Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

11.03.2019 року позивачі звернулись до суду з позовом до Управління Житлового господарства Житомирської міської ради, у якому просили визнати незаконним рішення про відмову у приватизації житла і зобов`язати управління житлового господарства Житомирської міської ради видати позивачам свідоцтво про право власності на житло за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначили, що позивачі звернулися до відповідача із заявою та необхідними документами, про приватизацію займаного ними житла за адресою [ADDRESS] . Проте через відсутність ордера відповідачем по справі відмовлено у передачі у приватну власність даного житлового приміщення. Ухвалою суду від 18.03.2019 прийнято позовну заяву та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 12.04.2019 року від представника відповідача управління житлового господарства Житомирської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», за якими надання ордеру на квартиру для її приватизації є обов`язковим у переліку документів, визначеному п.п. 17,18 Положення. (а.с.29-32) 05.11.2019 року позивачі подали до суду додаткові пояснення в яких зазначили, що вселилися в 1992 році у жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , - як члени сім`ї наймача (дружина та син) [PERSON] і до цього часу проживають за даною адресою. Дані їх паспортів підтверджують зареєстроване місце проживання за вказаною адресою. Відповідно до рішення Житомирського міськвиконкому від 25.04.2002 року №200 напідставі ст.ст.103,106,107, 63 ЖК України внесено зміни до договору наймута відкрито особовий рахунок [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати жилою площею 10,8 кв.м і кухні, (сім`я 2 чоловіки), в зв`язку з вибуттям наймача - колишнього чоловіка [PERSON] . Особовий рахунок на [PERSON] закрито. Закон не пов`язує право осіб на приватизацію житла із вселенням виключно на підставі ордера. Право позивачів на проживання виникло не на підставі ордеру, а з інших підстав: вселення як членів сім"ї наймача та зміни умов договору найму. (а.с. 71-74) Представник позивачів та позивачі в судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав і поданих доказів та просили його задовольнити. Представник відповідача управління житлового господарства Житомирської міської ради, проти позову заперечував з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , з моменту вселення і до теперішнього часу проживають у вказаній квартирі. Вказані обставини підтверджується записами про реєстрацію місця проживання в паспортах. (а.с.8-9) Згідно довідки з місця проживання від 21.08.2018 року №419, виданою КК ДомКом Житомир , зазначено склад зареєстрованих та проживаючих у [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с.7) Судом також встановлено, що ордер на житлове приміщення, розташоване за адресою в [ADDRESS] ТОВ «Керуюча Компанія «Домком Житомир», від попередньої обслуговуючої компанії не передавався. (а.с.12) Зі змісту довідки №120 від 22.08.2018 року виданої ТОВ «КК «ДомКом Житомир» вбачається, що по квартирі [ADDRESS] відкрито особовий рахунок на [PERSON] , який зареєстрований за даною адресою разом з [PERSON] та [PERSON] , а також особовий рахунок по квартирі [ADDRESS] відкрито на [PERSON] , яка зареєстрована в даній квартирі разом з [PERSON] . (а.с.20) Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 200 від 25.04.2002 внесено зміни в договори найму жилих приміщень та відкрито особові рахунки, зокрема [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати жилою площею 10,8 кв.м. і кухні, (сім`я 2 чоловіки), в зв`язку з вибуттям наймача - колишнього чоловіка [PERSON] . Особовий рахунок на [PERSON] закрити. (а.с.13) На звернення позивачів до управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою про передачу їм квартири [ADDRESS] у приватну власність в порядку приватизації, останнім відмовлено (а.с.18-19). Підставою для відмови у приватизації квартири зазначено відсутність у позивачів ордера на дане житлове приміщення, оскільки його обов`язковість передбачена п. 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Через відмову відповідача передати у приватну власність позивачам квартиру, останні вважають, що відбулося порушення їх конституційних та житлових прав на отримання житла з державного житлового фонду у приватну власність шляхом його приватизації. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла. Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир громадянам у приватну власність в порядку приватизації. Управління житлового господарства при здійсненні процедури передачі приватизації керується, зокрема, «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачам їхньої квартири у приватну власність. Відповідно до п.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини сплати позивачем комунальних послуг та утримання квартири впродовж тривалого часу правового значення в даному випадку не мають. Окрім того, в судовому засіданні встановлені розбіжності щодо місця реєстрації (номер квартири 6) позивачів та їх проживання (номер квартири 6-а), які на протязі розгляду справи не були усунуті. Рішення міськвиконкому про заміну договорів найму в частині зміни особового рахунку на [PERSON] було прийнято відносно квартири [ADDRESS] , і саме в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі. Суд дійшов до висновку про обґрунтованість відмови відповідача у винесенні рішення про надання дозволу на її приватизацію, оскільки у позивача відсутній ордер на зазначену квартиру, про що ним вказано в позовній заяві і він його не додавав до заяви про приватизацію квартири, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову у цій частині. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати свідоцтво про право власності на житло, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, положення ч.1 ст.143 Конституції України, згідно з якою органи місцевого самоврядування «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції», слід розуміти так, що при вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб`єкти владних повноважень. До компетенції суду не входить зобов`язання відповідача приймати конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. За таких обставин, позовна вимога про зобов`язання відповідача видати свідоцтво про право власності на житло задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, усунувши із судового розгляду все що не має значення для вирішення справи по суті, дослідивши докази в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed