Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить поновити його на посаді заступника директора Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія», стягнути з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач працював на посаді заступника директора Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" з 21.05.2010 року. Наказом № 115 Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" від 07.08.2017 року його було звільнено із займаної посади, в зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників (н.1 ст.40 КЗпП України) з 07.08.2017 року. Зазначає про те, що у червні 2017 року адміністрацією Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" позивачу надано попередження про скорочення посади, яку він займає на підставі наказів ДП «Чернігівнафтогазгеологія» №37 від 19.05.2017 р. та №40-к від 22.05.2017 року, із зазначенням про те, що виходячи з фінансово - економічного стану підприємства та враховуючи, що в штатному розкладі підприємства відсутні вакантні посади, що відповідають кваліфікації позивача за освітою, на теперішній час запропонувати іншу роботу керівництво підприємства не мас можливості. Позивач зазначає про те, що його не ознайомлено з Наказами ДП «Чернігівнафтогазгеологія» №37 від 19.05.2017 р. та не має посилання на наказ, або інший правовий акт, в якому були б відображені зміни в організації виробництва і праці, жодних вакантних посад позивачу запропоновано не було, але у подальшому, при затвердженні нового штатного розкладу з'явились вакантні посади, на які б він претендувати, і які керівництво підприємства повинно було запропонувати позивачу. 07.08.2017 року позивач знаходився на лікарняному та його було звільнено саме в період тимчасової непрацездатності. Коли позивач зранку 07.08.2017 року прийшов до відділу кадрів, начальник відділу кадрів повідомила про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, зазначає про те, що згідно ст.42 КЗпП України має переважне право при залишенні на роботі. У зв'язку з тим, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації життя, просить стягнути з відповідача 10 000 у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, представники відповідача проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач працював на посаді заступника директора Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" з 21.05.2010 року. Наказом № 115 Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії "Надра України" "Чернігівнафтогазгеологія" від 07.08.2017 року його було звільнено із займаної посади, в зв'язку з скороченням чисельності або штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) з 07.08.2017 року. У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі Верховного Суду України від 15.12.2010 року по справі № 6-20213св0, у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на положення ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з перебуванням на лікарняному з 04.08.2017 до 09.08.2017 р., що підтверджується листком непрацездатності серії АДЗ № 635490 від 22.08.2017 р. (а.с. 17). У відповідності з вимогами ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності працівника, а звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до вимог п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивача неможливо було перевести на іншу роботу, як того вимагає ст. 40 КЗпП України. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі. З урахуванням викладених обставин суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача з роботи та обґрунтованість заявлених ним вимог про поновлення на роботі. Також з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 48 172 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплату вказаної суми належить провести після утримання податків та інших обов'язкових платежів на користь держави. Як вбачається зі змісту ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За розясненнями п.9постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача, ступінь вини підприємства, що завдало моральну шкоду, істотність вимушених змін у способі життя позивача та інші обставини, які мають вагоме значення. Виходячи з викладеного вище та

Outcome: partial