Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

[PERSON] 21.08.2017 року звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання дій посадових осіб органів прокуратури неправомірними та стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., який мотивовано тим, що позов подано на підставі рішення Апеляційного суду від 19.04.2017 року та ухвалу судді Жмеринського суду від 10.08.2016 року; на його заяву про злочин, оформлену відповідно вимогам КПК України та Наказу Генпрокурора від 2014 р. №9 гн, посадова особа Жмеринської прокуратури в особі її керівника [PERSON] надала відповідь на підставі Закону України «Про звернення громадян» та всупереч ухвалі Жмеринського суду від 10.08.2016 року. Доказами у даній справі позивач зазначив КПК України, Закон України «Про звернення громадян», свою заяву від 31.03.2017 року, ухвалу суду від 10.08.2016 року. Вважає, що йому нанесена моральна шкода у сумі 5000 грн., яку визначив, виходячи із свого 70 річного віку та хамського відношення до себе. Просить: витребувати з прокуратури м. Жмеринки матеріали розгляду його заяви №74-72-16 від 04.04.2017; рішення по його позову прийняти на підставі рішення апеляційного суду від 19.04.2017; визнати неправомірним рішення посадової особи Жмеринської прокуратури розглядати його заяву в супереч вимогам законодавства; стягнути з Держави Україна в собі Казначейської служби 5000 (п'ять тисяч) моральної шкоди на його користь. (а.с.1). 22.08.2017 ухвалою судді було відкрито провадження у справі. 14.09.2017 до участі у справі було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Жмеринську місцеву прокуратуру Вінницької області, оскільки проти залучення в якості співвідповідачів будь-яких осіб позивач заперечив (а.с.12). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав із підстав, що в ньому викладені, просив його задовольнити. Надав суду відповідь Жмеринської місцевої прокуратури №74-72-16 від 04.04.17 за підписом керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON], яку, як уточнив в судовому засіданні, просить визнати неправомірною, оскільки його заява про злочин від 31.03.2017 в порушення Кримінального процесуального кодексу України була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян». Суду пояснив, що 31.03.2017 року він подав шість належним чином оформлених заяв про злочини різних посадових осіб в Жмеринську прокуратуру. По п'яти заявах відомості внесено до ЄРДР, а по одній, яка стала підставою звернення до суду, прокурором надано відповідь на підставі Закону України «Про звернення громадян». На цій підставі просить визнати дії посадової особи Жмеринської місцевої прокуратури неправомірними, так як відповідь надана на підставі ст.12 Закону України «Про звернення громадян», та всупереч закону, який правильно застосований слідчим суддею Шепелем К.А. в ухвалі від 10.08.2016 року, у якій встановлено, що керівник Жмеринської місцевої прокуратури, повинен діяти відповідно до положення, та отримавши заяву від [PERSON] про злочин мав внести відомості до ЄРДР та направити матеріали за належністю для провадження досудового слідства. Тому така бездіяльність є неправомірною. Так само [PERSON] звернувся до суду з кількома аналогічними заяви щодо визнання незаконною бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР. Однак судді виносять різні рішення з даного приводу. В основу відповіді прокурора, покладений зміст ухвали судді, яка відмовила в задоволенні скарги [PERSON]. Моральна шкода полягає в тому, що позивач у своєму похилому віці змушений змінити свій спосіб життя, ходити по судах, це виводить його з душевної рівноваги. За останні два роки (2016-2017) він подав до Жмеринського суду 28 цивільних позовів і 33 скарги в порядку КПК. В основному його скарги не задовольняються, оскільки він не юрист, адвокати не хочуть судитись із прокуратурою, він отримує безкоштовні консультації. Позивач вивчає судову практику, усуває попередньо допущені недоліки та отримав кілька рішень, які він вважає винесеними на свою користь. Ухвалою суду від 17.10.2017 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Жмеринська місцева прокуратура Вінницької області, про визнання дій посадових осіб органів прокуратури неправомірними та стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. в частині позовних вимог про визнання неправомірною відповіді Жмеринської місцевої прокуратури №74-72-16 від 04.04.2017 за підписом керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON], за наслідками розгляду заяви [PERSON] про злочин від 31.03.2017- закрито (а.с.22). У судові засідання представник відповідача та представник третьої особи, будучи належним чином та завчасно повідомленими, не з'явились, з невідомих суду причин, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать відомості, що містяться в цивільній справі, заяви про відкладення розгляду справи, розгляд справи у відсутність представника не надали, причин неявки не повідомили, позов не оспорили. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною, юридичним особам та фізичним особам - підприємцям судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається, а також на розгляді справи наполягав позивач. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін та ухвалити заочне рішення, оскільки проти цього не заперечив позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, у довідках №6/247/2017 від 13.10.2017 та №01-30/10/2017 від 09.10.2017 року, що надані позивачем для огляду у судовому засіданні, судом встановлено наступні обставини та правовідносини, що випливають із встановлених обставин. Позивач [PERSON], згідно ксерокопії паспорта проживає та зареєстрований в с. Сербинівці Жмеринського району Вінницької області з 1992 року (а.