Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

26.06.2018 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про виділ часток в натурі, що є у спільній частковій власності. Позивач посилається на те, що він є власником Ѕ частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] ), що була подарована йому на підставі Договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 26.03.2018, посвідченим приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимарем Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 244. Право власності на нерухомість зареєстровано 26.03.2018 державним реєстратором - приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимарем Є.В., індексний номер: 40305798. Вид спільної власності: спільна часткова. Власником іншої Ѕ частини вказаного будинку є відповідач [PERSON] , яка набула право власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.01.2018, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 108. У зв`язку із тим, що між сторонами як співвласниками майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, а також відповідач чинить перешкоди в доступі та проживанні в будинку, позивач просить поділити вказаний житловий будинок в натурі. 18.07.2018 відкрито провадження у справі та визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.06.2019 відповідач подала до суду відзив на позов де вказала на те, що за витягом з протоколу Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області від 30.12.993 - [PERSON] надано безкоштовну в приватну власність земельну ділянку 0,15 га для обслуговування житлового будинку. Рішенням № 83/4 від 21.09.1994 Виконавчого комітету Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області [PERSON] надано дозвіл на будівництво господарських та житлових будівель в будинку [ADDRESS] , а саме: сіни а-1, сарай Г-1, сарай Д-1, навіс Н-1, гараж Л-1, також збільшити житлову площу в будинку А-1 на 13,6 кв.м., через що вказані об`єкти не відносяться до категорії спільної власності і є приватною власністю [PERSON] . [PERSON] не звертався до [PERSON] з повідомленням про те, що має намір розпорядитися своєю власністю. [PERSON] вважає, що за вказаних обставин виділити частки в натурі у спірному житловому будинку фізично неможливо та пропонує вирішити даний спір укладанням мирової угоди між сторонами. Подавши відповідь на відзив позивач [PERSON] наполягає на своїх позовних вимогах. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23.07.2019 у даній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинено до отримання результатів експертизи. 12.06.2020 до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, оціночно-земельної експертизи № 3661/3662-19 та повернуто матеріали зазначеної цивільної справи № 187/849/18. Ухвалою від 16.06.2020 провадження у справі відновлено та 04.08.2020 призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем [PERSON] , під час розгляду прави по суті (06.10.2020), подано до суду заяву про припинення права на частку у спільному майні якій вона просить договір дарування від 26.03.2018 визнати договором купівлі-продажу та припинити право позивача на частку в спільному майні посилаючись на пояснення [PERSON] в судовому засіданні за якими він вказав про те, що фактично між ним та [PERSON] відбувся договір купівлі-продажу. Укладення такого договору купівлі-продажу відбулося з порушенням вимог ст. 362 ЦК та їй не було запропоновано придбати Ѕ частину спірного будинку. Крім того, [PERSON] вказуючи на неможливість поділу спірного будинку в ідеальних частках, а тому вона просить припинити право [PERSON] на його частку в спільному майні зі сплатою йому вартості такої частки, визначеної в договорі дарування. В судовому\~засіданні позивач\~ [PERSON] \~підтримав свої\~позовні вимоги\~та просить\~їх задовольнити.\~Вказує на\~те,\~що через\~наявність спору\~з відповідачем\~щодо виділення\~його частки\~в спільному\~будинку він\~не має\~можливості користуватися\~ним.\~На даний\~час він\~не має\~власного житла\~та категорично\~заперечує проти\~припинення його\~права на\~частку у\~спільному майні\~зі сплатою\~йому компенсації\~вартості такої\~частки.\~Просить виділити\~йому в\~натурі із\~спільної часткової\~власності в\~окремий об`єкт\~нерухомого Ѕ\~частини спірного домоволодіння а саме, квартиру [ADDRESS] за варіантом № 2 висновку судового експерта. Він розуміє та погоджується на фактичне зменшення його частки в спільному майні до 48/100 та не наполягає на сплаті відповідачем йому компенсації зменшення вартості його частки (в сумі 1436 грн). Погоджується самостійно виконати всі переобладнання, необхідні для влаштування двох ізольованих квартир в спірному будинку. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Кривуця В.О. проти позову заперечують, заперечують проти фактичного поділу спільного будинку вважаючи фактичне проживання в даному будинку двох родин неможливим та наполягають на припиненні права позивача на частку в даному будинку зі сплатою йому компенсації вартості його частки. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК). Так, судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 26.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Петриківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лимарем Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 244 є власником Ѕ частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-16). В свою чергу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.01.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 108 успадкувала після померлої [PERSON] Ѕ частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-21). За вказаними\~правовстановлюючими документами\~та технічним\~паспортом паспортом\~вищевказане домоволодіння\~має наступну\~характеристику: житловий будинок А-1 глинобитний, з усіма господарськими будівлями та спорудами, житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 64,4 кв.м., Б-1 літня кухня саман, В-1 підвал зі входом шл. бетон, Г-1 сарай дощаті, Д-1 сарай дощаті, Ж-1 вбиральня дощаті, I-1 навіс дощаті, 3-1 душ дощаті, Л-1 гараж шл. блок, №№ 1-6, 10, 11 огорожі, № 7 ворота, № 8 свердловина, № 12 колодязь, І тротуар (а.с. 17-19). Відповідно дост. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382ЦК). Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВРвід 17.07.97"Проратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст.356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 361 ЦК України також зазначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою . Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Ст. 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Враховуючи те, що після виділу частки із спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий обєкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння обєкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію обєктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Згідност.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідност.120 ЗК Україниякщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самихумовахі в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно п.п. 21, 22 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішення цивільних справ» виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно дост. 88 ЗК(2768-14) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обовязковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у редакції від 25.05.1998, при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділена відокремлена частина будинку із самостійним виходом (квартира). Виходячи з цього, виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Беручи до уваги положення ст. 364 і ст. 365 ЦК, яка визначає умови припинення права власності на частку в спільному майні (частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, які повинні існувати в сукупності), враховуючи категоричну позицію позивача, який відмовляється від отримання компенсації за його частку в спільному майні посилаючись на відсутність у нього іншого нерухомого майна, придатного для проживання, а також те, що [PERSON] не заявляє такої вимоги в передбаченому порядку - шляхом подання позовної вимоги, тому така вимога безпідставна та судом не вирішується, а як заперечення відповідача проти позовних вимог [PERSON] , судом не приймається так як спростовується матеріалами справи. Статтею 204 ЦК визначена презумпція правомірності правочину, та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки, [PERSON] позовна вимоги про визнання договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 26.03.2018, за яким позивач набув право власності на частину будинку, недійсним не заявлена, тому,

Outcome: approved