Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

15 лютого 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд надати дозвіл на виїзд з України неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у республіки Польщу, Чехію та Словаччину в період з 01 травня 2019 року по 01 липня 2019 року, без згоди та супроводу другого з батьків, мотивуючи тим, що відмова відповідача дати дозвіл на виїзд з України не відповідає інтересам дитини, яка здобуває на даний час освіту в Чехії. В судове засідання представник позивачки [PERSON] - [PERSON] не з'явилася, однак подала суду заяву, в якій вказала, що позов підтримує і просить суд справу розглядати у її відсутності. В судове засідання представник третьої особи служби у справах дітей Бучацької районної державної адміністрації не з'явився, однак подав суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує і просить суд справу розглядати у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи в суді, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з 15 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15.01.2016 року, що підтверджується рішенням Бучацького районного суду від 15.01.2016 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON], яка проживає з позивачкою. Відповідач не дає згоди на тимчасові виїзди неповнолітньої дитини - [PERSON] у супроводі позивачки за кордон. Із довідки середньої загальноосвітньої школи м.Прага,10, площа Бріжі Яндудсу,2 вбачається, що [PERSON] є ученицею 4-А класу, та з поданої характеристики учениця позитивно характеризується по місцю навчання. Згідно підтвердження подання заяви вбачається, що [PERSON] звернулася у відділ міграційної політики Міністерства внутрішніх прав Чеської Республіки з проханням на отримання дозволу на тимчасове проживання члена сім'ї громадянина ЄС в Чеській Республіці. Із заяви [PERSON] вбачається, що він несе відповідальність за повне матеріальне забезпечення своєї громадянської дружини [PERSON] та її доньки [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу позивачка 01 червня 2017 року уклала шлюб з громадянином Чехії. Відмова відповідача дати дозвіл на виїзд дочки з України за кордон не відповідає інтересам дитини. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи і гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із вимогами ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Статтею 4 Закону України ''Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (надалі Правил), визначено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп.1 п.4 Правил вказано, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Підпунктом 1 частини 1 Правил передбачено, що у згоді другого з батьків слід зазначати конкретну державу прямування. Враховуючи вказане вище, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини [PERSON], [INFO], яка не досягла шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], в період з 01 травня 2019 року по 01 липня 2019 року. На підставі наведеного,

Outcome: approved