с.6, 6-зворот). Згідно листа Жмеринської місцевої прокуратури за підписом керівника [PERSON] від 04.04.2017 року №74-72-16, копію якого надіслано [PERSON], останнього повідомлено, що його заява від 31.03.2017 року щодо вчинення злочину головою Жмеринського міськрайонного суду [PERSON] розглянута. Встановлено, що звернення [PERSON] за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, оскільки не містить жодних фактичних даних про вчинення головою Жмеринського міськрайонного суду [PERSON] будь-яких кримінальних правопорушень, а тому підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вбачається. Роз'яснено право на оскарження дій щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до суду в порядку передбаченому ст. 304-306 КПК України (а.с.18). Посилань на Закон України «Про звернення громадян» дана відповідь не містить, за своєю суттю та змістом є відмовою щодо внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвали слідчого судді за результатами даної відмови позивачем не надано. Із оглянутих у судовому засіданні довідок №6/247/2017 від 13.10.2017 та №01-30/10/2017 від 09.10.2017 року вбачається, що за позовами [PERSON] 2016 році розглядалось три цивільні справи у 2017 році - 25; за скаргами в порядку КПК України у 2016-2017 році - 33 провадження, які мали різні результати розгляду. При розгляді позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить із того, що позивачем не доведено належним та допустимим доказом неправомірність рішення керівника правоохоронного органу, оскільки відповідного рішення слідчого судді, що постановлене за правилами Кримінального процесуального кодексу України, за результатами відмови у внесенні до ЄРДР від 04.04.2017 року №74-72-16 позивачем не надано та провадження в частині вказаних вимог закрито. Оскільки заявлена неправомірність рішення передбачена ст. 303 КПК України та в судовому засіданні не встановлені випадки відшкодування шкоди позивачу [PERSON], що передбачені Законом України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), то позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, передбаченої вищезазначеним Законом. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує кожній особі право на справедливий суд. Зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на судовий захист гарантується також і ст. 55 Конституції України. Згідно статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи). Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Згідно ч.1, п.3 ч.2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Позов в цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підстави позову - це обставини, що вказуються позивачем, з якими позивач, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу або правовідносини в цілому, що складають предмет позову. Позивачем вказано, що заподіяння моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідачів пов'язане з хамським відношенням працівника правоохоронного органу до нього, зміною устрою свого життя у період 2016-2017 років через постійні звернення до суду, погіршенням його стану здоров'я, та завдана цими діями моральна шкода, оцінена позивачем, виходячи із похилого віку у сумі 5000 гривень. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Так, всупереч вимогам ст. 10, 60 ЦПК України позивачем у судовому засіданні не надано доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між рішенням третьої особи про відмову у внесенні до ЄРДР заяви про злочин від 04.04.2017 року і заявленою шкодою. Судом не встановлено та позивачем не заявлено про будь-які душевні страждання, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім'ї чи близьких родичів ні під час прийняття заявленого рішення, ні надалі. Зміна укладу життя позивача, про що ним заявлено в судовому засіданні, що пов'язана із зверненням у 2016-2017 роках до судів, яка випливає із самих пояснень позивача, пов'язана із його юридичною необізнаністю, постійним зверненням до судів з метою усунення раніше допущених недоліків. Як пояснив сам позивач, він отримує у встановленому порядку безкоштовну юридичну допомогу, однак його позови в основному не задовольняються. Так само суд звертає увагу, що на час винесення рішення керівником Жмеринської місцевої прокуратури - 04.04.2017 року позивач вже неодноразово звертався до суду, та звернення із позовом 21.08.2017 року не є зміною укладу його життя, яким, на його думку і завдано моральну шкоду. Доказів погіршення здоров'я внаслідок відмови від 04.04.2017 року не надано. Крім того відповідно до п.10.1 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою, то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Виходячи із вищенаведеного Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, не може бути єдиним відповідачем у справі за позовом, що розглядається. Позивачем, особисто не заявлено про притягнення у якості співвідповідача відповідний державний орган, а суд з урахуванням ст.33 ЦПК України, не має можливості з власної ініціативи замінювати первісного відповідача належним відповідачем або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача, проти чого також заперечив позивач [PERSON] при вирішенні складу осіб для розгляду даної справи у судовому засіданні 14.09.2017 року. Суд не бере до уваги ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19.04.2017 року (а.с.2-3) та ухвалу слідчого судді від 10.08.2016 року (а.с.4-5), оскільки дані судові рішення не вважаються преюдиційними в розумінні ст. 61 ЦПК України та не звільнять позивача від доказування обставин, на які він посилається при розгляді даної справи. Таким чином, позивачем в судовому засіданні не доведено обґрунтування підставності власних позовних вимог, не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин, невірно визначено відповідача, у зв'язку з чим в позові слід відмовити. Судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України підлягають віднесенню за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх оплати згідно Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 56 Конституції України; ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України; Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",

Outcome: dismissed