Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

[PERSON] 12.04.2019р. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ «КБ «Приватбанк», у якому просить стягнути з відповідача на його користь: за договором № SАDMNWFD0071873895901 «Вклад Стандарт» від 02.03.2018 року, грошові кошти в розмірі 151 195,33 грн., що складаються: із суми вкладу в розмірі 120 000 грн., відсотків по вкладу в сумі 20 004,06 грн., суми 3 % річних в розмірі 2 170,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 9 021,27 грн.; за договором № SАDMNWFD0071073971901 "Вклад Стандарт» від 02.03.2016 року, грошові кошти в розмірі 2 945,78 доларів США, що складається: із суми вкладу в розмірі 2 842,23 доларів США., відсотків по вкладу в сумі 103,55 доларів США.; витрати на правову допомогу у розмірі 10 00,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що 28.01.2019р. [PERSON] отримав в спадок від померлого [INFO] [PERSON] грошові внески (вклади) з відповідними процентами, що знаходяться в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 15.02.2019р. позивач звернувся до Відповідача з заявою від 14.02.2019 р. про видачу депозитних вкладів, проте отримав письмову відмову в якій було зазначено, що у зв`язку з наявністю в нього заборгованості в АТ «КБ «Приватбанк» банк був вимушений здійснити часткове її погашення за рахунок отриманих позивачем коштів у спадок. Станом на 20.02.2019р. заборгованість позивач становить 741 712,20 грн. Представником відповідача надано суду відзив на позов, у якому він посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2015р. стягнуто з позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.08.2011р. у розмірі 41 237,95 грн., яке ним не виконано, а також на те, що Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено договірне списання коштів з депозитного рахунку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. [PERSON] у судове засідання не за`явився, проте його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у відзиві, позовні вимоги не визнав. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. 28.01.2019р., [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , грошові внески з відповідними відсотками, що знаходяться у АТ КБ «Приватбанк» по депозитним рахункам № [NUMBER] згідно умов долговру № SАDMNWFD0071873895901 від 02.03.2018р., № [NUMBER] згідно умов договору № SАDMNWFD0071073971901 від 12.03.2016р., по картковим рахункам № [NUMBER] , № [NUMBER] , на рахунку «Бонус плюс» [NUMBER] (а.с.15). 14.02.2019р. [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з заявою про видачу депозитних коштів (а.с.16). Відповіддю № 20.1.0.0.0/7-190215/1240 від 20.02.2019р. позивачу повідомлено, що у зв`язку з наявністю в нього кредитної заборговансоті банком було здійснено договірне списання успадкованих ним коштів в рахунок її часткового погошення (а.с.18). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2015р. стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.08.2011р. року в розмірі 41 237,95грн., яка складається з: заборгованість за кредитом у розмірі - 26386,13 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 12311,92 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 100,00 грн.,штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 1939,90 грн. Вищевказаним судовим рішенням встановлено, що 02.08.2011р. між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за ним станом на 30.11.2014 року утворилась вказана заборгованість Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи, що позивач умови Договору належним чином не виконував, відповідач використав право дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, штрафу та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни, а відтак право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04.07.2018р. та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 564/2199/15-ц (провадження № 61-2404св18 від 14.02.2018р. Таким чином, АТ «КБ «Приватбанк» неправомірно продовжив нараховувати позивачу відсотки та штрафні санкції передбачені договором після звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.08.2011р. Стосовно посилань представника відповідача на те, що Умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на сайті банку та до яких позивач приєднався підписавши анкету-заяву про надання банківського кредиту, передбачено договірне списання коштів з депозитного рахунку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Представник відповідача посилається на те, що Умовами та правилами надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, та відповідно до яких позивач приєднався підписуючи анкету-заяву на видачу кредитних коштів, передбачено договірне списання коштів з депозитних рахунків в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. При цьому, ним не додано суду Умов та правил надання банківських послуг з якими позивач ознайомився і погодився на них підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також доказів того, що такі документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо договірного списання коштів з депозитних рахунків в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано відповідачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті відповідача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення позивача до суду із вказаним позовом. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позивачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи відсутність підтверджень, що позивач підписуючи анкету-заяву про отримання кредитних коштів був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщених на Інтернет сторінці відповідача та погодився з ними, а також відсутність доказів, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо договірного списання коштів з депозитних рахунків в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд доходить висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладів по договору № SАDMNWFD0071873895901 «Вклад Стандарт» від 02.03.2018 року, яка складається з суми вкладу в розмірі 120 000 грн., відсотків по вкладу в сумі 20 004,06 грн., суми 3 % річних в розмірі 2 170,00 грн., інфляційних витрат у розмірі 9 021,27 грн. та по договору № SАDMNWFD0071073971901 «Вклад Стандарт» від 02.03.2016 року, яка складається з суми вкладу в розмірі 2 842,23 доларів США. та відсотків по вкладу в сумі 103,55 доларів США. Стосовно стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача, суд зазначає наступне. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн., посилаючись на погіршення стану здоров`я у зв`язку з діями працівників АТ «КБ «Приватбанк», які виразились у незаконному списанні коштів з депозитних рахунків. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до п.3 Постанови від 31.02.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Таким чином, зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки саме по собі посилання позивача на те, що йому завдано таку шкоду внаслідок незаконних дій працівників АТ «КБ «Приватбанк», не може бути достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Враховуючи вищевказане, суд доходить висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. За змістом ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача у справі.

Outcome: partial