Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

15 грудня 2015 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до ПАТ «Концерн Хлібпром», який в подальшому реорганізовано в ПрАТ «Концерн Хлібпром» (далі - відповідач) про стягнення індексації та компенсації в в`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати і середнього заробітку та моральної шкоди і судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 25.07.2003 року по 01 лютого 2013 року він працював у відповідача - ПрАТ «Концерн Хлібпром» та його попередників на посаді головного інженера ВП «Ярошенськс КХП». 01 лютого 2013 року його було звільнено з роботи за скороченням штату ВП «Ярошенське КХП», за п. 1 ст. 40 КЗпП України, згідно запису № 30 в трудовій книжці. Відповідач зобов`язаний був провести з позивачем повний розрахунок, в тому числі по заборгованій заробітній платі, яка належала йому до нарахування та виплати в сумі 19890 гри. 82 коп. в день звільнення, тобто, 01.02.2013 року. Зазначене нарахування та виплату відповідач не провів, що змусило позивача 12.07.2013 року звернулись до суду. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2013 року по справі № 152/1527/13-ц з відповідача Публічного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром» (ідентифікаційний номер 05511001, м. Львів, вул. Хлібна. 2) на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 19890 гри. 82 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього в сумі 20890 грн. 82 коп. Заборгованість по заробітній платі утворилась через недоплату позивачу заробітної плати щомісяця протягом двох років, тобто, з січня 2011 року по грудень 2012 року згідно розрахунку, що наведений в рішенні Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2013 року по справі №152/1527/13-ц. За скаргами відповідача справа та рішення Шаргородського райсуду переглядались в апеляційному і касаційному порядку та рішення набрало чинності 05 вересня 2014 року. Відповідач добровільно не виконував рішення суду, що змусило позивача звертатись до ДВС на предмет примусового стягнення, відповідно до постанови державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 23.06.2015 року по виконавчому провадженню № 47938059 про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, на думку позивача, відповідач свідомо і незаконно не проводив належним чином виплату заробітної плати під час роботи та під час розгляду справи в суді, виконання примусового виконання рішення суду. 21.09.2015 року (через три місяці з дня відкриття виконавчого провадження) по перерахунку відповідач провів позивачу виплату заборгованої заробітної плати та моральну шкоду, всього в сумі 20786 грн. 37 коп., що на 104 грн. 45 коп. менше, ніж було присуджено судом (20890.82 - 20786.37 = 104,45) і підтверджується випискою з картки-рахунку позивача в ПАТ КБ «Приват Банк» від 30.09.2015 року. Згідно проведеного розрахунку позивачем індексація заборгованої заробітної плати на місяць виплати становить, щонайменше, в сумі 17309 гри. 73 коп., компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків виплати - 29233 гри. 42 коп. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 серпня 2013 року по 04 вересня 2019 року в сумі 876 910 грн 87 коп., відповідно останньої заяви про часткове збільшення розміру позовних вимог від 28 серпня 2019 року, а також моральну шкоду в сумі 50000 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував, посилаючись на обставини викладені у відзиві від 02 квітня 2018 року та доповненні до відзиву від 24 вересня 2018 року. Позовні вимоги відповідачем не визнаються з наступних підстав про які він вказав у відзиві. Щодо стягнення індексації та компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, відповідач зазначив, що згідно п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсації підлягають грошові доходи, які не мають одноразового характеру, тобто пенсія, заробітна плата, соціальні виплати та стипендія. Те саме передбачено п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078, а саме: індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру. Отже, нарахування сум індексації та компенсації на заробітну плату, виплачену за рішенням суду цим нормативно - правовими актами не передбачено. На спростування позовних вимог про стягнення середнього заробітку, відповідач вказує, що позивач з даним позовом звернувся 15 грудня 2015 року, поряд з цим позивача звільнено 01.02.2013 року, відтак в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення середнього заробітку слід відмовити в зв`язку з пропуском позивачем тримісячного строку на звернення з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку. Також, на думку відповідача викладену у відзиві, жодної моральної шкоди його діями позивачу не завдано, крім цього ним пропущено тримісячний строк для звернення до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди. Заслухавши думки учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 2003 по 2013 роки працював в ПрАТ «Концерн Хлібпром» (остання назва після реорганізацій), відповідно до відомостей, що містяться в трудовій книжці №1572298 (а.с. 7-8, Т-1). Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у справі №152/1527/13-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Концерн Хлібпром» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди і судових витрат позов задоволено частково (а.с. 9-14, Т-1). Стягнуто з ПАТ «Концерн Хлібпром» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 19890,82 грн, моральну шкоду в сумі 1000 грн, на користь держави судовий збір в сумі 299,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до ПАТ «Концерн Хлібпром» задоволено частково (а.с. 143-153, Т-2). Стягнуто з ПАТ «Концерн Хлібпром» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 19 890 грн, моральну шкоду в сумі 1000 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 лютого 2013 року до 30 липня 2013 року в сумі 22 835, 96 грн, судовий збір на користь держави в сумі 299,40 грн. Постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Концерн Хлібпром» та Всеукраїнської професійної спілки «Співдружність» залишено без задоволення, рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 серпня 2013 року у не скасованій при перегляді апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Вінницької області від 27 грудня 2017 року залишено без змін (а.