Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Відповідач [PERSON] заперечень на позов не надав, у судові засідання, які призначалися, будучи належним чином сповіщений, не являвся, про причину неявки суд не сповістив, був попереджений, що на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки справа буде розглянута у його відсутності на підставі даних, що є в матеріалах справи. Представник третьої особи - служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації письмові пояснення не надав, позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивач, її представник [PERSON] на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи без їх участі. У зв'язку із цими обставинами суд прийняв рішення про подальший заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту позивачки та іпн; копія паспорту відповідача; копія довідки про взяття на облік від 21.05.2015 р.; копія довідки від 22.04.2015 р.; копія свідоцтва про народження ( рос. мов.) [PERSON] з перекладом. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернулася до суду із відповідними вимогами до [PERSON] та просила надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, без дозволу батька, в обґрунтуванні позову зазначивши, що з 27 липня 2007 року перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. Позивачка в позовній заяві вказала, що деякий час вона з відповідачем мешкали в [ADDRESS]. В жовтні 2014 року позивачка разом із відповідачем виїхали до її матері до Калужської області Російської Федерації, де народила дитину. Відповідач залишив її з дитиною у батьків, з того часу зв'язок між ними втрачено. З листопада 2014 року сторони фактично припинили будь-які відносини. Спільне господарство не ведеться. З моменту фактичного припинення відносин та по теперішній час малолітня дитина, [PERSON], 2014 р. н., проживає спільно з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Саме позивачка займається вихованням та розвитком дитини, створює їй умови для всебічного розвитку та освіти. Дитина облікована в медичних установах м. Рені. Саме позивачка постійно слідкує за станом здоров'я дитини, виховує та піклується про неї, має з дитиною психологічний контакт, прив'язаність один до одного. На теперішній час у позивачки з'явилась можливість повезти сина за кордон, до своїх батьків. Суд дослідивши матеріали справи та надані документи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Судом достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини [NUMBER]. Ст. 33 Конституції України проголошує, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються Законом. Відповідно до п.3.ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участьв іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом. Держави-учасниці поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданюю їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку (ст. 31 Конвенції). Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у щлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як вбачається з позовної заяви, через відсутність можливості отримати відповідну згоду від відповідача [PERSON], який виїхав до РФ, його місцезнаходження наразі позивачці та суду не відоме, таким чином, позивачка позбавлена можливості здійснювати тимчасовий виїзд з дитиною за кордон до своїх батьків. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до вищезазначеного, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову.

Outcome: approved