Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

13 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач згідно кредитного договору без номеру, укладеного між сторонами 06.06.2008 року, отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобовязання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, заборгованість за договором відповідача перед позивачем станом на 31 травня 2016 року складає 11331 грн. 80 коп., з яких 283 грн. 33 коп. - заборгованість за кредитом, 7170 грн. 77 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3100 грн. пеня та комісія, 250 грн. штраф (фіксована частина), 527 грн. 70 коп. штраф (процентна складова). Оскільки відповідач неналежним чином виконує взяті на себе кредитні зобовязання, просив суд задовольнити позов, стягнувши із відповідача суму заборгованості та судові витрати. Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року, яким позов було задоволено, скасовано за заявою представника відповідача. Представник позивача надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, підтримує заявлені вимоги та надано згоду на винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та звернувся із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 1, 3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначено у ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ст. 630 ЦК України). Поряд з визначенням у вказаній нормі поняттям «строк дії договору», у ст. 631 ЦК України передбачено таке поняття як «строк (термін) виконання зобов'язання». Так, 06 червня 2008 року [PERSON] підписала заяву, згідно якої виявила бажання оформити кредитну картку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом у розмірі 2000 грн. У відповідності до зазначеної заяви, [PERSON] отримала кредитну картку з кредитним лімітом 250 грн. та базовою процентною ставкою по кредиту 2,5% на місяць на залишок заборгованості. Разом з цим, сторони домовились, що заява позичальника разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають договір про надання банківських послуг. Свою згоду [PERSON] висловила у своїй заяві, яку власноручно підписала (а.с. 6). Таким чином, судом встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки. Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту. Умови та правила надання банківських послуг, додані позивачем до позовної заяви (а.с. 7-12), не можуть бути прийняті судом в якості доказів, оскільки не можливо встановити, що саме ці умови та правила надання банківських послуг діяли на момент підписання заяви та в подальшому не змінювались. Крім того, зазначені умови та правила надання банківських послуг, відповідачем не підписані, що не дає змоги встановити факт ознайомлення відповідача з цими правилами під час підписання заяви. В звязку з порушенням відповідачем умов договору щодо погашення кредиту та відсотків по ньому та згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 4-5), станом на 31 травня 2016 року, згідно доданого до справи розрахунку заборгованості за договором (а.с. 4-5), становить 11331 грн. 80 коп., з яких 283 грн. 33 коп. - заборгованість за кредитом, 7170 грн. 77 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3100 грн. пеня та комісія, 250 грн. штраф (фіксована частина), 527 грн. 70 коп. штраф (процентна складова). В судовому засіданні представник відповідача наполягав, що відповідач останній платіж здійснила 27 травня 2013 року в розмірі 40 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 4-5), видно, що відповідач здійснювала платіж 27 травня 2013 року в сумі 40 грн., 27 серпня 2013 року в сумі 4 грн. 60 коп. та 19 вересня 2013 року в сумі 6 грн. 55 коп. Натомість, представник позивача звернув увагу суду, що останній платіж відповідачем здійснено 27 серпня 2013 року. Згідно виписки банку, наданої на вимогу суду, (а.с. 123-126) видно, що відповідач здійснювала операцію «депозит», тобто погашення суми кредиту, в сумі 40 грн.27 травня 2013 року. Внесена на рахунок позивача 27 серпня 2013 року сума - 4 грн. 60 коп., згідно даної виписки, є службовою операцією, а тому дана дія вчинена не самим відповідачем, та без її відома (а.с. 125). Посилання позивача на ту обставину, що відповідач має кредитну картку, строк дії якої не закінчився, не заслуговують на увагу, оскільки не доведено, що саме така належить [PERSON] та була отримана останньою. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач неналежно виконувала свої зобовязання за договором щодо повернення суми кредиту, внаслідок чого утворилася заборгованість, однак на момент звернення Банку до суду, а саме 13 липня 2016 року, з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, трирічний строк, в межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплинув. Як роз'яснено в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представник відповідача заявив про застосування наслідків пропуску строку давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 р. у справі N 6-240цс14). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Законом, а саме ст. 1055 ЦК України встановлена форма кредитного договору. Він укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно ч. 1 ст. 259 ЦК України, договір про збільшену позовну давність укладається в письмовій формі. В заяві відповідача, як було вказано вище, зазначено, що він ознайомлений з Умовами, Тарифами банку (Тарифи) та своїм підписом підтверджує, що йому надана інформація щодо угоди, а також, те, що він згоден, що заява разом з Умовами та Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Проте, в заяві не було зазначено про збільшену позовну давність. Надані суду Умови стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком. Вони не містять підпису відповідача, і не мають жодної індетифікуючої ознаки на предмет їх невід»ємності від заяви позичальника. В свою чергу, в заяві позичальника Банком не зазначено, що неврегульовані в заяві питання регулюються вказаними Умовами. Не надано суду і Тарифів кредитування з відповідними умовами, які б достовірно свідчили про узгодження сторонами збільшеної позовної давності. Таким чином, докази у справі не дають підстав вважати, що підписуючи заяву, відповідач розумів положення Умов щодо строків позовної давності. До позовної заяви позивачем були надані Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 7-12), однак згодом позивачем були надані інші Правила користування платіжною карткою( а.с.58-81) [PERSON] ні вперше надані Умови, ні надані в подальшому, не містять підпису відповідача. Як встановлено, матеріалами справи письмовий договір про збільшення позовної давності між сторонами не укладався, Умови, які надав позивач, не можуть вважатися таким договором, оскільки не відповідають вимогам, встановленим ст. 207 ЦК України до письмової форми правочину. У заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення позовної давності немає. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року при розгляді цивільної справи № 6-16цс15. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Проте, позивач не робив заяв та клопотань щодо поважності причин пропущення позовної давності, а також не встановлені такі поважні причини й при розгляді справи. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 13 липня 2016 року, згідно копії квитанції, даний позов відправлено поштою «Мист Экспрес» 22 червня 2016 року (а.с. 57) Суд приймає до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що [PERSON] здійснювала операцію «депозит», тобто погашення кредиту востаннє, в сумі 40 грн.27 травня 2013 року. Суд не може взяти до уваги посилання позивача про те, що останній платіж відповідачем здійснено 27 серпня 2013 року в сумі 4 грн. 60 коп., оскільки такий платіж здійснено без індивідуалізації платника через банківський термінал. Іншого в судовому засіданні не добуто. Враховуючи викладене, суд вважає, що субєктивне право позивача, про захист якого він просить, є порушеним, проте ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з даним позовом, пропустив без поважних причин позовну давність тривалістю у три роки, встановлену ст. 257 ЦК України, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed