Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

02.10.2017 року [PERSON] (надалі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про поділ спільного сумісного майна, вказавши, що в період з 04.11.2011 року по 09.08.2017 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання вони придбали житловий шлакоблокобитонний будинок з прибудовою з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться по вул.Господинська,1 в с.Воробіївка Білогірського району Хмельницької області, та земельну ділянку розміром 0,2500га., кадастровий номер 6820380501:01:001:0004, на якій знаходиться зазначений житловий будинок. Угоди про добровільний поділ майна з відповідачем не досягнуто, що стало приводом звернення до суду з позовом. Просила провести поділ майна подружжя, визнавши за нею право власності на 2/3 частин житлового будинку і земельної ділянки, тим самим збільшивши її частку у спільному майні подружжя, оскільки з нею проживають неповнолітні діти. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася. В поданій до суду заяві просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відовідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій позов визнав повністю, просив розгляд справи проводити у його відсутності. Ознайомившись із заявами сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60, ч.1 ст.61 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ч.1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що з 04.11.2011 року по 09 серпня 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від спільного проживання народилися сини [PERSON], 19.05.2012р.н., та Владислав, 02.11.2014р.н. (а.с.а.с. 5-8). На даний час шлюбні відносини між сторонами не припинені, шлюб розірвано. Діти проживають із позивачкою в квартирі №6, розташованій по вул.Центральна,85 в смт Ямпіль Білогірського району Хмельницької області, що вбачається із акту встановлення факту проживання від 20 вересня 2017 року (а.с.9). Сторонами за час перебування в шлюбі було набуто та є в наявності майно, яке знаходиться у сторін, а саме: житловий шлакобетонний будинок з прибудовою, загальною площею 96,7кв.м., житловою площею 35,4кв.м., з належними до нього надвірними будівлями,, що складаються з цегляного сараю, цегляної літньої кухні, цементного погреба, азбестно-цементних листів сараю, огорожі, що знаходиться по вул.Господинська,1 в с.Воробіївка Білогірського району Хмельницької області, та земельна ділянка розміром 0,2500га., кадастровий номер 6820380501:01:001:0004, на якій розташований згаданий будинок. Вказані обставини підтверджуються даними договору купівлі-продажу будинку, договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчених 21.06.2014 року приватним нотаріусом Білогірського районного нотаріального округу [PERSON], реєстрові №№390,392, відповідно, та даними Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №№103962145,103963287 від 16.11.2017 року (а.с.а.с.23-27). На підставі наведеного, враховуючи те, що відповідач позовні вимоги визнав, визначена позивачкою його вартість, а також належність до спільно нажитого майна подружжя сторонами не оспорюються, а також те, що відповідач не заперечує проти розподілу майна з відступленням від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, з врахуванням вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача належить стягнути судові витрати в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved