Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк» звернулось в Млинівський районний суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] з метою отримання банківських послуг, підписала заяву № б/н від 06 жовтня 2009 року та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 41300 грн. 07 коп., яка складається з 14932 грн. 01 коп. заборгованість за тілом кредиту, 5367,20 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 21\~000, 86 грн. нарахована пеня. грн. Позивач просить стягнути вказану заборгованість та понесені судові витрати з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві вказав, що розгляд справи просить проводити без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином на офіційному сайті судової влади України. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про строк подання відзиву, у встановлений в ухвалі про відкриття провадження строк для подання відзиву на позовну заяву, відзив до суду не подала, тому суд у відповідності до ч.5\~ст.289\~ЦПК України розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Судом, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Відповідно до ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з слідуючих підстав: копією заяви № б/н від 06 жовтня 2009 року підтверджується, що [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту - 25 грн., базова процентна ставка 30 відсотків з розрахунку 360 днів в році (а.с.12) Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Свої зобов`язання за договором відповідач не виконував неналежним чином, порушуючи графік розрахунків, внаслідок цього станом на 11 жовтня 2020 року, утворилась заборгованість, що згідно розрахунку позивача, становить 41300,07 грн., а саме: - заборгованість за тілом кредита 14932,01 грн.; в т.ч.: 0, 00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита, 14932,01 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита, 5367,20 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 21000,86 грн. заборгованість по пені. (а.с. 9) За змістом статей 525, 526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Частиною другою статті 1050\~ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором № б/н від 06 жовтня 2009 року, наданого Банком, заборгованість позичальника по тілу кредиту становить 14932,01 грн. У зв`язку із тим, що відповідачка [PERSON] отримала кредитні кошти і у неї виникло зобов`язання повернути їх, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14932,01 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631\~ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. При цьому, банком не наведено належних і достовірних доказів підтвердження періоду прострочення заборгованості відповідачем, оскільки кредитним договором між ним та позичальником не встановлена дата повернення кредитних коштів, після настання виконання грошового зобов`язання вважається простроченим. Покликання банку, викладені в позовній заяві, на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» як на доказ існування у відповідачки заборгованості, судом відхиляються, оскільки така довідка хоча і підписана відповідачкою 15 жовтня 2009 року, однак не містить чіткої інформації щодо розміру кредитного ліміту та можливості його збільшення, а тому не може бути належним доказом погодження сторонами умов кредитного договору. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19. Частиною 1 ст.\~626\~ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. На обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при укладання договору сторони керувалися саме вказаними нормами законодавства, при цьому, формулярами та стандартними формами є Умови та правила надання банківських послуг, згідно яких обслуговується відповідач. З огляду на зазначене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов висновку про те, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з ними погодилася відповідачка при підписанні заяви на отримання кредиту, банком не надано. Отже, відсутні підстави вважати, що відповідачка [PERSON] , підписуючи заяву позичальника, погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, з розміром процентної ставки, тобто, що між банком та відповідачкою досягнуто згоди щодо розміру нарахованих процентів за користування кредитом та штрафних санкцій. За таких обставин у банку відсутні підстави нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, та застосовувати до відповідачки штрафні санкції. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17-ц , які відповідно до ст.\~263\~ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. За змістом Постанови Великої Палати ВС по справі № 342/180/17-ц, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог ч.2 ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, вказані Умови та правила надання банківських послуг, наявні в матеріалах справи, не є належним доказом встановлення та погодження сторонами умов укладеного між ними кредитного договору. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Частиною 3 ст.\~10\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог законодавства. Відповідно до положень ст. 13 та ст. 81\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках та пені. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то відповідно до ч.1\~ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам від заявлених, в сумі 759 грн. 98 коп., виходячи з такого розрахунку: (заявлено суму у розмірі 41300 грн. 07 коп., задоволено на суму 14932 грн. 01 коп., 2102 грн. - сплачений при подачі позову до суду судовий збір, а відтак 14932,01 х 2102/41300,07 = 759 грн.98 коп.). На підставі наведеного,

Outcome: approved