Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. В судове засідання позивачка не зявилася, подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала. Із позовних вимог вбачається, що з відповідачем вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 2014 року. Від даного шлюбу народилася дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач не хоче добровільно надавати їй матеріальну допомогу на утримання малолітньої дочки [PERSON], а вона сама не в силі її утримувати, оскільки перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною. Окрім того, на її утриманні перебуває неповнолітній син [PERSON], [INFO], який залишився на її утриманні, після загибелі батька. Тому вона змушена звернутися до суду про визначення та примусове стягнення з відповідача необхідних коштів. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявляється, хоча був повідомлений належним чином про дату, час на котре було назначено слухання по справі, заяв про відкладення від нього не надходило. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, а на підставі ст.ст.280, 281, 282, 283 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги підставними і такими, що підлягають до задоволення за наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі зареєстрували шлюб 21.11.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Косівського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, що стверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-НМ № 141541 від 21.11.2014 року (а.с.4). В шлюбі народилася донька [PERSON], [INFO]. Батьком дитини записано відповідача по справі [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження серії І-НМ № 341324 від 29.06.2017 року (а.с.5). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії свідоцтва про народження серії 1-НМ № 106149 від 05.08.2008 року (а.с.6), позивачка є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Згідно довідки виданої виконкомом Косівської міської ради Косівського району Івано-Франківської області від 12.04.2018 року № 1040 (а.с.7) та акту обстеження матеріально-побутових умов життя виданого Косівською міською радою від 12.04.2018 року (а.с.8), [PERSON] проживає у власній квартирі з дочкою та сином. Чоловік, який прописаний за цією адресою не проживає, матеріальне забезпечення дочки [PERSON] проводить самостійно. Таким чином, суд має виходити з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов'язків батьків щодо догляду та матеріального забезпечення неповнолітніх дітей. При вирішенні спору суд має врахувати положення ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки дитини мають рівні обов'язки з надання утримання дитині, що передбачено ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України. У відповідності до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я, матеріальне становище платника аліментів, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні. Суд звертає увагу, що відповідач є особою молодого віку, отже спроможний сплачувати аліменти в у розмірі по 2000 грн. щомісячно на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Згідно ст.191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто в даному випадку із 13.04.2018 року. На підставі наведеного, ст. ст. 141, 180, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: approved