Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

07 жовтня 2020 року позивач, [PERSON] , звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Марганецької міської ради Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що відповідач [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян, відомості про батька дитини зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Вона ж являється рідною бабусею [PERSON] , [INFO] . Неповнолітній онук проживає разом із нею за місцем її реєстрації та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, матеріальну допомогу на дитину не надає, участі у вихованні дитини не приймає. Місце її перебування не відоме. Відповідно до висновку виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 05.02.2020 року № 15/20-201 орган опіки та піклування Марганецької міської ради, з метою забезпечення подальших заходів щодо соціального захисту дитини та реалізації її прав на зростання у сімейному оточенні, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини - [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного, просить суд позбавити [PERSON] [INFO] батьківських прав по відношенню до дитини - [PERSON] , [INFO] . Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач неодноразово у судові засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила. Заяв чи клопотань від неї не надходило. Згідно інформації центру надання адміністративних послуг міста Марганця Марганецької міської ради від 13.10.2020, яка надійшла на адресу суду 16.10.2020 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] ( а.с.12). У зв`язку з чим відповідач, крім викликів за вказаною адресою, була викликана до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Оголошення про виклик відповідача опубліковано - 28.01.2021 року. Відповідно до ч. 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Представник служби у справах дітей Марганецької міської ради Дніпропетровської області, спеціаліст II категорії служби у справах дітей Марганецької міської ради - Пархоменко О.С. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги [PERSON] підтримує. Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція суду для захисту своїх прав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 08 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №126 ( а.с. 7). Батько дитини записаний зі слів матері, відповідно до ст. 135 СК України. Матір неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] з 2016 року не приймає участі у його житті, вихованні, матеріальному забезпеченні, не цікавиться станом його здоров`я, успіхами в навчанні та розвитку, не проявляє батьківської турботи про дитину взагалі. Від виконання обов`язків, покладених на неї, як на матір дитини, вона ухиляється. З висновку вбачається, що згідно довідки Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУ НП проводиться розшук [PERSON] , [INFO] , мешкала за адресою: [ADDRESS] , яка з 2016 року за вказаним місцем мешкання відсутня та не проживає, виїхала з міста Марганець у невідомому напрямку і до теперішнього часу не повернулася. До теперішнього часу місцезнаходження [PERSON] не встановлено, будь-яка інформація про неї відсутня, продовжуються розшукові заходи. Дитина, [PERSON] , проживає разом зі своєю бабусею - [PERSON] за її місцем реєстрації - [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні від 07 жовтня 20020 року, виданою відділом "Центру надання адміністративних послуг ( а.с. 8), яка і займається його вихованням та матеріально його забезпечує. Бабуся самостійно займається фізичним та духовним розвитком онука, слідкує за його здоров`ям, навчанням. Згідно інформації Комунального дошкільного навчального закладу комбінованого типу № 18 "Струмочок" дитина [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад з 18.06.2019 року до теперішнього часу. Його мати - [PERSON] , за вказаний час сина не приводила та не забирала, батьківські збори не відвідувала, що підтверджується висновком органу опіки та піклування. Згідно інформації КПП "Марганецький центр первинної медико-санітарної допомоги" амбулаторія №4 дитину [PERSON] на огляд та профілактичні щеплення приводить бабуся - [PERSON] . Мати дитини - [PERSON] на прийом до лікаря дитину не приводила, що також підтверджується висновком органу опіки та піклування. 05 лютого 2020 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради розглянув питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянку [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області «Про доцільність позбавлення батьківських прав громадянку [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] вбачається, що орган опіки та піклування виконавчого комітету Марганецької міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Згідно з ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, вчиняють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не її (його) волею. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року №331/5427/17. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Суд погоджується із висновком щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки такий висновок є вмотивованим та містить обґрунтування доцільності такого рішення. Враховуючи всі наведені обставини суд вважає, що відповідач [PERSON] дійсно самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] та приходить до висновку, що у даній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] і це не буде суперечити статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1, 9 Конвенції про права дитини. Таким чином, вимоги позивача, щодо позбавлення відповідача батьківських прав повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням соціального захисту дитини та реалізації її прав на зростання у сімейному оточенні, якнайкращих інтересів дитини, є такими, що підлягають задоволенню, оскільки беззаперечно встановлено факт свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до її дитини. Відповідно до вимог п. 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень ст. 141 ЦПК України, позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 гривень.

Outcome: approved