Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

08.01.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність та усунення перешкод у здійсненні права власності до відповідача [PERSON], посилаючись на те, що 15.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (з 27.10.2009 року - ПАТ «УКРСИББАНК») та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11294246000, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 70000,00 доларів США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі до 15.02.2038 року або достроково, зі сплатою 12,90 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань, відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2005 року. Через неналежне виконання відповідачем умов договору про надання споживчого кредиту станом на 26.06.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 100559,13 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 803769,13 грн., яка складається з: 67470,40 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 539290,91 грн. - заборгованість за кредитом; 33088,73 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 264478,22 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. 08.12.2011 року ПАТ «УКРСИББАНК» своє право вимоги, що виникло з кредитного договору передало ПАТ «Дельта Банк» відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Тому позивач просить в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 100559,13 доларів США, що за курсом НБУ складає 803769,13 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом передачі іпотекодержателю предмету іпотеки у власність та визнання права власності на нього за іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» на підставі Договору іпотеки № б/н від 15.02.2008року. Також просив зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ПАТ «Дельта банк», припинити право власності іпотекодавця [PERSON] в тому числі право володіння, користування та розпорядження цією квартирою, припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та виселити із зазначеної квартири іпотекодавця [PERSON] та його малолітню дитину [PERSON], 2012 року народження, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, та стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3441,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, проти постановлення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї не явки суд не повідомив, тому суд визнає його неявку неповажною і вважав за необхідне справу розглянути у його відсутність з проведенням заочного розгляду справи, на підставі ст. 224 ЦПК України. Представник відповідача Державної реєстраційної служби України в судове засідання не з'явився, суду надані письмові заперечення, згідно яких просили закрити провадження у справі в частині позовних вимог про зобов"язання Державної реєстраційної служби України здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, у зв"язку із тим, що ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.110-112) Ухвалою Пролетарського районного суду м.Донецька від 17.02.2014 року провадження в частині позовних вимог до Державної реєстраційної служби України про зобов"язання Державної реєстраційної служби України здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, було закрито. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11294246000 відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 70000,00 доларів США, який зобов'язувався повернути у повному обсязі в строк до 15.02.2038 року або достроково зі сплатою 12,90% річних за користування кредитом. Згідно п. 6.2. Договору передбачено право банку достроково вимагати повернення кредиту, у випадках передбачених договором (а.с.12-18). В забезпечення даної кредитної угоди, відповідно до Договору іпотеки б/н від 15.02.2008 року нотаріально посвідченого, відповідач [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу №б/н від 14.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ха реєстровим № Д-231(а.с. а.с. 48-53, 69-70). Згідно довідки від 26.06.2013 року та виписки по кредитному договору, заборгованість за непогашеним кредитом станом на 26.06.2013 року складає 100559,13 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 803769,13 грн., яка складається з: 67470,40 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 539290,91 грн. - заборгованість за кредитом; 33088,73 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 264478,22 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. (а.с. 56,59-66). 08.12.2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «УКРСИББАНК» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УКРСИББАНК» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «УКРСИББАНК» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.79-82). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» має право вимоги від [PERSON] належного виконання обов'язків за кредитним та договором № 11294246000 від 15.02.2008 року та іпотечним договором № б/н від 15.02.2008 року. 14.03.2013 року між ПАТ «Дельта банк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» укладено договір доручення, за умовами якого товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» прийняла на себе зобов'язання за винагороду від імені ПАТ «Дельта банк» здійснювати юридичні та/або фактичні дії, спрямовані на повернення простроченої або загальної заборгованості за кредитними договорами боржників, у зв'язку із чим товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Вердикт» звернулось до суду із вказаним позовом в імені ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 83-86). Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України передбачено зобов'язання позичальника повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі) в строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (ч.3). Частинами 1 та 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до роз'яснень п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень статей 33,36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду. Отже, з урахуванням вказаних норм права можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду є можливим, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке є способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 11 грудня 2013 року при розгляді справи № 6-124цс 13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» суд зазначає у рішенні всі складові вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю, та відомості про вартість предмета іпотеки. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі у власність іпотекодержателю предмета іпотеки підлягає до задоволення, оскільки дана вимога є обґрунтованою. Щодо позовних вимог про припинення права користування житловим приміщенням та виселення відповідача [PERSON] та інших мешканців з квартири, яка є предметом іпотеки, то суд вважає необхідним в цій частині позову відмовити через наступне. Пунктом 43 постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Разом з тим, у частинах 2 і 3 статті 40 Закону України «Про іпотеку» законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в частині 3 строкстатті 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною 1 статті 35 Закону України "Про іпотеку". Як вбачається з матеріалів справи, 21.10.2013 року на адресу, за зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON], за підписом представника позивача було направлено повідомлення, в якому відповідачу викладено стислий зміст порушеного зобов'язання, запропоновано повернути суму кредиту в повному обсязі, а також проценти, комісії та штрафні санкції, та в разі невиконання порушеного зобов'язання - добровільно звільнити житлове приміщення протягом 30 днів з дня отримання повідомлення у зв'язку з тим, що Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.71-72). В підтвердження направлення такого лита, представником позивача надано список відправки рекомендованих листів, в тому числі листа на ім'я [PERSON], з відтиском печатки Укрпошти від 11.02.2013р., тобто за декілька місяців від дати зазначеній на листі (а.с.74). Таким чином факт отримання відповідачем повідомлення від 21.10.2013 року документально не підтверджений. Тому, вважати, що відповідач був належним чином повідомлений Банком про необхідність виселення не можна. Оскільки в справі відсутні відомості про отримання відповідачем відповідної вимоги іпотекодержателя добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, а законом передбачений певний порядок добровільного виселення за вимогою Банку, і цей порядок банком не дотриманий, позов про виселення без дотримання попереднього порядку є передчасним. Крім того, перехід права власності не припиняє права користування жилим приміщенням та позивач не надав доказів дотримання порядку виселення громадян при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи наведені обставини та вимоги закону, суд вважає, що недотримання Банком вищезазначеної процедури є підставою для відмови у позові про виселення відповідача із дитиною з квартири, що є предметом іпотеки і на яку звертається стягнення, та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають сплачений ним судовий збір в сумі 3441,00 грн. (а. с. 2). Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial