Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

16 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру за № 61 у будинку № 5, розташованій по вул. Чернігівській в місті Донецьк, що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 72,00 кв. м, жилою - 40,40 кв. м. шляхом передачі у власність позивача за вартістю, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб"єктом оціночної діяльності, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 705913 грн. 87 коп., що складається з 325995 грн. 13 коп. загальна сума боргу по кредиту, 40329 грн. 24 коп. сума простроченого боргу по кредиту, 2408 грн. 71 коп. сума нарахованих процентів, 72816 грн. 61 коп. сума прострочених процентів, 264364 грн. 18 коп. пеня, з одночасним виселенням відповідачів та членів їх родини з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, без надання іншого постійного жилого приміщення. Позов обґрунтовано тим, що згідно кредитного договору № 41В/2008 від 25 липня 2008 року публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк», [PERSON] було надано кредит у розмірі 72900 доларів США, зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2023 року. 10 жовтня 2008 року та 19 грудня 2008 року між банком та відповідачем 1 було укладено договори про внесення змін до кредитного договору. Відповідно до договору від 19 грудня 2008 року банком відповідачу 1 надано грошові кошти у сумі 539987 грн. 88 коп. зі сплатою 20% річних з кінцевим терміном повернення до 24 липня 2023 року. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 25 вересня 2008 року було укладено договір поруки, до якого 19 грудня 2011 року були внесені зміни, шляхом укладення договору про внесення змін №1. 25 липня 2008 року між сторонами також було укладено іпотечний договір № 41Вз/2008, відповідно умов якого відповідачі передають банку в іпотеку квартиру № 61 по вулиці Чернігівській в будинку 5 в м.Донецьку. Відповідачі припинили виконання своїх зобовязань за кредитним договором з 28.07.2014року, у звязку з чим станом на 05.01.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 705913 грн. 87 коп. 10 липня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір відступлення прав вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 100715нв та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 100715ін, відповідно до яких позивач набув права нового кредитора та іпотекодержателя. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву згідно з якою позовні вимоги підтримав, просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25 липня 2008 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» з [PERSON] уклали кредитний договір № 41В/2008, відповідно до якого відповідач отримав 72900 доларів США грн. зі сплатою 15 % за користування кредитом до 24 липня 2023 року на споживчі цілі під заставу 3-кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-6). 10 грудня 2011 року між банком та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №2 до кредитного договору від 25 липня 2008, № 41В/2008, відповідно до якого були змінені умови кредитного договору з період з 19 грудня 2011року і до закінчення строку кредитного договору - валюта кредитування та розмір відсоткової ставки, а саме: сума кредиту відповідачу 1 складає 539987 грн. 88 коп. зі сплатою процентів 20% річних до 27 липня 2023 року (а.с.8-9, 78-79). Згідно договору поруки № 41Вп/2008 від 25 липня 2008 року [PERSON] поручився перед публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» за виконання [PERSON] зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором (а.с.12). Договором від 19 грудня 2011 року, який укладений між банком та [PERSON], були внесені зміни до договору поруки, № 41Вп/2008 від 25 липня 2008 року відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, в тому числі які встановлюються додатковими договорами до нього (а.с.13). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем 25 липня 2008 року був укладений іпотечний договір №41Вз/2008, відповідно якого відповідачі надали в іпотеку належне їм на праві власності майно, яким є квартира № 61 у будинку № 5, розташована по вул. Чернігівській в місті Донецьку, що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 72,00 кв. м, жилою - 40,40 кв. м., предмет іпотеки сторони оцінили в 588 300грн. (а.с.10, 67-68). Договором, укладеного між банком та відповідачами 19 грудня 2011 року, до іпотечного договору № 41Вз/2008 від 25.07.2008 року були внесені зміни в частині розміру наданого кредиту, а саме 539987,88 грн. (а.с.11). Згідно договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №100715ін від 10 липня 2015 року у звязку із укладенням договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №100715нв від 10 липня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» передає, а товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» одержує належні іпотеки, укладеними між первісним кредитором (іпотекодержателем) та іпотекодавцями, що укладені в якості забезпечення виконання боржниками своїх зобовязань перед первісним кредитором за кредитним договорами. (а.с.16-19). Укладаючи договір іпотеки, сторони домовилися про набуття, зміну або припинення своїх прав та обов'язків, закріпивши їх в договорі, який ними підписано, в тому числі й щодо права Банку звернути стягнення на предмет іпотеки( п.5.1. договору, а.с. 67-68). Оскільки, відповідно до принципу свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формулюють його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативно не визначений законом чи іншими правовими актами, суд вважає доцільним захистити порушені права позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої зобовязання відповідачі належним чином за кредитним договором не виконали, у звязку з чим за кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 705913 грн. 87 коп., яка складається з суми заборгованості на дату відступлення вимоги 10.07.2015року - 441 549,69грн.,а саме: 325995 грн. 13 коп. загальна сума боргу по кредиту, 40329 грн. 24 коп. сума простроченого боргу по кредиту, 2408 грн. 71 коп. сума нарахованих процентів, 72816 грн. 61 коп. сума прострочених процентів, а також суми урахування 3% річних та індексу інфляції 264364 грн. 18 коп. станом на 05.01.2016року( 19125,76грн + 245238,42грн.). Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Як передбачає ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання і при цьому порушенні наступають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно частин 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У У статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України Про іпотеку договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Окрім того, за умовами розділу 6 договору іпотеки, зокрема пункт 5.1. якого передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, це можливе шляхом позасудового врегулювання. Цим же пунктом передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Відповідно п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет застави/іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись : загальний розмір вимог та всі його складові , що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іподекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації ( при цьому суд може зазначити , що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Враховуючи те, що відповідачі не виконали взяті на себе зобовязання по сплаті заборгованості по договору про іпотечний кредит, суд приходить до висновку про доцільність задоволення вимог позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Згідно зі ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а частиною 1 ст.40 цього закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян призверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що в іпотеку за договором від 25.07.2008року передано квартиру№ 61 по вулиці Чернігівській в будинку № 5 в місті Донецьку, яка була придбана відповідачами 02.04.2004року відповідно до копії договору купівлі-продажу( а.с.92), тобто, не за рахунок отриманих кредитних коштів за договором від 25.08.2008року. Таким чином, відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із вище зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. У відповідності до ст.88 ЦПК України, суд стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: partial