Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~12.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про виселення відповідачів із квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва реєстровий № 515, що видане 11.07.2017 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] Попереднім власником квартири був відповідач [PERSON], а відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі та проживає в квартирі як квартирант [PERSON] Спірна квартира була реалізована у примусовому порядку органами державної виконавчої служби на прилюдних торгах. Він не може реалізувати своє право власності на спірну квартиру, а саме вселитися в спірну квартиру, бо відповідачі її не звільнили та не знялися з реєстраційного обліку. Зазначав, що оскільки попередній власник втратив право власності на спірну квартиру, то право на проживання у квартирі втратив і його квартирант. Він позбавлений права користуватись своєю власністю, а отже з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном. Просив виселити відповідачів із спірної квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що спірна квартира перебувала в іпотеці, а тому позивач повинен був дотриматись норм статті 40 ЗУ « Про іпотеку» яка передбачає , що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жилий приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов»язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок чи жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Також зазначала, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 109 ЖК україни громадянами, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту ( позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно жилого приміщення. Отже відповідачі. На її думку , не можуть бути виселені із спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилась , яка повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується поясненнями представника [PERSON] Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами доказами суд дійшов до наступних висновків. Установлено, що позивач [PERSON] придбав у власність на публічних торгах , які відбулися 03.07.2017 року квартиру [ADDRESS], яка раніше належала [PERSON] на підставі договору дарування від12.09.2002 року, що підтверджується свідоцтвом від 11.07.2017 року виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]В.( а.с. 7). Право власності на спірну квартиру за позивачем зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с. 8-9) . На час розгляду справи в спірній квартирі зареєстрований позивач та відповідачі ( а.с. 10). В спірній квартирі проживають відповідачі, які не мають наміру звільнити квартиру, що підтверджується поясненнями представника [PERSON] [PERSON] Із договору іпотеки від 04.04.2013 року убачається, що [PERSON] передав належну йому квартиру [ADDRESS] в рахунок забезпечення виконання кредитного договору від 04.04.2013 року , що був укладений між [PERSON] та КС « Полтава і Полтавці» на суму 25\~000грн. на строк до 04.04.2015 року. Із рішення апеляційного суду Полтавської області від 29.09.2016 року убачається, що за вказаним кредитним договором стягнути з [PERSON] на користь КС « Полтава і полтавці» заборгованість за кредитним договором №22 від 04.04.2013 року в розмірі 84\~240грн. та судові витрати у сумі 515 грн. 20 коп. Звернення стягнення на предмет іпотеки за згодою сторін договору, за виконавчим написом нотаріуса, за рішенням суду, як то передбачено договором іпотеки ( п. 3.2) не відбувалось. Із акту про реалізацію предмета іпотеки від 03.07.2017 року убачається, що прилюдні торги з приводу реалізації спірної квартири відбулися при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 52719757, а не з підстав, передбачених договором іпотеки, а саме за згодою сторін договору, за виконавчим написом нотаріуса чи за рішенням суду. Стаття 40 ЗУ України « Про іпотеку» на яку посилається представник відповідача, як на підставу відмови у задоволенні позову, передбачає виселення мешканців з іпотечного жилого приміщення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у встановлений договором іпотеки та Законом порядку. \~ \~ \~ \~Так ст. 40 ЗУ « Про іпотеку» , що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. \~ \~ \~ \~Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як убачається із матеріалів справи звернення стягнення на предмет іпотеки , спірної квартири, у визначений договором іпотеки порядком, не відбувалось, а продаж спірної квартири з прилюдних торгів відбувся при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 52719757, а отже до правовідносин, що склалися не можуть застосовуватися норми ЗУ « Про іпотеку» . Сама по собі назва акту про реалізацію спірної квартири ( акт про реалізацію предмета іпотеки) на прилюдних торгах не є підставою для застосування до вказаних правовідносин ЗУ "Про іпотеку» , оскільки із змісту вказаного акту убачається, що продаж спірної квартири на прилюдних торгах відбувся при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження, а на підставі звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Із матеріалів справи убачається, що існує реальна небезпека порушення прав позивача на спірну квартиру, оскільки він будучи власником спірної квартири позбавлений права в ній проживати ( володіти квартирою ) та розпоряджатись на свій розсуд. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб. Позивач звернувся до суд із позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права власності на квартиру шляхом звільнення квартири попереднім власником та квартирантом попереднього власника (виселення), які своїм проживанням у квартирі перешкоджають позивачеві здійснювати права користування та розпорядження своїм майном, а тому до вказаних правовідносин положення ч. 2 статті 109 ЖК України судом не застосовуються. Отже слід дійти до висновку про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із того, що відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ « Про судовий збір» , а отже слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати у розмірі 352 грн.40 коп

Outcome: approved