Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

28.02.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати довіреність, видану [PERSON] 03.11.2007 р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] удаваним правочином, що приховує договір купівлі-продажу автомобіля марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER]; визнати дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER], укладений 03.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] право власності на автомобіль марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER]; звільнити автомобіль марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER] з-під арешту, який накладений постановою старшого державного виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Хлєбниковим О.В. від 18.09.2013 року. Свої вимоги мотивував тим, що 03 листопада 2007 року йому від [PERSON] була надана довіреність на право керування, обслуговування та розпорядження на власний розсуд автомобілем марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER], належним Відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого МРЕВ-1 ДАІ ГУМВС України в Одеській області 23.10.2007 р. Позивач стверджує, що даною нотаріально посвідченою, односторонньою угодою сторонами був прихований інший правочин, який вони вчинили насправді, а саме договір купівлі-продажу вищезазначеного автомобіля. За цим договором [PERSON] передав вищезазначений автомобіль, а він прийняв автомобіль та сплатив за нього грошові кошти у розмірі 12000 доларів США, що підтверджується розпискою Відповідача про отримання грошових коштів від 03.11.2007 р. Тобто вчинені ними дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Також позивач зазначає, що він правомірно набув право власності на вказаний автомобіль, то постанова про накладення арешту та оголошення його в розшук є незаконною та порушує його як власника автомобіля право на вільне користування, володіння та розпорядження належним йому майном, оскільки на момент накладення арешту автомобіль фактично належав йому, а не Відповідачу. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився, позов визнав в повному обсязі, проти його задоволення не заперечував. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Представник третьої особи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, вбачається, що 23.10.2007 року за [PERSON] був зареєстрований легковий автомобіль марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER]. 03 листопада 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено довіреність, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON] розпоряджатися (продавати, обмінювати, проходити техогляд, зняти з обліку в органах ДАІ, здавати в оренду, страхувати) належним йому легковим автомобілем марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER], яка видана з правом передоручення, терміном на три роки і дійсна до 03.11.2010 року. У судовому засіданні представник позивача пояслила, що даною нотаріально посвідченою, односторонньою угодою сторонами був прихований інший правочин, який вони вчинили насправді, а саме договір купівлі- продажу вищезазначеного автомобіля. За цим договором [PERSON] передав вищезазначений автомобіль, а він прийняв автомобіль та сплатив за нього грошові кошти у розмірі 12000 доларів США. Дійсно, в матеріалах справи міститься розписка [PERSON], датована 03.11.2007 року, про отримання ним від [PERSON] грошових коштів у розмірі 12 000 дол. США за автомобіль марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER]. Тобто вчинені сторонами дії призводять до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Таким чином, фактично мало місце укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який був виконаний в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що ним була видана довіреність з метою відчуження автомобіля за ціною 12 0000 доларів США та що такі кошти від позивача були отримані, а ним відповідно були передані документи та ключі від автомобіля. Також підтвердив, що сторонами був здійснений удаваний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, тобто між сторонами виникають права та обв`язки, але не ті, що випливають із змісту правочину. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п.25 Постанови № 9 Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Таким чином, укладаючи договір доручення, сторони домовилися про вчинення дій, направлених на продаж автомобіля, а від так такий правочин (довіреність) є удаваним. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" передбачена можливість розгляду судами справ про визнання права власності на майно. Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 204 Цивільного Кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 207 ч. 1 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч.2 ст. 219 ЦК України, суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Оцінюючі надані докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що сторони домовились щодо істотних умов договору купівлі-продажу та відбулось їх повне виконання: позивач сплатив відповідачу кошти за купівлю автомобілю у повному обсязі, а відповідач передав позивачу предмет договору купівлі-продажу, ключі та документи, тому суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, визнати довіреність удаваним правочином купівлі-продажу та визнати за позивачем право власності на автомобіль. Згідно ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Однак, 18.09.2013 року Постановою державного виконавця Хлєбнікова О.В. було накладено арешт на все рухоме майно, що належить [PERSON], в тому числі на автомобіль марки ВМW 3181, 1996 року випуску, шасі [NUMBER], д/н [NUMBER], що в свою чергу порушує права [PERSON] як власника даного автомобіля. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто вибраний позивачем спосіб захисту цивільного права щодо звільнення майна з-під арешту встановлений Законом України «Про виконавче провадження». Беручи до уваги, що укладення і виконання вказаного договору купівлі-продажу автомобіля відбулося до накладення арешту на майно відповідача, тому позов в частині звільнення автомобіля з-під арешту також слід також задовольнити. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом немайнового або майнового права та інтересу.

Outcome: approved