Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11.09.2009 року з неї, [PERSON] на користь опікуна [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.01.2009 року до повноліття дитини. Виконавчий лист знаходиться на виконанні у Корольовському відділу державної виконавчої служби м.Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. За період з 13.01.2009 року по 01.05.2018 року нарахована заборгованість по аліментам в сумі 63131,37 грн. Вину у прострочені сплати аліментів не визнає, оскільки знаходиться на пенсії, та згідно висновку МСЕК їй протипоказана тяжка фізична праця. Таким чином, її пенсії вистачає лише на сплату комунальних платежів та забезпечення мінімального харчування. Просить суд звільнити її повністю або частково від сплати заборгованості по аліментам яка становить 63131,37 грн. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином. Відзиву на позовну заяву до суду не надала. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11.06.2009 року, з [PERSON] на користь на користь опікуна [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.01.2009 року до повноліття дитини (а.с.5). Виконавчий лист знаходиться на виконанні у Корольовському відділу державної виконавчої служби м.Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. Згідно наданої довідки за період з 13.01.2009 року по 01.05.2018 року нарахована заборгованість по аліментам в сумі 63131,37 грн. (а.с.6). Відповідно до вимог\~ст.180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181, ч.1 ст.184 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до\~ст. 182 Сімейного Кодексу України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до\~ст. 194 СК України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому\~статтею 199 СК України\~- до досягнення нею двадцяти трьох років. Відповідно до положень\~ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини", яку ратифіковано\~Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91 р., в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 4\~;an=9456">ст. 273 ЦПК України\~якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно\~ст. 197 СК України\~з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Як зазначено в п. 22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~- суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених\~ст. 197 СК \~умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв'язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Судом встановлено та підтверджено копією довідки МСЕК від 21.07.2017 року, що позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи з 03.07.2017 р., хворіє на загальне захворювання (а.с.7). Згідно довідки № 4624 від 13.06.2018 року виданої Пенсійним фондом України Житомирським обєднаним управлінням ПФУ в Житомирській області [PERSON] перебуває на обліку в Житомирському ОУПФУ (Корольовський район) і отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам 2 групи. З січня 2018 по червень 2018 року отримала 7260,00 грн. (а.с.9). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, слід зясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоровя сторін. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, може вирішити питання щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а не зобовязаний це зробити. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Так, позивачем не додано до позову жодного доказу на підтвердження погіршення матеріального становища після ухвалення рішень про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за період з 13.01.2009 року по 2017 рік. Аліментні зобовязання виникли з 13.01.2009 року. Позивач має заборгованість по аліментам з 13.01.2009 року по 01.05.2018 року в сумі 63131,37 грн. Посилання позивача на те, що вона з 2017 року має інвалідність і отримує мінімальну пенсію, що не дає їй змоги матеріально допомагати дитині суд до уваги не приймає, оскільки позивач за весь час перебування на виконанні виконавчого листа про стягнення з неї аліментів на утримання неповнолітньої доньки жодного разу не намагалась виконати аліментні зобовязання. Позивач не надала жодних доказів того, що з 13.01.2009 року вона була не спроможна утримувати неповнолітню доньку. З 2017 року позивачка отримує пенсію, а тому має можливість матеріально забезпечувати неповнолітню доньку. Також суд зауважує на тому, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України\~гарантовано, а\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З огляду на викладене,\~суд приходить до висновку про недоведеність позову, що є підставою для відмови у його задоволенні. На підставі ст.ст.\~180,\~181,\~182,\~184,\~197 СК України\~ та

Outcome: dismissed