Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

В квітні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати що частики у спільній сумісній власності, квартирі [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рівними, по 1/3 частині кожному із співвласниками та визнати право власності кожному із співвласників по 1/3 частині квартири. Визнати автомобіль «Хундай Соната», шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , та стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 64 277,50 грн. Визнати нежитлову будівлю магазину за адресою [ADDRESS] , яка зареєстрована за ПП «СКЕЛА» спільним майном подружжя та поділити в натурі вказану будівлю магазину, визнавши за [PERSON] право власності на 1/3 частину вказаної будівлі магазину. Стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , грошову компенсацію в розмірі 7 600 грн. що складає 1/2 частину статутного капіталу ПП «СКЕЛА». Визнати за [PERSON] право власності на дві холодильні камери, за ціною 2 000 грн. кожна, на 2 холодильні вітрини за ціною 1 500 грн. кожна. Стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтуванні позову [PERSON] посилається на те, що з 26 листопада 1983 року перебувала в шлюбі з [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 грудня 2011 року, шлюб між ними був розірваний. Однак і після розірвання шлюбу вони з [PERSON] сумісно проживали за адресою [ADDRESS] . Проживаючи разом, вони вели сумісне господарство, у них був спільний бюджет. Сумісно вони проживали майже до кінця 2017 року. Відповідач [PERSON] був власником ПП «СКЕЛА», а позивач [PERSON] , починаючи з 1996 року по 2018 рік, була директором даного підприємства. Під час шлюбу сторонами було набуто: за договором міни у вересні 1999 році, квартиру [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , та третьої особи [PERSON] , в квітні 2004 року автомобіль «Хундай Соната», 2004 року випуску, шасі № [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , що був зареєстрований на відповідача [PERSON] , та майно ПП «СКЕЛА» до якого входить нежитлова будівля магазину за адресою [ADDRESS] , загальною площею 324,4 кв.м., статутний капітал даного підприємства в розмірі 15200 грн. та обладнання в магазині: холодильні камери - 2 шт., за ціною 2000 кожна; холодильні вітрини - 4 шт., за ціною 1500 грн. кожна; стіл офісний - 200 грн., столи - 5 шт. за ціною 1100 грн. кожен., стільці - 5 шт. за ціною 400 грн. кожен, крісло вартістю 500 грн., телефон вартістю 300 грн., а всього на суму 18600 грн. Оскільки в добровільному порядку між ними не було досягнуто домовленості про поділ майна, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 25 травня 2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 26 червня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , у судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав, що вказані в поданому позові. Відповідач, який також діє як представник третьої особи ПП «Скела» [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов визнали частково, не заперечили проти визнання часток у квартирі [ADDRESS] між співвласниками, інші позовні вимоги заперечили, просили відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності. Третя особа [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1983 року (актовий запис №887 Тернівського відділі РАГС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області). В даному шлюбі [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16.12.2011 у справі №2-3508/2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом та просить, зокрема, визначити частки у спільному сумісному майні, а саме квартирі [ADDRESS] . З даного приводу слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлене за домовленістю співвласників або законом. Так, за договором міни, що знаходиться в матеріалах справи, від 27 вересня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І., зареєстрованого в реєстрі за №2402, позивач [PERSON] , відповідач - [PERSON] , та третя особа [PERSON] , отримали у спільну сумісну власність без визначення часток, квартиру [ADDRESS] , загальна площа якої складає 75,0 кв.м., житлова площа 49,1 кв.м. Вказана обставина також підтверджується реєстраційним посвідченням Криворізького «БТІ» реєстровий № 1284 від 06 грудня 1999 року та довідкою з КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 160559 від 20.02.2018 року. Відповідно, оскільки відповідач [PERSON] позов в частині вимоги про визначення часток у спільному сумісному майні визнав, на думку суду позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки, в процесі судового розгляду сторони дійшли згоди щодо визначення часток у спільному майні. Водночас, сторони не дійшли згоди щодо поділу іншого майна подружжя. В даному контексті, слід зазначити, що положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. За змістом ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, (ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України). Відповідно до п.п. 23,30 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 справа № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було набуте спільне майно, а саме: автомобіль «Хундай Соната», шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Дана обставина підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , відповідно до якого на підставі біржової угоди Української ТБ 670369 від 03 квітня 2007 року автомобіль «Хундай Соната», 2004 року випуску шасі № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Вказаний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки придбаний під час шлюбу сторін, а отже підлягає поділу. Позивач, обґрунтовуючи вартість 1/2 частки спірного автомобіля, визначеної в розмірі 64 277,50 грн., посилається на Висновок експертного автотоварознавчого дослідження №52/18 від 28.02.2018, складений за заявкою [PERSON] судовим експертом Рейнюк А.В. , згідно з яким станом на 20.02.2018 ринкова вартість автомобіля «Хундай Соната» 2.0і, ідентифікаційний номер (VIN) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] складає 128 554,99 грн. За таких обставин суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача [PERSON] , на користь [PERSON] , грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля вищевказаного автомобіля в розмірі 64 277, 50 грн. слід задовольнити. Суд не приймає до уваги пояснень відповідача [PERSON] про те, що даний спірний автомобіль Хундай Соната було продано, та за дані кошти було придбано інший автомобіль для їх сина, третьої особи [PERSON] , оскільки в підтвердження даної обставини відповідачем не надано суду жодного доказу. Крім цього, судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватне підприємство «Скела» було засноване відповідачем [PERSON] , дата державної реєстрації 16 січня 1997 року, розмір внеску до статутного фонду становить 15 200,00 грн., місцезнаходження юридичної особи: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі пролажу від 23.06.1997 року, посвідченого завідуючою Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Перекопською І.С., зареєстрованого в реєстрі за №2-1854 та рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 травня 2006 року ПП «СКЕЛА» належить нежитлова будівля магазину за адресою [ADDRESS], літ А-1, А-1, А ", з навісом Б, загальною площею 324,4 кв.м. Дана обставина також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ДОР «КБТІ» №18434989 від 09 квітня 2008 року реєстраційний №15411102, номер запису 1300 в книзі 5Н-400 та довідка КП ДОР «КБТІ» №36830-ю від 20.02.2018. Як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON] , він, будучи єдиним засновником ПП «Скела» в інтересах даного підприємства, в червні 1997 року, за власні кошти придбав нежитлову будівлю магазину за адресою [ADDRESS] . В подальшому, до даної будівлі відповідачем самовільно прибудовано добудови, право власності на які рішення Жовтневого районного суду від 19 травня 2006 року визнано за ПП «Скела». Позивач просить визнати дану нежитлову будівлю магазину, яка є власністю ПП «Скела», тобто майном господарського товариства, спільним майном подружжя та поділити її в натурі. Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, ГК України та Законом України «Про господарські товариства». Відповідно до ст.1 ЗУ «Про господарські товариства» господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. Відповідно до ст. 62 ГК України підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому ГК України та іншими законами. За змістом ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи. Згідно зі ст. 115 ЦК України та ст.12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (статті 62, 66 ГК України). Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ «Про господарські товариства» встановлено, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільного майна усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього товариства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості частки у майні товариства в разі поділу майна подружжя та право вимоги половини отриманого доходу від діяльності товариства. Зазначена правова позиція вказана у Постанові Верховний Суду від 29 січня 2020 року у справі справа № 642/2179/17 провадження № 61-10217св 19. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання нежитлової будівлі магазину за адресою [ADDRESS] , спільним майном подружжя та стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] , грошову компенсацію в розмірі 7600 грн. що складає 1/2 частину статутного капіталу ПП «СКЕЛА» підлягають задоволенню. Що стосується позову в частині поділу в натурі будівлі магазину за адресою [ADDRESS] між подружжям та визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частину вказаного магазину, то на думку суду дана вимога не підлягає задоволенню з наведених вище підстав, оскільки в даному випадку позивачем [PERSON] не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Крім цього, в підтвердження позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на дві холодильні камери, вартістю 2 000 грн. кожна та на дві холодильні вітрини за ціною 1 500 грн. кожна, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, відповідно в цій частині позов також не підлягає задоволенню. Що стосується посилань відповідача про пропуск позовної давності для звернення з даним позовом до суду слід зазначити наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Позивач [PERSON] зазначає, що після розірвання шлюбу в 2011 році, вони з відповідачем продовжували спільно проживати у квартирі [ADDRESS] до кінця 2017 року, у них був спільний побут, бюджет, вони спільно відпочивали. В підтвердження зазначеної обставини позивач надає суду фотографії зі спільного відпочинку, туристичний ваучер на ім`я [PERSON] та [PERSON] від 03 серпня 2016 року. Спільний відпочинок відповідач [PERSON] при розгляді справи не заперечував. Крім цього дані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] та [PERSON] та проживає на [ADDRESS] повідомила, що знає родину [PERSON] приблизно 10-12 років. [PERSON] перестав мешкати разом з [PERSON] близько 3-ох роки тому, до цього постійно мешкали разом, їздили на відпочинок. У 2016-2017 рр. сторони проживали спільно. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] та [PERSON] повідомила, що сторони припинили спільне проживання близько двох - двох з половиною років тому. Свідок [PERSON] , який є племінником [PERSON] повідомив, що з вересня 2015 року проживає у одній квартирі за адресою [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON] . Позивач з відповідачем постійно проживали разом, припинили сумісне проживання після спільної поїздки на відпочинок у Карпати взимку 2017 року. Свідок [PERSON] , яка є невісткою [PERSON] та [PERSON] повідомила, що знає родину [PERSON] з 2007 року. Позивач з відповідачем перестали проживати, приблизно, з 2017-2018 рр, до цього проживали спільно. Їй це відомо, оскільки вона разом з чоловіком кожного тижня була у гостях у [PERSON] на вул. Міжпланетній. Усією родиною взимку 2017-2018 рр. їздили на відпочинок у Карпати. Свідок [PERSON] , яка є сестрою відповідача [PERSON] , повідомила, що шлюбні стосунки позивач з відповідачем підтримували і після розірвання шлюбу, а саме з 2011 по 2017 рік, припинили їх навесні 2017 року, їй це відомо, зі слів сторін. До весни 2017 року вони проживали разом. Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із спливом строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача до 13 квітня 2015 року, тобто за три роки до подання даного позову до суду. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами позивач [PERSON] з 1996 року по 2018 рік була директором ПП «Скела» і лише в лютому 2018 року була звільнена з займаної посади відповідачем. Відповідно, порушення права [PERSON] на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за [PERSON] та ПП «Скела», в даному випадку відбулось в лютому 2018 року, після фактичного звільнення позивача з посади директора ПП «Скела». Встановлені судом обставини також не були спростовані показаннями свідків зі сторони відповідача. Так, свідок [PERSON] , яка перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON] , повідомила, що проживає сумісно з [PERSON] з квітня 2016 року за адресою [ADDRESS] та за адресою проживання матері цивільного чоловіка [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , який є орендарем приміщення, яким володіє [PERSON] , повідомив, що знає родину [PERSON] 10 років. Договір оренди укладено 05 травня 2009 року з ПП «Скела», директором якого тоді була [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є хрещеним батьком [PERSON] , повідомив, що позивач з відповідачем розлучились у листопаді 2011 року. У 2015 році [PERSON] познайомив його з цивільною дружиною [PERSON] , з якою проживав у квартирі матері та періодично у квартирі цивільної дружини, про це йому відомо оскільки часто бував у них у гостях. Повідомив, що з 2015 року [PERSON] проживав окремо від [PERSON] . Суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON] , що в період шлюбу з позивачем [PERSON] ним було отримано кредитні кошти, які він використовував для придбання автомобілів та для ведення бізнесу, які на даний час не повернуті, оскільки в підтвердження даної обставини суду не надано жодного належного доказу. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial