Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

04.12.2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , Борівської селищної ради Фастівського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області Відділ у Фастівському районі про визнання протиправним рішення, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки, посилаючись на те, що позивач є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Іншою частиною будинку володіє відповідач [PERSON] . З метою отримання консультацій та послуг, з приводу належного оформлення права власності на земельну ділянку у власність позивач звернувся до АО "Магістр" про надання правової допомоги, які в свою чергу звернулися до ГУ Держгеокадастру у Київській області відносно земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] . з отриманих відповідей стало відомо, що вказана земельна ділянка знаходиться у власності відповідача. Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд виготовлено на ім`я [PERSON] , при цьому позивач, як співвласник житлового будинку, жодним чином не було повідомлено про те, що будуть встановлюватись межі земельної ділянки, на якій розташоване спільне майно, а також, те, що співвласник має намір в подальшому оформити право власності на земельну ділянку лише на імя відповідача. Вважає, що відповідачем порушено порядок оформлення права власності на земельну ділянку, рішення про передачу земельної ділянки у власність винесено незаконно та відповідно усі подальші дії, вчинені відносно вказаної земельної ділянки є незаконними. Діями відповідачів порушено право позивача, оскільки право власності на земельну ділянку оформлено тільки на відповідача, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.12.2018 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] визнання протиправним рішення, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки направлено до Верховного суду для визначення підсудності, в порядку ст. 29 ЦПК України. Ухвалою Верховного суду від 28 січня 2019 року визначено підсудність цивільної справи № 381/4336/18 - Фастівському міськрайонному суду Київської області. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.03.2019 року позовну заяву було залишено без руху. 09.04.2019 року через канцелярію суду надійшла письмова заява від представника позивача на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.04.2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.05.2019 року, через канцелярію суду, від відповідача ГУ Держгеокадастру у Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнала, мотивуючи свою позицію тим, що кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Державна реєстрація земельної ділянки в свою чергу скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок, якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника. Даний перелік є вичерпним, іншого порядку скасування державної реєстрації земельної ділянки законами України не передбачено. 23.05.2019 року, через канцелярію суду, від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на те, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Також, вважає, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства так, як в прохальній частині позивач просить визнати протиправним рішення Борівської селищної ради, яким затверджено технічну документацію, тобто спір є публічно-правовим. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 26.07.2019 року, через канцелярію суду від представника позивача надійшли пояснення, в яких останній просив відхилити наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, доводи та аргументи, як необґрунтовані та задовольнити позовну заяву у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив застосувати до даних правовідносин строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити. В судове засідання представник відповідача Борівської селищної ради не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Київській області не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частина 1 ст. 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна за [PERSON] , позивачем по справі, зареєстровано Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.04.2007 року, зареєстрованого Фастівською держнотконторою за № 1190. [PERSON] , відповідачу по справі, належить Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору Дарування частини житлового будинку від 28.04.2007 року, посвідченого Левченко Г.І., державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1254. Згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] , виданим управлінням земельних ресурсів у Фастівському районі [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0612 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Позивач при зверненні до суду з даним позовом послався на те, що при виготовленні технічної документації на вказану земельну ділянку, відповідачами не було дотримано приписи чинного законодавства, а саме, що право спільної часткової власності здійснюється співласниками за їхньою згодою, тобто реалізація права на спірну земельну ділянку повинна була здійснюватися за взаємною згодою і позивача і відповідача. Перевіряючи доводи позивача судом принято до уваги, що згідно рішення Борівської селищної ради Фастівського району Київської області № 3 від 21.04.2008 року [PERSON] , за її заявою, передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 612 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в [ADDRESS] та дозволено на виготовлення технічної документації по приватизації земельної ділянки в землевпорядній організації. Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу України (в редакції, яка діяла на час винекнення правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Згідно ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідно до ст. 22 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК України в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Як зазначено в ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час винекнення правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено. До набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщенні на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно рішення № 9 від 25.12.2008 року Борівської селищної ради ХХШ сесії У скликання затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] в межах земель Борівської селищної ради [PERSON] , загальна площа земельної ділянки 0,0612 га, цільове призначення будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Як вбачається з наданої технічної документації в матеріалах міститься Договір дарування частини житлового будинку з прилеглими службовими будівлями і спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] . Інформації щодо розміру земельної ділянки договір не містить. З Акту про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 22 грудня 2008 року, вбачається, що суміжним землекористувачем є [PERSON] та з Абрису земельної ділянки значиться, що суміжна земельна ділянка землекористувача значиться від А до Б . Тобто за позивачем рахується земельна ділянка (про правовий статус земельної ділянки, її розмір відомості матеріали справи не містять). Згідно Акту комісії Борівської селищної ради від 22.07.2008 року зазначено, що сусід по межі [PERSON] , не може підписати акт про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання встановлених межових знаків у зв"язку тим, що він постійно проживає в Росії в м. Іркутськ. Рішенням Борівської селищної ради від 24.07.2008 року №4-ХХ-У про погодження меж землекористування затверджено Акт комісії від 22.07.2008 року про погодження меж землекористування між [PERSON] та [PERSON] . Згідно кадастрового плану земельної ділянки в [ADDRESS] в межах земель Борівської селищної ради [PERSON] ., загальна площа земельної ділянки 0,0612 га, цільове призначення будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд присвоєно кадастровий номер : [NUMBER] . За інформацією Відділу у Фастівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області другий примірник Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 01:09:958:01328 від 05.11.2009 року та який посвідчує право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,0612 га яка надана у власність [PERSON] на підставі рішення Борівської селищної ради № 9-ХХШ-У від 25.12.2008 року. В своєму позові позивач зазначає про те, що земельна ділянка на якій розташований вказаний будинок, може знаходитися у [PERSON] та [PERSON] виключно у спільній сумісній власності. Разом з тим, Позивачем небуло надано до суду належних доказів про перебування земельної ділянки в користуванні чи у власності сторін на час отримання права власності на вказаний житловий будинок, як і не надано підтверджуючих доказів про існування в наявності земельної ділянки, її правовий статус та розмір вказаної земельної ділянки як на час отримання у власність житлового будинку так і на час розгляду справи в суді. Як зазначалося в Акті про встановлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання встановлених межових знаків від 22 грудня 2008 року, суміжним землекористувачем спірної земельної ділянки є [PERSON] , з Абрису земельної ділянки вбачається, що суміжна земельна ділянка землекористувача має межу від А до Б. Отже, за позивачем рахується земельна ділянка, однак про правовий статус земельної ділянки, її розмір відомості позивачем суду надані не були, письмові матеріали справи даної інформації не містять. Відповідач скористалася своїм правом на землю, як це передбачало на час звернення з заявою про отримання земельної ділянки, чинне законодавство. Твердження представника позивача про необхідність взаємної згоди співласників жодним чином не грунтується на нормах закону. Відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду. Переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщенні на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщенні, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Виходячі з письмових доказів за позивачем зареєстровано Ѕ частка житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.04.2007 року. Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05.07.2010 року відбулося розподіл житлового будинку [ADDRESS] в натурі відповідно до часток співласників. Рішення набрало чинності. Зазначеного свідоцтва про право на спадщину позивачем надано до суду не було, як і інших належних доказів які б підтверджували право володіння, користування ним земельної ділянкою на час отримання частини житлового будинку так і в подальшому, а також не вказано і не надано належних доказів про розмір земельної ділянки. [PERSON] належить Ѕ частки вказаного житлового будинку на підставі Договору Дарування частини житлового будинку від 28.04.2007 року, однак, як вбачається з даного договору також відсутні відомості щодо земельної ділянки. Таким чином, позивачем не було надано належних доказів про земельну ділянку, яка перейшла до позивача і відповідача при переході права власності на житловий будинок.. Отже, при відсутності доказів про розмір земельної ділянки на час переходу права на вказаний житловий будинок позбавляє суд встановити існування порушень з боку відповідачів при отриманні права на земельну ділянку з боку відповідача. Що стосується заперечень представника відповідача про розгляд даного спору в порядку адміністративного судочинства суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Як установлено матеріалами справи, [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом про визнання протиправним рішення, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки, що стосуються [PERSON] . Вказаними рішеннями відповідачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою з подальшою передачею земельної ділянки їй у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та в подальшому її реєстрації. За позицією позивача, оскаржуваними рішеннями порушені його інтереси, оскільки земельна ділянка, що передана у власність відповідачу здійснена без погодження з ним, як співласником житлового будинку. Тобто позивач, захищаючи своє право на користування та/ або власності частиною земельної ділянки, фактично оскаржує право власності відповідача на земельну ділянку, передану їй на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що підтверджено державним актом. Таким чином, спір у справі, що розглядається, регулюються нормами цивільного права. Конституційний Суд України в Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Отже, у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та іншихправовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з п. 10 ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, суд вважає, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Аналогічну правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 363/2449/14-а та від 18 квітня 2018 року у справі № 369/13240/14-а. До початку розгляду справи по суті через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю 3 роки (ст.257 ЦК). Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до положень ч.4 ст.267 ЦК Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У справі, яка є предметом перегляду, представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на те, що суд вважає, що позов є недоведеним, а тому не приймає підставу у відмові у позові через пропуск строку позовної давномсті. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed