Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

В березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі: ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що 14 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі: ВАТ «Сведбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 2632/0708/45-020, за яким останній було надано кредит в сумі 157 500 доларів США на строк до 14 липня 2038 року включно зі сплатою 11,90 процентів річних на весь строк фактичного користування кредитом. У той самий день, з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником, між тією ж банківською установою та [PERSON] укладено договір поруки № 2632/0708/45-020-Р-1. 25 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «ДельтаБанк» (далі: ПАТ «ДельтаБанк») був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором № 2632/0708/45-020 від 14 липня 2008 року, а 15 червня 2012 року ПАТ «ДельтаБанк» ці права продав позивачу по справі - ПАТ «Альфа-Банк». Оскільки позичальник зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 4 131 927,69 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 776 078,41 грн, заборгованості за процентами в сумі 324 542,31грн., пені в сумі 31 306,97 грн. В липні 2015 року відповідачі звернулись із зустрічним позовом про визнання кредитного договору №2632/0707/45-020 від 14 липня 2008 року недійсним, з тих підстав, що позичальник [PERSON] помилилась щодо обставин, які мають істотне значення та, крім того, при укладенні договору була введена в оману банком. Позов відповідачі обґрунтували тим, що при укладенні кредитного договору банком не були виконані вимоги закону щодо інформування позичальника про умови кредитування, зокрема, про недоліки ануїтетної схеми кредитування, показники абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки. Крім того, посилались на те, що банк здійснив обман позичальника, так як за кредитним договором сума кредиту повинна була бути видана в доларах США, а фактично [PERSON] отримала кредит у гривнях і це свідчить про те, що банк скористався неуважністю та необізнаністю позичальника, а також ситуацією, при якій розрахунок за договором купівлі-продажу квартири проходив одночасно з видачею кредиту і шляхом обману поклав валютні ризики на [PERSON] Також зазначали, що в кредитному договорі немає графіку платежів, який би дозволяв позичальнику знати структуру кожного місячного платежу. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №2632/0708/45-020 від 14 липня 2008 року на користь ПАТ «АльфаБанк» станом на 10 лютого 2015 року у сумі 4131927,69 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3776078,41 грн., заборгованості за відсотками в сумі 324542,31 грн., пені в сумі 31306,97 грн. Розподілено судові витрати, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] судовий збір у розмірі 3654 грн. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до ВАТ «АльфаБанк» відмовлено. З вказаним рішенням не погодились відповідачі та через свого представника - адвоката Краковного І.В. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» відмовити, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не звернув уваги на те, що позивачем не доведений розмір заборгованості за кредитним договором, а також те, що позичальник не отримала кредит в доларах США. Також суд не врахував, що відсутній графік платежів за кредитним договором. Судом не узято до уваги те, що [PERSON] при укладенні кредитного договору суттєво помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, в результаті того, що банком не були виконані вимоги закону щодо інформування позичальника про умови кредитування, зокрема, про недоліки ануїтетної схеми кредитування, показники абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки. Представник відповідачів - адвокат Краковний І.В. в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності, в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 14 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2632/0708/45-020, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 157500,00 доларів США на строк по 14 липня 2038 року включно на умовах повернення позичальником кредиту, сплати за користування кредитними коштами 11,90 процентів річних на весь строк фактичного користування кредитом. Згідно п. 1.4. кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 97 в будинку № 31 А, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Правди.(а.с.5-8) В забезпечення виконання зобов'язань позичальником, що випливають з кредитного договору, в той же день між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №2632/07/08/45-020-Р-1, згідно якого останній зобов'язався перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих позичальнику у вигляді кредиту за кредитним договором №2632/0708/45-020 від 14 липня 2008 року у сумі 157500,00 доларів США строком до 14 липня 2038 року з процентною ставкою 11,90 відсотків річних за їх використання.(а.с.18) 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вищезазначеним кредитним договором, а 15 червня 2012 року ці права були продані позивачу.(а.с.25-32) У порушення умов кредитного договору, [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 10 лютого 2015 року має заборгованість, що складається з боргу за тілом кредиту в розмірі 152013 доларів США 01 цент, що за курсом НБУ станом на 10 лютого 2015 року дорівнює 3776078,41 грн., за відсотками - 13065 доларів США 05 центів, що еквівалентно 324542,31 грн, та за пенею в розмірі 31306,97 грн. Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором і дає підстави для стягнення боргу за цим договором в солідарному порядку з неї і поручителя в повному обсязі. Вирішуючи зустрічний позов, суд обґрунтовано виходив з того, що підстав для визнання кредитного договору, укладеного між сторонами, немає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд стягнув їх з відповідачів в солідарному порядку. З висновками суду першої інстанції, зробленими при вирішенні позову ПАТ «Альфа-Банк», а також щодо розподілу судових витрат в повній мірі погодитись не можна з огляду на наступне. Так, апеляційним судом встановлено, що 14 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2632/0708/45-020, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 157500,00 доларів США на строк по 14 липня 2038 року включно на умовах повернення позичальником кредиту, сплати за користування кредитними коштами 11,90 процентів річних на весь строк фактичного користування кредитом. Договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, фіксованими ануїтетними платежами. Згідно п. 1.4. кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу квартири № 97 в будинку № 31 А, що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Правди. Згідно з пунктом 9.1 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитним коштами у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, а також, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником.(а.с.5-14) Для забезпечення виконання кредитного договору від 14 липня 2008 року, ВАТ "Сведбанк» та [PERSON] уклали договір поруки № 2632/0708/45-020-Р-1 від 14 липня 2008 року. Згідно з пунктами 1, 2 зазначеного договору, [PERSON] зобов'язався перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих позичальнику [PERSON] у вигляді кредиту за кредитним договором №2632/0708/45-020 від 14 липня 2008 року у сумі 157500,00 доларів США строком до 14 липня 2038 року з процентною ставкою 11,90 відсотків річних за їх використання. Крім того, поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання останнім умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами.(а.с.18) 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «ДельтаБанк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за вищезазначеним кредитним договором, а 15 червня 2012 року ці права були продані позивачу. (а.с.25-33) В лютому 2015 року у зв'язку з невиконанням відповідачами своїх зобов'язань за кредитним договором і наявністю заборгованості позивач надіслав письмову вимогу до [PERSON] та [PERSON] про дострокове повернення кредиту та процентів за користування кредитом протягом 30 календарних днів з моменту надіслання цієї вимоги. (а.с.23-24). Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості за цим договором, є підстави для дострокового стягнення боргу, разом з тим не врахував наступне. Так, зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України) У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. У справі, яка переглядається, суд дійшов висновку про те, що порука не припинилась та діє щодо всього боргу, який утворився у боржника [PERSON] Однак зазначений висновок не відповідає змісту цих норм. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 10 числа кожного місяця, сплачуючи її частинами (фіксованими щомісячними платежами). Згідно п.п. 3.1.1, кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 1607,95 доларів США в чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Згідно п.10. договору поруки, укладеному між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], сторони встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. З урахуванням роз'яснень, викладених в п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», така умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії поруки. Отже, з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, в даному випадку шестимісячного строку, для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6- 53 цс 14. Таким чином, оскільки заборгованість у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів з погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла у боржника, згідно наданого позивачем розрахунку у період з квітня 2014 року, позивач звернувся з вимогою до відповідачів в лютому 2015 року та розрахував заборгованість станом на 10 лютого 2015 року, то сума заборгованості, яка підлягає до стягнення солідарно з відповідачів ( боржника та поручителя ) має обчислюватися з вересня 2014 року, а сума заборгованості, яка виникла станом до цього часу підлягає стягненню тільки з боржника. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума боргу за кредитним договором № 2632/0708/45-020 від 14 липня 2008 року за період по вересень 2014 року дорівнює 156 311,54 грн. ( сто п'ятдесят шести тисячам триста одинадцяти грн. 54 коп.) та складається з тіла кредиту в сумі 11 335,96 грн. ( еквівалентно 456, 35 доларам США), відсотків за користування кредитним коштами в сумі 137319,49 грн. ( еквівалентно 5 528,05 доларам США) та пені в сумі 7 656,09 грн., що підлягає до стягненню з позичальника. За період з вересня 2014 року заборгованість за кредитним договором, що дорівнює 3 975 616,10 грн. та складається з тіла кредиту в сумі 3 764 742,45 грн (еквівалентно 151 556,66 доларам США), відсотків за користування кредитним коштами в сумі 187 222,81 грн. (еквівалентно 7 537,00 доларам США) та пені в сумі 23 654,31 грн. - підлягає стягненню солідарно з відповідачів. Є неспроможними посилання особи, яка подає апеляційну скаргу, на те, що позивачем не доведений розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором, оскільки на користь цих доводів відповідачами не надано доказів та яких-небудь обґрунтувань. Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності вчинення [PERSON] оспорюваного правочину від 14 липня 2008 року під впливом помилки чи обману. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Я роз'яснено Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи у п.п.19,20 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, визначившись вірно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, та надавши оцінку наданим сторонами доказам, у їх сукупності, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. При цьому правові підстави для визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом помилки, та правові підстави для визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, за своєю правовою природою є самостійними підставами позову, тобто є взаємовиключними. Доводи відповідачів про те, що при укладенні кредитного договору банком не був розроблений графік платежів за кредитним договором, а також не були виконані вимоги закону щодо інформування позичальника про умови кредитування, зокрема, про недоліки ануїтетної схеми кредитування, показники абсолютного подорожчання кредиту та реальної процентної ставки, є такими, що не заслуговують на увагу апеляційного суду з огляду на наступне. Так, згідно п.11.1 кредитного договору, сторони погодили, що укладаючи цей договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, ( у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку) та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у ВАТ «Сведбанк» та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору позичальник на знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Крім того, зі змісту п.п.2.1.1, 3.1.2. кредитного договору вбачається, що сторони також домовились про те, що погашення кредиту відбувається фіксованими незмінними платежами в розмірі 1607,95 доларів США, крім останнього (кінцевого) платежу - платежу в останній день строку користування кредитом, розмір якого визначаться як сума процентів нарахованих/непогашених, в тому числі прострочених, відповідно до умов цього договору та залишку суми непогашеного кредиту. Отже, підстав вважати, що під час укладення договору позичальник [PERSON] не була інформована про умови кредитування, в тому числі про схему ануїтетних платежів, у суду немає. Окрім того, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 627 ЦК України, згідно якої відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу актів цивільного законодавства звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, при укладенні оспорюваного кредитного договору його сторони не вбачали необхідність складення графіку платежів. Доводи особи, яка подає апеляційну скаргу, про обман банком позичальника щодо валюти кредиту, є також необґрунтованими, оскільки згідно п. 1.2.оспорюваного кредитного договору, сторони передбачили, що кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири (а.с.5). З огляду на те, що розрахунок за договором купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: м. Київ, пр. Правди, буд. 31 А, кв. 97 здійснювався позичальником у гривнях (а.с.112), кредитні кошти були проконвертовані та видані позичальнику в національній валюті України за її заявою про видачу готівки.(а 139) Таким чином, зважаючи на те, що судом першої інстанції при розгляді первісного позову допущено помилку у застосуванні норм матеріального права, відповідно до приписів ст.309 ЦПК України, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині розміру стягнутої з відповідачів заборгованості за кредитним договором. Також рішення необхідно змінити в частині розподілу судових витрат, оскільки суд першої інстанції помилково стягнув судовий збір солідарно з відповідачів, що не передбачено законом. В решті оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial