Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації в Закарпатській області про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням, зобов"язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, стягненя моральної шкоди. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 26.01. 1999 року вона з відповідачем уклали шлюб, від якого народилося троє дітей. Під час перебування у шлюбі з відповідачем, за спільні кошти вони побудували житловий будинок [ADDRESS]. 03.03. 2014 року, рішенням Рахівського районного суду шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідач вигнав її з будинку разом з дітьми. У спільний будинок вона не має змоги вселитися, оскільки відповідач чинить їй перешкоди, - змінив ключі до вхідних дверей, ображає її, що негативно впливає на їх неповнолітніх дітей. Оскільки спірний житловий будинок побудований ними за час перебування у шлюбі, то такий є спільною сумісною власністю. На підставі наведеного, просить суд зобов"язати відповідача вселити її та їх неповнолітніх дітей - [PERSON], [PERSON], [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS]. Встановити порядок користування житловим будинком [ADDRESS]. Зобов"язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS]. Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 5000 гривень та судові витрати в сумі 243,60 гривень. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги, окрім вимоги про відшкодування моральної шкоди, підтримали, просять такі задовольнити. Відповідач [PERSON], позовні вимоги не визнав, у задоволенні таких просить відмовити. В судовому засіданні ствердив, що зі спірного будинку позивачку з дітьми не виганяв, натомість вона сама припинила проживати там. Представник Органу опіки та піклування Рахівської РДА, - Даскало Г.М., в судовому засіданні, показала суду, що на розгляді комісії з питань захисту прав дитини вирішувалося питання про визначення місця проживання дітей сторін. Під час розгляду даного питання, було заслухано думку батька дітей [PERSON], та з"ясовано, що він не заперечує на тому, щоб його колишня дружина - позивачка разом з дітьми, проживали у спільно побудованому спірному будинку. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 цієї статті, передбачає визначений загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що сторони по справі з 26.01. 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення Рахівського районного суду від 03.03. 2014 року. Від спільного проживання, у сторін народилося троє дітей: дочка [PERSON], [INFO] року народження, син [PERSON], [INFO] року народження та дочка [PERSON], [INFO] року народження. В судовому засіданні встановлено, що за період перебування у шлюбі, сторони побудували житловий будинок [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності [PERSON]та [PERSON] безумовно розповсюджується на спірний житловий будинок. За змістом ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно вимог ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Як вбачається з пояснень позивачки, після розірвання шлюбу, відповідач вигнав її разом з дітьми з спільного будинку, вселитися в будинок вона не має змоги. Вказані вище спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вних вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Відповідно до ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 176 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Суд, вирішуючи питання про вселення позивачки разом з неповнолітніми дітьми в спірний будинок, виходить із принципів справедливості та доцільності, раціонального вирішення спірних правовідносин, внаслідок чого вважає можливим задовольнити заявлений позов в цій частині, не звужуючи та не порушуючи при цьому права кожної із сторін та самих неповнолітніх дітей сторін. Вирішуючи вимогу позивачки про встановлення порядку користування житловим будинком, суд враховує наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Частиною 1 ст. 369 ЦК України, визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною сумісною власністю. Відомості про те, що позивачка зверталася до відповідача [PERSON], з пропозицією домовитись про порядок користування житловим будинком відсутні. Тому, беручи до уваги, що про існування досудового встановлення порядку користування житловим будинком шляхом взаємної домовленості сторонами не доведено, у зв"язку з чим, суд вважає, що позовна вимога про встановлення порядку користування спірним житловим будинком не підлягає задоволенню. Поряд з цим, також задоволенню не підлягає позов в частині усунення перешкод у користуванні житловим будинком, оскільки позивачкою в силу вимог ст.ст. 59,60 ЦПК, враховуючи принцип змагальності та диспозитивності судового процесу, не надано суду достатніх доказів існування протиправної поведінки відповідача, яка реально перешкоджає у здійсненні володіння та користування спірним житловим будинком. Судом на одному рівні оцінено пояснення обох сторін, щодо ствердження позивачкою та заперечення відповідачем доводів про те, що [PERSON], чинить перешкоди у користуванні позивачкою житловим будинком, що він змінив замки вхідних дверей будинку, через що [PERSON], не має змоги увійти туди, однак за основу задоволення позову в цій частині судом братися не може з позицій недостатності та недоведеності. Статтею 391 ЦК України, імперативно закріплено, право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном, логічно, за наявності створення відповідних перешкод. Згідно ч.1, ч. 2 п.п. 2,3 ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 3 ст.10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом достовірно встановлено, що позивачкою до позовної заяви не додано жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджували обставини наведені у позовній заяві щодо спричинення їй моральної шкоди. Не надано таких доказів позивачкою та її представником і під час розгляду справи. Поряд з цим, і в судовому засіданні, позивачка та її представник вимогу про відшкодування моральної шкоди не підтримали. За вказаних обставин, суд вважає, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є не обґрунтованою, не доведеною та такою, що не підлягає до задоволення. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням позову, з відповідача слід стягнути судові витрати в сумі 243,60 гривень. На підставі наведеного, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 212, 213, 223 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: partial