивач звернувся до суду за захистом свого права в порядку ст. 625 ЦК України. Згідно з розрахунком 3 % річних та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання, наведеним позивачем в позовній заяві, за період з 12.06.2011 по 23.10.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови суду від 01.06.2011 по справі 2-а-5294/11, складає 17 318,76 грн. (2536,00 грн. - 3% річних + 14782,76 грн. - інфляційні збитки). Вказані розрахунки відповідачем не спростовані, сумнівів у їх обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Доводи відповідача ґрунтуються на тому, що управління соціального захисту населення ЗМР по Вознесенівському району є неналежним відповідачем у справі та не відповідає за прострочення виконання грошових зобов`язань, що виникли на підставі судових рішень про зобов`язання здійснити відповідні нарахування, посилаючись на Постанову Верховного Суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17. Однак, Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17 (провадження № 61-42353св18), на яку посилається відповідач обґрунтовуючи свої заперечення проти правових підстав позову, прийнята вже після сформованого висновку у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, тобто в той час, коли вже існувала судова практика щодо досліджуваного питання. Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 в справі № 642/6005/17 (провадження № 61-42353св18), а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зазначений розрахунок позивача відповідачем не спростовано, даних, які б спростовували викладені у позові обставини суду не надано, та не надано даних щодо погашення заборгованості. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази невиконання відповідачем своїх обов`язків, та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі п. 10. ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Outcome: approved