с. 167-172, Т-2). Постановою ВП №47938059 від 23 червня 2015 року про відкриття виконавчого провадження Сихівським відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з ПАТ «Концерн Хлібпром» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 19890,82 грн, 1000 грн моральної шкоди. Строк добровільного виконання до 30 червня 2015 року (а.с. 15 Т-1). Платіжним дорученням №01179240 від 01 липня 2015 року ПАТ «Концерн Хлібпром» перерахував на адресу Сихівського відділу державної виконавчої служби кошти в сумі 20 890, 82 грн в рахунок стягнення на користь [PERSON] в сумі 19890,82 грн, моральна шкода - 1000 грн, згідно постанови ВП №47938059 від 23 червня 2015 року (а.с. 107 Т-2). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Індекс споживчих цін є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а порогом індексації є величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Згідно ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. За ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України своїм рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначив, що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Суд, розглядом справи встановив, що суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Таким чином в разі порушення законодавства про оплату праці в частині виплати індексації заробітної плати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому до виплати сум індексації та компенсації без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. На підставі ч. 5 ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому за ч. 1 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Визначення правил обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, закріплено у «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. Згідно до п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 6 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Судом достовірно встановлено, що відповідач не провів розрахунок з позивачем в частині виплати індексації та компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. Зазначена обставина підтверджена, зокрема, представником відповідача в судовому засіданні. Відповідно до приписів статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо , тощо. Клопотань про призначення експертизи у справі від сторін не надходило, відповідно висновки експертів у справі відсутні. Зважаючи на дану обставину, виходячи з поняття оцінки доказів в світлі вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частинами 2, 3 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд доходить висновку та приймає в якості належного та допустимого доказу розрахунок заборгованості поданий позивачем в частині стягненні індексації та компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати. Натомість розрахунок поданий відповідачем в документі під назвою «Доповнення до відзиву» від 24 вересня 2018 року судом не може бути взятий до уваги, як допустимий доказ, оскільки зазначений документ не передбачений чинним Цивільним процесуальним кодексом України, та поданий в порушення ст. 83 ЦПК України. Так, приписами ч. 1 ст. 78 ЦПК України закріплено - суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Вирішуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати, суд доходить висновку про відмову в задоволенні цієї вимоги з таких підстав. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Приписами статті 233 КЗпП України закріплено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. На думку суду, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, оскільки він звернувся до суду 14 грудня 2015 року, а розрахунок відповідачем проведено 01 липня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №01179240 від 01 липня 2015 року яким ПАТ «Концерн Хлібпром» перерахував на адресу Сихівського відділу державної виконавчої служби кошти в сумі 20 890, 82 грн в рахунок стягнення на користь [PERSON] в сумі 19890,82 грн, моральна шкода - 1000 грн, згідно постанови ВП №47938059 від 23 червня 2015 року. Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Крім того, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, суд зазначає, що стаття 1167 ЦК України, передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обв"язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, за наслідками розгляду справи, доходить висновку, що діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка стала наслідком незаконних дій відповідача в частині невиплати індексації та компенсації в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, порушила його трудові права, тощо. Суд погоджується з наявністю моральної шкоди. Однак, суд виходить з того, що відшкодування моральної шкоди повинно бути спрямоване на досягнення сатисфакції і не може бути джерелом до збагачення позивача. За таких підстав, враховуючи всі негативні наслідки, які поніс позивач, з врахуванням принципу виваженості та справедливості, суд дійшов до висновку, що стягнення на користь останнього 5000 грн буде справедливою сатисфакцією. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 липня 2019 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Частиною 2 статті 136 ЦПК України визначено, що якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Беручи до уваги зазначене вище, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] , жителя [ADDRESS] , 9053 грн 80 коп. судового збору. Враховуючи, що згідно положень наведених в рішенні суду нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов`язкових платежів, які не зазначені у наданому представником позивача розрахунку, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов`язкові платежі.

Outcome: partial