Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним\~позовом. В обґрунтування позову посилався на те, що 02 липня 1998 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів на суму 4\~000 доларів США. На підтвердження укладання договору позики відповідач надав розписку, відповідно до якої зобовязався повернути борг в строк до 01 вересня 1998 року. Проте, грошові кошти до теперішнього часу не повернув. Позивач зазначає, що відповідач неодноразово в усній формі обіцяв повернути грошові кошти, в останнє - до 01 листопада 2014 року. У звязку з неповерненням грошових коштів представник позивача направив відповідачу письмову вимогу щодо повернення боргу до 15 листопада 2014 року, яку відповідач проігнорував. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 02 липня 1998 року в розмірі 100 000 гривень, що в еквіваленті по курсу долара США до гривні складає 4 000 доларів США. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представник позивача просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, посилаючись на те, що позивач за станом здоровя не мав змоги звернутися до суду. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував наявність боргу, проте просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності та з цих підстав відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 липня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким останній отримав грошові кошти в сумі еквівалентній 4 000 доларів США на строк до 01 вересня 1998 року, про що склав відповідну розписку. На момент укладання договору позики діяв ЦК Української РСР 1963 року, згідно ст. 374 якого, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або певну кількість того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вказаний договір позики грошей відповідав нормам ЦК Української РСР 1963 року. Судом також встановлено, що на час розгляду справи зобовязання за договором позики відповідачем не виконані, сума позики у встановлений договором строк позивачу не повернута. Вказана обставина визнається представником відповідача. Разом з тим, під час судового розгляду представником відповідача зроблено заяву про застосування строку позовної давності. У ст. 71 ЦК Української РСР встановлено трирічний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено. За ст.75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони. Згідно зі ст. 76 цього ж Кодексу перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов вникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Аналогічні норми містить і ЦК України. Так, відповідно\~до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до вимог ст.ст. 261 ч.1 , 262 ЦК України\~\~ перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності,\~\~про застосування якої заявлено стороною у спорі,\~\~є підставою для відмови у позові згідно до ч.4\~\~ст. 267 ЦК України. Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Натомість, [PERSON], починаючи з 02 вересня 1998 року, не скористався своїм правом та не звернувся до суду за захистом свого порушеного права у встановлений законом трирічний строк, а звернувся до суду лише в березні 2015 року. Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності, при цьому поважності причин пропуску строку позовної давності не довів, що є підставою для відмови у позові. Причини, на які посилається позивач, зокрема, стан здоровя, не є поважними для поновлення строку позовної давності, оскільки такі причини фактично обумовлені бездіяльністю самого позивача. Пред"явлення вимоги до відповідача в 2014 році щодо повернення боргу висновків суду не спростовує.

Outcome: dismissed