Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить в порядку поділу майна подружжя , виділити та визнати за ним право власності власності на ? ідеальну частку квартири [ADDRESS] та залишити право власності на іншу ? ідеальну частку вказаної квартири за відповідачем. Також просить суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати сплачені при подачі позову. Позовні вимоги мотивовано тим, що він з 27.10.2006 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі . Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2016року, шлюб між нами розірваний. Від шлюбу у них народилась донька , [PERSON], [INFO] . Під час шлюбу, за спільні кошти ним та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2007року (посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Стенюхіною І.В., зареєстрованого у реєстрі за № 2948) набуто спірне майно -квартиру [ADDRESS], яка являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його та відповідача, але право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] Вказана квартира ними була придбана за кредитні кошти, а отримані у кредит кошти погашалися ними спільно за рахунок заробітку кожного з подружжя. Важаючи на те, що належна їм із відповідачкою на праві спільної сумісної власності квартира не може бути поділена між ними в натурі без втрати її цільового призначення, вважає за доцільне заявити вимогу про визнання за ним права власності на ? ідеальну частку спірної квартири. Оскільки в позасудовому порядку вони не можуть вирішити питання щодо поділу майна, вимушений звернутись до суду з даним позовом. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] у якому вказала, що визнає позовні вимоги позивача в частині того, що квартира [ADDRESS] підлягає поділу , яка на підставі договору купівлі-продажу від 18.08.2007 року була оформлена на неї. Але вона не погоджується із варіантом поділу спірного майна запропонованого позивачем, а саме на поділі квартири по ? частині кожному. Дану обставину мотивує тим, що вони від шлюбу із позивачем мають доньку, яка проживає із нею у іншій квартирі, яку вона вимушена винаймати з тих підстав, що проживання із позивачем у спірній квартирі є нестерпним з тих причин, що він постійно вчиняє сварки, які негативно впливають на малолітню дитину. Позивач надає їй кошти в сумі 1200 грн щомісячно протягом приблизно 6-ти місяців. Однак цих коштів вистачає лише на оплату житла, яке вона вимушена винаймати з вини позивача. Аліментів на утримання дитини від відповідача вона не отримує, тому при поділі квартири мають бути враховані інтереси їхньої спільної дитини, що передбачено ч.2 ст. 70 СК України. Тому із врахуванням зазначених обставин та інтересів дитини , вважає , що спільну квартиру слід поділити наступним чином : за позивачем визнати 1/3 ідеальну частку квартири, а за нею залишити право власності на інші 2/3 ідеальні частки квартири. Також не погоджується із вимогою позивача щодо стягнення з неї суми судового збору за подачу даного позову, оскільки жодних спроб вирішити питання поділу їхнього спільного майна у позасудовому порядку зі сторони позивача не було і вона не заперечувала б проти цього. Представник позивача в судовому засіданні вимоги за позовом підтримав та просив його задовольнити посилаючись на обставини зазначені у ньому. Також представник позивача вказав, що не заперечує з приводу того щоб судові витрати у справі залишили по фактично понесеним, зокрема за позивачем. Відповідач та її представник у судовому засіданні вимоги за позовом визнали частково та просили суд, при вирішенні питання про поділ майна подружжя, врахувати інтереси дитини, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Також відповідач пояснила, що після припинення спільного проживання із позивачем він у добровільному порядку почав сплачувати кошти на утримання дитини в розмірі 1200 грн. Наразі існує рішення суду про примусове стягнення аліментів з позивача на утримання дитини, але не зважаючи на це він продовжує сплачувати кошти на утримання доньки в розмірі 1200 грн. Вона за власною ініціативою вирішила проживати окремо від позивача, оскільки він створює таку атмосферу, що з ним, з моральної точки зору, вона разом із дитиною проживати не має можливості. Дійсно раніше між ними була розмова про поділ спільної квартири, шляхом її продажу, але оскільки не було пропозиції покупців придбати квартиру за кошти, за які вони мали намір її продати, поділ квартири у позасудовому порядку не відбувся. Заслухавши пояснення представника позивача , відповідача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази , суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 27 жовтня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі . Від шлюбу у сторін [INFO] року народилась донька , [PERSON]. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано . Рішення суду 22.06.2016 року набрало законної сили. 18 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67 кв.м., у тому числі житловою площею 38,7 кв.м. Вказаний договір був посвідчений нотаріально (а.с. 12) та право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 13). Сторонами у справі визнано, що спірна квартира була набута ними у період шлюбу за спільні кошти та її поділ у натурі є неможливий, що в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(ч.1 ст. 76 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст.60 СК України , майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно п.1 ст.69 СК України чоловік і жінка мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 67 кв.м., у тому числі житловою площею 38,7 кв.м., є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , однак сторони не домовилися про порядок поділу майна, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Подаючи до суду відзив на позовну заяву відповідач просила суд відступити від рівності часток подружжя, оскільки [PERSON] не сплачує аліменти на утримання дитини і вона, відповідач, вимушена винаймати житло для проживання у ньому з донькою, на що витрачає кошти, які їй сплачуються щомісяця позивачем. Але суд зазначає , що відповідачем не надано до суду доказів , які б вказували на наявність підстав передбачених ч.2 ст. 70 СК України, сама відповідач у судовому засіданні підтвердила, що позивач вже близько пів року щомісячно сплачує аліменти на утримання дитини у добровільному порядку, а сама по собі нестача коштів сплачуваних позивачем на утримання дитини, за відсутності відповідних доказів та з врахуванням рівності обов"язку батьків утримувати своїх дітей, не є обставиною, яка має істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя на підставі частини третьої статті 70 СК України. З врахуванням зазначених вище обставин та норм закону, суд вважає за необхідне в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за кожним із сторін право власності на ? частину спірної квартири. Разом з тим, враховуючи, що і позивач і відповідач погодилися із тією обставиною, що їхня спільна квартира є неподільною підстави для задоволення вимог позивача в частині виділення йому ? ідеальної части квартири відсутні. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу та з врахування позиції представника позивача, який у судовому засіданні вказав, що не заперечує проти того, щоб судовий збір, сплачений при подачі возову залишили за позивачем, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: partial