Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

[PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи Генічеського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, в якому просили зняти арешт з квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності, який накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Генічеського РУЮ та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про арешт нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2004 року, згідно договору міни, позивачі поміняли належну їм у рівних частках кожному квартиру [ADDRESS], належну [PERSON], що розташована за адресою [ADDRESS]. Після підписання цього договору у позивачів не було можливості переоформити нову квартиру по сімейним обставинам та браку коштів, бо вони вважали, що вже є власниками, тому не квапилися. 15 червня 2016 року [PERSON] подала заяву до нотаріуса про реєстрацію права власності на вищевказану квартиру, та дізналась, що на квартиру накладено обтяження у вигляді арешту на підставі постанови Генічеської ДВС, власником якої зазначений [PERSON] У зв'язку з тим, що на даний час виконавче провадження, за яким було накладено арешт закінчено, просять суд зняти арешт накладений на квартиру, оскільки він перешкоджає їм вільно розпоряджатися належним їм майном, та робить неможливим оформлення правовстановлюючих документів на квартиру. Позивачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні вимоги позову визнав, не заперечував проти їх задоволення. Зазначивши, що дійсно між ним та позивачами у 2004 році було здійснено обмін квартир, та квартира на яку накладено арешт, на даний час йому не належить. Представник Генічеського РВ ДВС Головного ТУЮ у Херсонській області у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір міни, згідно якого [PERSON] обміняв свою однокімнатну квартиру [ADDRESS] на трикімнатну квартиру [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], та яка розташована за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенком О.Г., про що вчинено реєстрацій запис 629. У зв'язку з новорічними святами позивачі по справі не встигли здійснити державну реєстрацію вказаного правочину в бюро технічної інвентаризації, та отримати витяг про його державну реєстрацію. У подальшому, позивачі звернулись до приватного нотаріуса з метою реалізації свого права власності на [ADDRESS]. Однак, 25 вересня 2016 року приватний нотаріус Стребкова Н.В. відмовила позивачам у державній реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно, мотивуючи тим, що при перевірці наявності заборон (арешту) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було виявлено, що вказана квартира перебуває під арештом. Згідно повідомлення завідувача Державного нотаріального архіву Херсонської області Обухової Л.В. від 23 серпня 2016 року, арешт на квартиру [ADDRESS] було накладено постановою державного виконавця ВДВС у Генічеському районі Павловською Н.Л. від 09 грудня 2005 року, в провадженні якої перебувало виконавче провадження про стягнення з [PERSON] штрафу на користь Державної СЕС. Звернувшись з усним запитом до Генічеського відділу ДВС з приводу накладеного арешту, позивачі дізнались, що виконавче провадження про стягнення з [PERSON] штрафу закінчено, та саме виконавче провадження знищене, у зв'язку з чим їм рекомендували звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Враховуючи те, що вказана заборона перешкоджає позивачам розпоряджатись своїм майном, тому вони змушені були звернутись до суду з вказаним позовом. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне. Згідно ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі, зокрема: відчуження власником свого майна. У судовому засіданні встановлено, та підтверджено належними доказами, що 30 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір міни, за яким сторони обмінялись належними їм на праві власності квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS]. Відповідно до ч.ч.3, 4ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. У відповідності до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою вправі накласти арешт на майно боржника та оголосити заборону на його відчуження. Як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець Павлова Н.Л. в рамках виконавчого провадження, про стягнення з [PERSON] штрафу у сумі 404 грн. та виконавчого збору 40,40 грн., винесла постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09 грудня 2005р. Згідно вказаної постанови було накладено арешт на [ADDRESS] Однак, суд вважає, що на момент накладення арешту на спірну квартиру відповідач не був її власником, не мав на неї жодних прав, а від так накладення на неї арешту у зв'язку з проведенням виконавчих дій по стягненню з боржника [PERSON] штрафу суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки не проведення державної реєстрації на спірну квартиру не може впливати на об'єм прав позивачів. Сама постанова державного виконавця від 09 грудня 2005 року про накладення арешту порушує права позивачів у розумінні ст. 319 ЦК України, оскільки позивачі не мають змоги належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Частиною 3 ст.10, ст.60 ЦПК України обов"язок доведення обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, покладено на сторони. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, так як заборона на майно накладена у грудні 2005 року, тобто вже після укладеного сторонами договору міни, відповідач [PERSON] на квартиру не претендує, на даний час виконавче провадження, за яким було накладено заборону закінчено. Під час розгляду справи судом не встановлено, що зняття заборони, може порушити права та інтереси інших осіб. Час, що пройшов з моменту накладення заборони, а також відсутність майнових претензій до відповідача, свідчить про втрату актуальності існування такого обтяження. Вказана заборона унеможливлює повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Таким чином позивачі позбавлені можливості реалізувати свої права власників майна в інший, крім судового захисту, спосіб.

Outcome: approved