Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 17 вересня 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає з ним. У зв'язку з тим, що відносини між подружжям унеможливлюють подальше спільне проживання, сторони не підтримують шлюбних стосунків, проживають окремо з часу реєстрації шлюбу, спільного господарства не ведуть, відповідач фактично створила нову сім»ю, та не приховує цього факту, позивач просить суд розірвати шлюб, дитину залишити на проживання з ним, оскільки відповідач вихованням та утриманням дитини не займається. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги повністю, просив їх задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце судового засідання була належним чином повідомлена, повідомлення про причини неявки до суду не надіслала. Суд вважає, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для ухвалення заочного рішення у відсутності відповідача, який не з'явився. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому Мазанович Н.М. в судове засідання не з»явилась, подала до суду заяву в якій просила справу розглядати в її відсутність, висновок органу опіки та піклування від 26 грудня 2017 року підтримала. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, з"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю виходячи з наступного. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2010 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається із пояснень позивача в судовому засіданні між сторонами не склались стосунки, спільне проживання та ведення спільного господарства припинено, відповідач фактично створила нову сім»ю, про дитину не піклується, участі у вихованні не бере. Суд вважає, що подальше спільне життя подружжя суперечить їх інтересам та інтересам неповнолітньої дитини. Сторони втратили один до одного почуття любові, довіри і поваги, отже шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом, звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить висновку про те, що вони врегульовані положеннями ст. 161 СК України, згідно якої місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою її батьків, а у випадку недосягнення такої згоди може бути визначене у судовому порядку. Вирішуючи таке питання, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, і не може передати дитину тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Виходячи з встановленого ст.ст.7, 141 СК принципу рівності прав батьків щодо дитини, при вирішенні цього питання жоден з них не має заздалегідь визначених переваг. Вирішуючи питання про обґрунтованість позову в частині визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного. Як випливає з фактичних обставин справи, дитина проживає разом з батьком, який створив належні умови для її життя, виховання та розвитку, що встановлено органом опіки та піклування у його висновку, займається вихованням дитини. Крім того, позивач за місцем проживання характеризується позитивно, обставин, що згідно закону зумовлюють неможливість залишення дитини з ним, не вбачається. Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Також суд приймаючи до уваги думку дитини, яка працівникам органу опіки та піклування пояснила, що хоче проживати з батьком, думку представника органу опіки та піклування, яка у заяві підтримала висновок про доцільність залишення дитини на проживання з батьком та з метою забезпечення сприятливими умовами для проживання й навчання дитини, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини - [PERSON], [INFO] з його батьком - [PERSON] за місцем проживання останнього. Відповідно до ч.2 ст. 141 Сімейного Кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved