Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON], який представляє інтереси на підставі довіреності [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ нажитого майна подружжя та виділення частки. В позовній заяві посилається на те, що 15.10.1999 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 03 лютого 2006 року, шлюб між сторонами розірвано, але продовжували сумісне проживання та вели сумісний сімейний побут. Остаточно між сторонами були розірвані сімейні відносини в грудні 2010 року. Під час сумісного проживання сторонами по справі було придбано у спільну сумісну власність, наступне майно: автомобіль ВАЗ 2101, вартістю 8000,00 грн.; автомобіль УАЗ, вартістю 10400,00 грн.; автомобіль ГАЗ-66, вартістю 27000,00 грн.; автомобіль РАФ, вартістю 5000,00 грн.; станок для виготовлення «вагонки» вартістю 16000,00 грн.; пила «УРАЛ», вартістю 3300,00 грн.; 2 пили «Shtil» 618, загальною вартістю 3200,00 грн.; молочний сепаратор вартістю 750,00 грн.; меблевий спальний набір вартістю 2800,00 грн.; меблева м'яка частина вартістю 3500,00 грн.; меблева стінка вартістю 2500,00 грн.; меблевий кухонний набір вартістю 1200,00 грн.; генератор світла 3500,00 грн.; газонокосарка вартістю 12000,00 грн.; духовка електрична для випічки хліба, вартістю 550,00 грн.; мікрохвильова піч, вартістю 400,00 грн.; три холодильники двохкамерні загальною вартістю 3000,00 грн.; три телевізори загальною вартістю 2400,00 грн.; супутникова антена з тюнером вартістю 2000,00 грн.; диван вартістю 600,00 грн.; пральна машина вартістю 450,00 грн.; електричний камін (з тенами) вартістю 400,00 грн.; мопед EX50QT-B, вартістю 2850,00 грн. Всього на загальну суму 111800,00 грн. Позивач в позові зазначає, що в 2006 році, в період сумісного ведення сімейного господарства відповідач зареєструвався приватним підприємцем та орендував приміщення під продуктовий магазин в селі Мариничі, який обладнав за сумісний з позивачкою рахунок. Для початку роботи магазину було придбано холодильники, прилавки, вітрини та на загальну суму 25000,00 грн., яке вважає, що також є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. В 2002 році під час сумісного проживання сторони збудували за адресою с. Мариничі ферму на території якої розводили свиней та почали будувати жилий будинок. Поруч з фермою є незавершене житлове приміщення, яке будувалось для позивачки з наміром розмістити там швейний цех. На цей час дана ферма коштує 30000,00 грн. Зазначає, що до майна, яке було власністю відповідача та повинно бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача належить наступна нерухомість: Домоволодіння за адресою [ADDRESS], яке було подароване відповідачу 12 січня 2006 року, на підставі договору дарування від 12.01.2006 року. Цей будинок на час дарування був в аварійному стані і не підлягав для проживання. Крім цього, поруч з старим майже розваленим будинком є новобудова, в будівництві якої приймала участь [PERSON] протягом сумісного проживання. В даному будинку позивачка в теперішній час ще зареєстрована, але не має змоги проживати в зв'язку з постійними погрозами розправи від колишнього чоловіка. В наслідок спорудження будинку на території подарованого домоволодіння за адресою [ADDRESS], це домоволодіння подорожчало на 10000,00 грн., та на цей час коштує враховуючи оцінку сторін при даруванні 15500,00грн. Домоволодіння за адресою [ADDRESS], що належить відповідачу на праві власності також було змінено добудовами. Відповідач сумісно з позивачкою, під час сумісного проживання в шлюбі побудували житловий одноповерховий будинок на території цього ж домоволодіння, в якому потім і проживали. В наслідок спорудження будинку на території домоволодіння за адресою [ADDRESS], це домоволодіння подорожчало на 20000,00грн., та на цей час коштує 28000,00 грн. Домоволодіння в [ADDRESS], яке відповідач унаслідував також було змінено спільними зусиллями з позивачкою. Під час сумісного проживання на території цього домоволодіння позивачкою та відповідачем була побудована будівля, в наслідок чого господарство подорожчало на 10000 грн., та на цей час коштує 25000,00 грн. Виходячи з цього, позивач запропонувала відповідачу добровільно поділити спільне майно, виділивши їй домоволодіння за адресою [ADDRESS] - 15500,00 грн., Молочний сепаратор вартістю 750,00 грн. - холодильник „Samsung" - 1500 грн., Мопед EX50QT-B вартістю 2850,00 грн.. Всього майна на загальну суму: 19100,00 грн. Решту майна запропонувала відповідачу. Однак він відмовився. На підставі викладеного просив суд поділити майно, набуте позивачем за час шлюбу з [PERSON], виділивши позивачу: Домоволодіння за адресою [ADDRESS], вартістю 15500,00 грн., Молочний сепаратор вартістю 750,00грн. Мопед марки EX50QT-B, вартістю 2850,00грн. Всього майна на загальну суму: 19100,00 грн. В свою чергу [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення моральної шкоди. В зустрічному позові зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] намагаються незаконно заволодіти його майном. Так, в 03 лютого 2006 року між ним та [PERSON] по взаємній згоді був розірваний шлюб. В позовній заяві від 22.12.2005 р. про розірвання шлюбу до Путильського районного суду [PERSON] зазначила, що спору про поділ майна немає. Вона отримала відповідні кошти в грошовому еквіваленті за нажите спільне майно, а тому спору про поділ майна не було. Вказує, що відповідачі добре знають, що перераховане в первісному позові майно не являється спільним майном подружжя. Вважає, що позов пред'явлено завідомо безпідставний та необґрунтований, так як позивачі хочуть поділити майно, яке не являється спільним майном подружжя, яке належить іншим особам, та яке не існує в природі, тобто якого немає. Внаслідок подання позивачами безпідставного первісного позову йому завдано моральну шкоду. Позивачами не надано доказів на підтвердження обставин, що викладені в позовній заяві, поведінка позивачів є протиправно, вони зловживають наданими їм процесуальними правами, порушують принцип добросовісності, оскільки їм добре відомо, що не можна ділити майно, яке не належить подружжю, а являється власністю інших осіб. Між їх протиправною поведінкою та моральною шкодою є причинний зв'язок. Таким чином вважає, що є всі підстави для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності: моральна шкода, протиправність поведінки осіб, які заподіяли шкоду, причинний зв'язок між ними, та вина у формі умислу. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку із протиправною поведінкою відповідачів, яка полягає в необхідності їхати до суду, готовитись до суду, залишати свій магазин закритим, двох малолітніх дітей без догляду та виховання, витрачати кошти на бензин, читати завідомо неправдиві відомості в позовній заяві, та усвідомлювати, що відповідачі хочуть незаконно збагатитись та заволодіти його майном, внаслідок чого він втратив душевний спокій, не може спокійно спати, працювати. На підставі викладеного просить суд стягнути із відповідачів [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 20000грн., по 10000 грн. із кожного відповідача. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Щодо зустрічних позовних вимог не визнали, та надали пояснення аналогічні запереченню на зустрічний позов. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині виділу [PERSON] мопеда марки EX50QT-В визнав. Щодо спірного молочного сепаратну не визнав та пояснив, що даний сепаратор він придбав до шлюбу, на даний час він технічно не справний. Також заперечував щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS], оскільки спірний будинок є його особистою приватною власність, так як йому він подарований в 2006 році [PERSON], на даний час даний будинок перебуває в аварійному стані. Літня кухня, яка побудована біля нього, є самовільно побудованою, а тому вважає, що не може бути поділена. Щодо зустрічного позову просив суд його задовольнити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про поділ майна, набутого за час шлюбу з [PERSON], виділивши позивачу домоволодіння за адресою [ADDRESS], то суд вважає,що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.. Судом встановлено, що 15 жовтня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, даний факт в судовому засіданні сторони підтвердили. 03 лютого 2006 року, між сторонами розірвано шлюбу, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів, зроблено відповідний актовий запис за №04 /а.с.19/. В подальшому сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу до грудня 2010 року, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні письмовою заявою [PERSON] до Путильського РВ УМВС України в Чернівецькій області, в які останній чітко зазначив, що " в грудні 2010 року коли він прийшов додому то побачив, що його дружини [PERSON] немає, зателефонувавши останній, дізнався, що вона не бажає більше проживати з ним, забравши речі, вона переїхала проживати в інше місце" /а.с.43/, також факт проживання сторонами по справі після розірвання шлюбу підтвердив [PERSON], але при цьому зазначив, що спільного сімейного бюджету після розлучення вони не мали. Під час спільного проживання сторін по справі, 12 січня 2006 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового майна /а.с.21/. Рішенням 8 сесії 5 скликання Мариничівської сільської ради від 21 січня 2008 року, змінено нумерацію будинків, в тому числі будинок [ADDRESS] змінено на номер [ADDRESS] /а.с.193,194/. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; Згідно припису ч.1 ст.62 цього Кодексу, - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Позивачкою та її представником не було надано суду належних доказів того, що за рахунок грошових та трудових затрат [PERSON] істотно збільшилась вартість спірного будинку, за час перебування в шлюбі з відповідачем. Таким чином, позивачем та його представником не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості. Щодо тверджень позивача та його представника про те, що поруч з старим майже розваленим будинком [ADDRESS], є новобудова, в будівництві якої приймала участь [PERSON] протягом сумісного проживання, внаслідок чого вона має право претендувати на нього то суд вважає, що слід зазначити. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Дана позиція також висвітлена в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.6 від 30 березня 2012 року за N6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва», згідно якої право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці… Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Як вбачається з висновку за №382 судової будівельно-технічної експертизи від 01 грудня 2014 року, вартість будівельних матеріалів та вартість послуг на будівництво будівлі за [ADDRESS] становить 234000грн. Встановити точно час проведення вищевказаного будівництва не надається можливим, зі слів сторін по справі будівництво проводилось з 1991 року по 2006 рік /а.с.176-191/. Позивач та його представник в супереч ст.60 ЦПК України не надали суду доказів, що дана новобудова введена в експлуатацію та належним чином зареєстрована. Враховуючи наведене суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги. Також суд вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога [PERSON] про поділ майна, набутого за час шлюбу з [PERSON], виділивши позивачу молочний сепаратор вартістю 750,00грн., оскільки позивач в супереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав суду докази, що спірний сепаратор був придбаний під час шлюбу. Щодо вимоги [PERSON] про поділ майна набутого за час шлюбу з відповідачем, виділивши їй мопед марки EX50QT-В, то суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню, оскільки визнання позову не суперечить закону та інтересам сторін. Суд вважає, що зустрічні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення моральної шкоди, не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Підставою для звернення до суду з зустрічним позовом [PERSON], є те, що він вважає ініційовані відповідачами судовий процес із безпідставними вимогами до нього є намагання незаконно заволодіти його майном, які призвели до його моральних страждань та психологічних переживань. Відповідно до ст. 124 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Тобто предметом судового розгляду можуть бути лише правовідносини, тобто відносини врегульовані законодавством України. Стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, тобто передбачає можливість захисту лише законодавчо врегульованих прав і свобод. Згідно ст.129 Конституції України суд може розглядати будь-який спір лише на підставі чинного законодавства. Наведене свідчить про те, що суд може розглядати вимоги лише тоді, коли вони стосуються захисту прав, що врегульовані чинним законодавством і існують (або мають існувати) в певних правовідносинах, врегульованих законом. Компетенція суду загальної юрисдикції щодо розгляду справ визначається, зокрема, ст.3 ЦПК України, де визначено, що особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З наведеної норми ЦПК України вбачається, що необхідними передумовами розгляду справи в порядку цивільного судочинства є наявність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів певної особи, передбачених законодавчо, та що саме ця особа звертається до суду з позовом про захист своїх прав. [PERSON] не визначив в якості підстави звернення до суду якогось певного права, яке було б врегульовано законом й існувало в певних правовідносинах за участю відповідачів. Зазначені в позові правові підстави для відшкодування шкоди, а саме ст.ст. 1166,1167 ЦК України встановлюють загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Така підстава для відшкодування шкоди як «безпідставне звернення до суду» взагалі діючим цивільним законодавством не передбачена. Судом також не встановлена протиправність дій відповідачів, оскільки [PERSON], вважаючи свої права, що виникають із цивільних правовідносин, порушеними, звернулась до суду з позовом, направленим на їх захист і її вимоги були частково задоволенні. Відповідач [PERSON] взагалі не був стороною у спірних правовідносинах, а лише здійснював представництво інтересів [PERSON] Будь-якого причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та тими наслідками, які позивач зазначає як на підставу для звернення до суду - судові процеси із безпідставними вимогами до нього, які призвели до моральних страждань та психологічних переживань, не встановлено під час розгляду справи і не доведено позивачем. З огляду на наведене, відсутні правові підстави для задоволення позову. На підставі наведеного та

Outcome: partial