Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

10.10.2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач у справі є його колишньою дружиною, яка зареєстрована в даному будинку, але фактично не проживає за даною адресою більше п`яти років. Він звертався до відповідачки з проханням, щоб вона добровільно виписалася з належного йому будинку, вона погодилась, але не виконала своєї обіцянки. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачка не проживає, виникають проблеми із призначення субсидії, із сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються із розрахунку на відповідачку, чим об`єктивно порушуються його права, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та уточнив їх. Просив позов задовольнити та, враховуючи, що [PERSON] на даний час змінила своє прізвище на " [PERSON] просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Не заперечує щодо ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась повторно, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, заяв, відзиву на позов від неї не надійшло. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183346732 від 03.10.2019 року [PERSON] є власником незавершеного будівництва по [ADDRESS] (а.с. 6). Із довідки Локачинської селищної ради № 519 від 03.10.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована у вказаному житловому приміщенні, але не проживає (а.с. 12). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 03.10.2019 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак більше п`яти років за вказаною адресою не проживає (а.с. 13). 17.02.2014 року Локачинським районним судом Волинської області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 11). Відповідно до довідки Локачинської селищної ради № 02.14/174 від 16.10.2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у будинок в якості члена сім`ї власника житла і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, позаяк у вказаному житлі не проживає більше п`яти років, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, шлюб із позивачем був розірваний за позовом відповідачки. Отже, обставини, що були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Самостійного права на житло позивача із підстав, передбачених законом (найм, оренда), вона не набула. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, позивач, як власник майна, вправі ставити питання про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи наведені вище обставини, оскільки відповідачка більше п`яти років не проживає у спірному житловому приміщенні, між сторонами не було укладено угоди про користування спірним житловим приміщенням, реєстрація відповідача у житловому приміщенні позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , тому позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю. Згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved