Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

29.10.2019 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.11.2012 року в сумі 81755,358 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 23.11.2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між ним та банком Договір, про що свідчить його підпис у заяві. За посиланням ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] не в повному обсязі сплачував борг за кредитом та відсотки, в зв`язку з чим утворено заборгованість станом на 31.08.2019 року у розмірі 81755,35 гривень. Відповідачу неодноразово адресувались повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором, але належну суму до теперішнього часу не повернуто, що змусило ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому порядку захищати свої майнові інтереси (а.с. 2-4). Ухвалою суду від 01.11.2019 року за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості відкрито провадження, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення; розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 45). 19.02.2020 року по справі ухвалено заочне рішення, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.11.2012 року в сумі 72616,88 гривень (531,80 гривень тіло кредиту, 72085,08 гривень проценти за користування кредитом), відшкодовано судові витрати по справі (а.с. 51-53). 20.03.2020 року відповідачем [PERSON] відповідно до ст. 284 ЦПК України подано заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 58-64). Ухвалою суду від 03.04.2020 року заочне рішення від 19.02.2020 року скасовано, справу призначено до розгляду (а.с. 77-79). 29.04.2020 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Сасіним О.Г. на позовну заяву подано відзив відповідно до ст. 278 ЦПК України з викладенням наступних заперечень проти вимог АТ КБ «ПриватБанк». Так, 23.11.2012 року між сторонами виникли договірні відносини, відповідач шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку отримав платіжну картку з встановленим кредитним лімітом в сумі 800,00 гривень. При цьому, в анкеті зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифів становить кредитний договір. Наразі представником відповідача оспорюється, що умови такого договору приєднання були належним чином доведені до відома [PERSON] та достатньо зрозумілі. В анкеті-заяві від 23.11.2012 року не зазначена процента ставка кредитування, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення або ухилення від виконання зобов`язання, не вказано строк повернення кредиту. В свою чергу, АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи позов про стягнення боргу, просить окрім тіла кредиту (сума, яка фактично отримана позичальником - 800,00 гривень) стягнути складові його повної вартості, а саме відсотки на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, обґрунтовуючи право вимоги тим, що розмір і порядок нарахування здійснено на підставі Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті як невід`ємні частини спірного договору. Разом з тим, представник [PERSON] піддає критиці такі посилання позивача, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов зрозумів відповідач, та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету. Разом з тим, за переконанням представника відповідача, до позову не долучено доказів, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов були надані на ознайомлення та з ними погодився [PERSON] підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, сторона відповідача вважає, що не може роздруківка із сайту позивача бути належним доказом, оскільки такий доказ повністю залежить від волевиявлення і дій виключно банку, який вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Посилаючись на правові позиції Верховного суду (постанова від 11.03.2015 року провадження № 6-16цс15) відповідач вважає, що долучені позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки безпосередньо відповідачем їх не підписано, їх зміст ним як позичальником не визнається. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» не пред`явив. Серед іншого, адвокат Сасін О.Г., посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів» зазначає, про необхідність особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах. Так, відповідач наводить правовий висновок Великої Палати Верховного суду по справі № 342/180/17-ц, в якому зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих прави тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин, сторона відповідача вважає, що при укладанні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Відповідачем вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав лише шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. В цілому сторона відповідача, визначаючи позицію по справі просить відмовити в позові АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 85-90). 22.05.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подано відповідь на відзив на позовну заяву з викладенням заперечень проти доводів відповідача [PERSON] . Так, АТ КБ «ПриватБанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг, які являються публічною офертою. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, тим самим висловивши згоду, що ознайомився та згодний з умовами кредитування, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташовані на сайті банку, Тарифами банку. В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для придбання цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинного законодавству. Увагу суду акцентовано, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло більше 8 років, позичальник в банк не звертався з приводу неправильного нарахування відсотків, що може свідчити про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодився, користувався кредитними грошовими коштами, здійснював погашення нарахованої заборгованості. Позивач вважає помилковим посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки до спірних відносин не підлягає застосуванню. Закон № 1023-XII від 12.05.1991 року визначає поняття споживчого кредиту як кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції, в свою чергу, грошові кошти [PERSON] надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідач в момент укладання договору був належним чином ознайомлений з умовами кредитування. Так, в Анкеті-заяві від 23.11.2012 року [PERSON] зазначив інформацію для отримання кредитної картки, та висловив згоду своїм підписом на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна», при цьому засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Долучений до матеріалів позовної заяви «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» свідчить, що відповідачу встановлено поточну проценту ставку у розмірі 2,5 % (30 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. При розгляді справи позивач просить врахувати, що за ч. 1 ст. ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, тому відсутність підпису відповідача в Умовах, при наявності письмового свідчення про те ознайомлення та згоду з Умовами та Тарифами не є підставою вважати, що Умови укладені поза межами договору та є не допустимими доказами. Позивачем надано суду виписку з карткового рахунку та акцентовано увагу, що чітко прослідковується видача відповідачу картки «Універсальна» з встановленням кредитного ліміту, підтверджується факт користування грошима, отримання коштів через банкомат, здійснення розрахунків через термінали, при цьому відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Виписку по картковому рахунку та розрахунок заборгованості позивач вважає належними та допустимими доказами по справі, а відповідачем в свою чергу суму боргу не спростовано, контррозрахунок не надано. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 640 ЦК України, позивачем зауважено, що оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту між сторонами відбулося реальне укладання договору, який ніким не оспорений, правовідносини сторін тривають й належним чином зобов`язання не виконанні та кредитором не прийняті. АТ КБ «ПриватБанк» вважає безпідставною позицію відповідача в частині посилання про застосування до спірних відносин постанов Верховного суду від 11.03.2015 року по справі № 6-16цс15, та від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17-ц. Так, в зазначених справах суд касаційної інстанції зазначив, що Умови та Правила не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору у разі, якщо вони не містять підпису позичальника, при цьому банком не було надано належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника. Однак, обставини у справі за позовом до [PERSON] свідчать, що відповідача ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг, які було надано в письмовому вигляді, а також останній зобов`язався самостійно ознайомлюватися зі всіма змінами Умов та Правил, Тарифів на сайті ПриватБанку. Позивач акцентує увагу, що до позовної заяви додано: наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, яка була чинна на момент підписання заяви позичальником; виписку по рахунку, що підтверджує використання кредитного карткового рахунку відповідачем, погашення кредитного ліміту та сплату відсотків, тобто вчинення дій, що підтверджують усвідомлення відповідачем обов`язків щодо повернення кредиту та внесення плати за його використання. При цьому, з виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку - розрахування у торговельній мережі, зняття готівки у банкоматах, поповнення кредитного рахунку, операції щодо автоматичного списання коштів з інших рахунків відповідача на погашення заборгованості. Позивач також у відповіді на відзив обґрунтовує право односторонньої зміни тарифів та інших умов обслуговування. Так, позивачем наголошується, що підпис позичальника [PERSON] в Анкеті-заяві свідчить про те, що йому були відомі і цілком зрозумілі всі умов кредитування, та він вважав їх справедливими по відношенню до себе. Згідно Умов та Правил надання банківських послуг (п. 1.1.3.2.3) банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, при цьому банк зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку; якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Оскільки [PERSON] не звертався до банку з повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більш того активно користувався кредитною картою, що говорить про прийняття ним умов банківського обслуговування. До матеріалів справи позивачем долучено банківську виписку по рахунку (має статус первинного документу), з якої вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. З огляду вказаного, позивач вважає, що відповідачу добре були відомі і зрозумілі умови договору, а тому твердження про незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Окремо позивач звертає увагу суду, що спірні відносини по справі мають певні особливості. Безпосередньо в загально прийнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях - ануітет тощо. По договору, укладеному з [PERSON] відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Платіжна картка є спеціальним платіжним засобом у вигляді емітованої в установленому законом порядку пластикової або іншого виду картки, яка використовується для ініціалізації переводу коштів з рахунку клієнта. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. З огляду вказаного, позиція позивача ґрунтується на тому, що кредитний договір, укладений з відповідачем є чинним, тому зобов`язання відповідно до ст. 526 ЦК України підлягають належному виконанню (а.с. 97-104). Сторони в судове засідання не з"явилися. Позивач АТ КБ «ПриватБанк» про дату, час проведення судового засідання повідомлений належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України, представником [PERSON] (діє на підставі довіреності) надано заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримано, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] , його представник адвокат Сасін О.Г. суду адресували заяви про проведення розгляду справи без їх участі, просять ухвали рішення з урахуванням заперечень, доводів, які викладено у відзиві на позов. Крім того, подано письмове клопотання про застосування до спірних відносин загальну позовну давність три роки, та відповідно до ст. ст. 257, 259, 261, п. 4 ст. 267 ЦК України відмовити у задоволенні позову. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 23.11.2012 року [PERSON] оформлено Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 7). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23.11.2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31.08.2019 року - заборгованість за кредитом - 531,80 гривень, заборгованість за процентами (несплачені проценти на прострочену заборгованість) - 72085,08 гривень, комісія, пеня - 4769,17 гривень, штраф - 4369,30 гривень (500,00 гривень фіксована частина, 3869,30 гривень процентна складова) - а.с. 5-6. АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись, що з [PERSON] існують договірні відносини відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання) в судовому порядку заявлено вимоги стягнення кредитної заборгованості. [PERSON] не заперечуючи, що ним особисто підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також отримано кредитну картку, в позові просить відмовити оскільки сторонами не погоджені істотні умови кредитування - суму кредиту, відсотки за користування позиковими коштами, розмір неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язань, при цьому текст Умови та правил, Тарифи відповідачем не підписані, у зв`язку з чим не має підтвердження того, що він ознайомлений та був згоден саме з ними. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Судом надано оцінку обґрунтованості вимог АТ «ПриватБанк» з урахуванням доводів, аргументів [PERSON] щодо безпідставності позову. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. При цьому, ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Судом під час розгляду справи встановлено, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23.11.2012 року відповідачем заповнено такі графи (розділи): персональні дані (ПІБ, дата народження, ІПН, дівоче прізвище матері, серія, номер, ким та коли виданий паспорт, адреса проживання, контактна інформація (номер телефона); додаткова інформація (освіта, тип володіння нерухомістю за адресою проживання, дані про володіння транспортним засобом); інформація про працевлаштування (соціальний статус, місце роботи, службове становище, стаж роботи, розмір місячної заробітної плати, дані про наявність відкритих рахунків в інших банках); сімейний стан (наявність дітей). Після заповнення вказаних розділів слідує, що ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПриватБанку [PERSON] виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Кредитка «Універсальна» (проставлено галочку). Наступний розділ, в якому запропоновано зазначити бажаний кредитний ліміт (в гривні) за платіжною карткою не заповнено. Особистому підпису відповідача з відповідним розшифруванням (повністю прописом написано прізвище, ім`я, по-батькове) та даті заповнення Анкети-заяви (23.11.2012 року) передує речення (надруковано) наступного змісту: «Я згоден (- на) з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнтів, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (- лась) і згоден (-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www. privatbank.ua . Я зобовязуюся виконувати вимги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами та сайті ПриватБанку www.privatbank.ua» (а.с. 7) Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В позові АТ КБ «ПриватБанк» зазначається, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.11.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту, однак суд акцентує увагу, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23.11.2012 року не зазначено розмір кредитного ліміту за платіжною карткою, яка підлягала видачі відповідачу, тобто відсутня така суттєва умова договору як ціна. В позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, оскільки це передбачено в п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Суд звертає увагу, що у виписці по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , та на яку АТ КБ «ПриватБанк» посилається як на первинний документ (Перелік типових документів, затверджений наказом Мінюсту № 578/5 від 12.04.2012 року) зазначено два кредитні ліміта станом на 23.11.2012 року (дата підписання Анкети-заяви), а саме: кредитний ліміт 500,00 гривень з приміткою збільшення кредитного ліміту та кредитний ліміт 300,00 гривень з приміткою встановлення кредитного ліміту. Відповідно до статті ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується, зокрема, повернути кредит. За переконанням суду, відсутність в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23.11.2012 року конкретного розміру кредитного ліміту має бути розцінено, що під час укладання договору банком приховано від позичальника повну та об`єктивну інформацію вартості кредиту, що безпосередньо впливає на виникнення обов`язків, зокрема, повернення (погашення) кредиту в такій самій кількості, що були передані йому кредитором (позикодавцем). З аналізу правових норм параграфу 1 глави 71 ЦК України (саме ці положення застосовуються до кредитних відносин) випливає, що кредит надається суб`єктам кредитування всіх форм власності у тимчасове користування на умовах, передбачених кредитним договором. Закон України «Про банки і банківську діяльність» визначає банківський кредит як будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів із такої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договірних відносин) - процента ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторі. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. За змістом абз. 3 ,4 п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23.11.2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31.08.2019 року, вбачається, що позивачем визначено заборгованість по процентам за користування кредитом в загальній сумі 72085,08 гривень, при цьому застосовано три % ставки - з 23.11.2012 року по 31.08.2014 року - 30 %, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,80 %, з 01.04.2015 року по 31.08.2019 року - 43,20 % (5-6). Суд акцентує увагу, що в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку підписано [PERSON] 23.11.2012 року взагалі не зазначена процентна ставка. В позовні заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначається, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privat.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік. До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 8). Зазначений витяг не підписаний [PERSON] , а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані відповідачу для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Більш того, суд зазначає, що наданий позивачем Витяг з Тарифів містить умови користування (пільговий період, базова % ставка в місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та / або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань) кредитними коштами за різними видами тарифів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold». Разом з тим, в Анкеті-заяві від 23.11.2012 року, яка підписана [PERSON] , зазначено, що відповідачем виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку «Універсальна» без зазначення конкретного тарифу, які надаються банком. Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Приймаючи такий висновок, суд враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 175/4576/14-ц, у постанові від 02.10.2019 року по справі № 545/2248/17 (встановлена відсутність підтвердження прийняття відповідачем умов, якими передбачено розмір процентів за користування кредитом, тобто сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору). Також, в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку підписано [PERSON] 23.11.2012 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафів). В свою чергу, АТ КБ «ПриватБанк» вказує на правомірність вимоги стягнення з відповідача пені в сумі 4769,17 гривень, штрафів в сумі 4369,30 гривень. Так, в п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 гривень клієнт сплачує банку пеню, розмір якої зазначається в Тарифах. При цьому, нарахування пені за кредитними картами здійснюється з 01.05.2009 року в розмірі 1 % від суми заборгованості, але не менше 30 гривень, що затверджено Наказом СП-2009-289 від 07.04.2009 року; в подальшому Наказом СП-2013-6500941 від 28.01.2013 року розмір пені було збільшено до 50 гривень, яка нараховується щомісячно у разі виникнення прострочки по кредиту на суму від 100 гривень; 19.09.2013 року СП-2013-6776448 від 19.09.2013 року внесені зміни до тарифів щодо розміру пені, а саме: у разі виникнення прострочки на протязі одного місяця - сплачується пеня в розмірі 50 гривень, у разі виникнення прострочки другий місяць поспіль - сплачується пеня в розмірі 100 гривень. Щодо нарахування штрафів позивачем зазначено, що сторонами за договором передбачено, що у разі порушення позичальником термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів банком нараховується штраф за формулою «500» гривень + 5 % від заборгованості за кредитом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року) принципу справедливості розгляду справи судом. В контексті цього, суд зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із сторонами договору приєднання, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такий висновок узгоджується з правовою нормою, закріпленою в ч. 6 ст. 81 ЦПК України, а саме, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи суд звертає увагу, що за позицією сторони відповідача до спірних відносин слід застосувати відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України правову позицію Верховного суду в постанові від 11.03.2015 року провадження № 6-16цс15, а саме, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В свою чергу, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просить при розгляді справи врахувати наступні постанови Верховного суду: від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц, в якій надано висновок, що відсутність підстав визнання неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами; від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, в якій зазначено, що підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору; від 06.02.2018 року у справі № 755/2720/16-ц, в якій наголошено, що позичальник підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що ознайомлений і погоджується з Умовами і Тарифами банку, при цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору; від 17.04.2019 року у справі № 666/388/16-ц, в якій вказано, що не підписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки з огляду на ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви-анкети відповідач має право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі Реагуючи на такі позиції сторін суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії»). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення у справі «Вєренцов проти України»). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення у справі «S. W. проти Сполученого Королівства»). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені в ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). В пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» (прийняті 09.04.1985 року) зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі № 1012/2013 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Суд, з огляду фактичних обставин справи, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вищевказаних правових норм, оцінивши наявні в справі докази, приходить до переконання, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору приєднання з відповідачем [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 23.11.2012 року позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц). Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають врахуванню під час ухвалення рішення, - приходить до висновку про відмову в позові АТ «ПриватБанк» через необґрунтованість. При цьому суд зазначає, що в даному випадку не вбачається необхідності надавати оцінку підставності застосування до спірних відносин наслідків пропуску строку позовної давності згідно заяви відповідача (узгоджується з висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви сплачено в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 1921,00 гривень (квитанція - а.с. 1), - підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу - відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed