Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві зазначається, що причиною розірвання шлюбу є те, що відповідач погано ставиться до сім'ї, більше уваги приділяє своїм друзям та розвагам, не бере участі у вихованні дитини та не допомагає матеріально. Вважає, що примирення та збереження їхньої сім"ї є неможливим, а тому просила шлюб розірвати, дитину залишити на проживання з нею. Крім того, позивачка, просить стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги позову, просила задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні не заперечив щодо позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб Серія 1-НМ № 128102, виданого 17.01.2014 року, сторони 17.01.2014 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис за № 47 (а.с. 6). Від даного шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Позивачка стверджує, що причиною розірвання шлюбу стало більше те, що відповідач не приділяє уваги сім'ї, не бере участі у вихованні дитини. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], просить залишити проживати з нею. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON], слід розірвати. Позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає до задоволення з огляду на наступне. Стаття 51 Конституції України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 Сімейного кодексу України зазначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 Сімейного кодексу України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стягуючи аліменти на утримання неповнолітньої дитини та визначаючи їх розмір, суд враховує вік відповідача, дані про те, що відповідач працевлаштований, у зв'язку з наведеним суд вважає необхідним та можливим стягнувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 11 липня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. У відповідності з пунктом 1 частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі наведеного,

Outcome: approved