Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного не проживання відповідача зі спадкодавцем на день смерті та визнання права на земельну частку(пай) в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що вона [PERSON] , є донькою [PERSON] , що підтверджується: - копією свідоцтва про народження її матері [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] ; - копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] ; - довідкою відділу реєстрації актів цивільного стану Хорольського районного управління юстиції Полтавської області № 43 від. 12.05.2004 року, згідно якої 13 березня 1973 року у Хорольському р/в РАЦС Полтаської області зареєстровано одруження громадян [PERSON] та [PERSON] , запис акта № 23. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища : йому - « [PERSON] », їй - « [PERSON] ». 05 січня 1980 року у Хорольському р/в РАЦС Полтаської області зареєстровано розірвання зазначеного шлюбу, запис акта № 6. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому - « [PERSON] », їй - « [PERSON] »; - копією свідоцтва про розірвання шлюбу громадян [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] ; - копією свідоцтва про укладення шлюбу громадян [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу присвоєні прізвища йому - « [PERSON] », їй - « [PERSON] »; - копією свідоцтва про смерть [PERSON] серії [NUMBER] ; - довідками відділу реєстрації актів цивільного стану Полтавського районного управління юстиції Полтавської області № 699/03-19 від 20.07.2006 року та № 845/03-19 від 30.08.2006 року, згідно яких [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] ; - копією свідоцтва про укладення шлюбу громадян [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] . Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: йому - « [PERSON] », їй « [PERSON] ». Мати позивача [PERSON] померла у с. Шишаки Хорольського району Полтавської області [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим Шишацькою сільською радою Хорольського району Полтавської області 14.10.2003 року. Реєстрація її смерті відбулась у Шишацькій сільській раді Хорольського району Полтавської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть 14 жовтня 2003 року зроблено запис за № 23. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилась спадщина на її спадкове майно та майнові права, а саме: право на земельну частку (пай) розміром 2,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель КСП «Дружба» на території Шишацької сільської ради, право на яку остання мала на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0086890. З довідки відділу у Хорольському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 23.05.2019 року № 495/116-19 слідує, що [PERSON] дійсно належав сертифікат на право на земельну частку (пай) Серія ПЛ № 0086990, зареєстрований в «Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Хорольською РДА по КСП «Дружба» на території Шишацької сільської ради за № 720. По КСП «Дружба» на території Шишацької сільської ради проведено уточнення розміру і вартості земельної частки (паю) згідно схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель КСП та затверджено розпорядженням Хорольської РДА № 232 від 04.07.2001 року, згідно якого розмір земельної частки (паю) становить - 2, 60 га, уточнена вартість земельної частки (паю) станом на 01.01.2019 року з урахуванням коефіцієнта індексації - 4,7964, та коефіцієнту -1.756 на ріллю (Постанова КМУ № 1185 від 31.10.2011 року) становить - 75 663,34 грн. Станом на 01.01.2013 року державний акт на право власності на земельну ділянку взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0086890 на [PERSON] по Шишацькій сільській раді не видавався. Таким чином, [PERSON] , мала право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0086890, яке підлягає спадкуванню її спадкоємцем, який прийняв її спадщину. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, але в позовній заяві прохала суд провести розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку відповідача, викладену у письмовій заяві, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з пунктами 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Аналогічна позиція висловлена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13. Так, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК УРСР. Відповідно доположень ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається дві умови, які свідчать, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. З огляду на те, що мати позивача померла [INFO] , заява про прийняття її спадщини подана позивачем до Хорольської ДНК 09.04.2004 року, з урахуванням положень ст.ст. 548-549 ЦК УРСР спадщина [PERSON] є належною позивачу з моменту її відкриття. Так, згідно повідомлення Хорольської ДНК № 569/02-14 від 21.05.2019 року 09.04.2004 року у Хорольській ДНК на підставі заяви про прийняття спадщини поданої [PERSON] було відкрито спадкову справу № 200/2004 до майна [PERSON] , дата смерті [INFO] . Інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини у даній спадковій справі немає. Заповіту спадкодавець [PERSON] не складала. Враховуючи роз`яснення, викладені у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, якими визначено, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР, до правовідносин, пов`язаних із спадкуванням майна та майнових прав після смерті [INFO] [PERSON] , підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 року). Статтею 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті моєї матері [PERSON] , який прийняв її спадщину у відповідності до вищевказаних норм права, є позивач, [PERSON] . Водночас, згідно довідки виконавчого комітету Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-32/839 від 23.05.2019 року [PERSON] , 1930 р.н., проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] до дня своєї смерті [INFO] . Спільно з [PERSON] на день її смерті була зареєстрована дочка - [PERSON] , яка фактично з січня 2001 року в будинку не проживала. Донька [PERSON] , а сестра позивача по матері - [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження № 16 від 20.12.1967 року по Чорноглазівській сільській раді Полтавського району Полтавської області, місце народження с. Глухове Полтавського району Полтавської області), тільки була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, але разом з нею не проживала ні на час смерті, ні пізніше, не подала заяви про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, визначеного законом для подачі відповідної заяви, тобто не вчинила дій, направлених на прийняття спадщини, тобто не здійснила фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном та не подала заяву про прийняття спадщини. З повідомлення державного нотаріуса вбачається, що у випадку встановлення у судовому порядку щодо [PERSON] факту постійного непроживання нею зі спадкодавцем на час смерті, то позивач матиме можливість ставити питання про оформлення мною спадщини на все спадкове майно. З огляду на те, що спадщина після померлої [PERSON] відкрилась в період чинності норм ЦК УРСР слід враховувати, що його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). ЦК УРСР не пов`язує прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (ст. 549 ЦК УРСР), на відміну від положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, яка оперує, так званим, поняттям «автоматичне прийняття спадщини», яке полягає у тому, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї, з фактом реєстрації спадкоємця зі спадкодавцем на момент його смерті. Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чинної на час відкриття спадщини після померлої [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. У п. 3.3 розділу 1 ч. ІІ Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29.01.2009 року зазначається, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом майють прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Сама по собі реєстрація місця проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття її спадщини не може свідчити відповідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном. Лише реальне та постійне проживання спадкоємця безпосередньо перед смертю спадкодавця разом з ним, є підставою для визнання спадкоємця таким, що фактично прийняв спадщину. На даний час, склалася ситуація, за якої без встановлення факту постійного не проживання відповідача [PERSON] за адресою проживання спадкодавця на час відкриття спадщини, позивач не може реалізувати свої спадкові права у повному обсязі. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює в тому числі й правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації за місцем проживання, чи постановлення на реєстраційний облік. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, наявність реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не свідчить про те, що вона фактично прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, після смерті [INFO] [PERSON] . Зважаючи на наведені обставини, позивач змушена звертатися з позовом до суду з метою встановлення факту про те, що [PERSON] постійно не проживала зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті, оскільки в іншому порядку позивач не може реалізувати спадкові права на все спадкове майно. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Факт постійного не проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , починаючи з січня 2001 року, і по день її смерті [INFO] включно, за адресою: [ADDRESS] , повністю підтверджується наступними доказами: довідкою виконавчого комітету Клепачівської сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-32/839 від 23.05.2019 року, у якій вказано, що [PERSON] , 1930 р.н., проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] до дня своєї смерті [INFO] . Спільно з [PERSON] на день її смерті була зареєстрована дочка - [PERSON] , яка фактично з січня 2001 року в будинку не проживала; довідкою Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області № 349 від 23.01.2003 року, згідно якої, в січні 2001 року в Хорольський РВ УМВС України в Полтавській області звернулася громадянка [PERSON] , мешканка с. Шишаки, про те, що її сестра [PERSON] , 1967 р.н., жителька с. Шишаки Хорольського району, пішла з дому і не повернулася; довідкою Хорольського РВ УМВС України в Полтавській області № 3029 від 14.09.2001 року, у відповідності до якої, у січні 2001 року в Хорольський РВ УМВС України в Полтавській області звернулася громадянка [PERSON] , мешканка с. Шишаки, про те, що її сестра [PERSON] , 1967 р.н., жителька с. Шишаки Хорольського району, пішла з дому і не повернулася; довідкою виконавчого комітету Шишацької сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-24/165 від 11.05.2004 року, яка видана [PERSON] , згідно якої її сестра [PERSON] , 1967 р.н., прописана в [ADDRESS] , в будинку покійної матері [PERSON] , але на даний час на території сільської ради не проживає, місцезнаходження ї невідоме; довідкою виконавчого комітету Шишацької сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-24/199 від 12.06.2003 року, згідно якої, діти громадянки [PERSON] , 1967 р.н., жительки с. Шишаки знаходяться на повному утриманні опікуна [PERSON] , 1953 р.н., жительки с. Шишаки. Це діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; рішенням виконавчого комітету Шишацької сільської ради Хорольського району Полтавської області № 42 від 21.06.2001 року «Про призначення опікунства над неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] », згідно змісту якого, [PERSON] , яка доводиться рідною тіткою неповнолітнім [PERSON] та [PERSON] , призначено їх опікуном; рішенням виконавчого комітету Шишацької сільської ради Хорольського району Полтавської області № 29 від 24.05.2000 року «Про призначення опікунства над неповнолітньою [PERSON] », яким призначено опікуном над неповнолітньою [PERSON] - [PERSON] ; рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 20.07.2004 року у справі № 2-523/2004р. за позовом опікунської ради при виконкомі Шишацької сільської ради в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав. Згідно змісту якого, [PERSON] з народження своїх дітей залишала їх на виховання та утримання своєї пристарілої матері. Неодноразово зникала на тривалий час з дому, вела аморальний спосіб життя, місцезнаходження її було невідоме. На даний час [PERSON] на території сільської ради не проживає, місцезнаходження невідоме; листом служби в справах неповнолітніх Хорольської РДА Полтавської області № 08-02/134 від 25.10.2004 року; довідкою виконавчого комітету Шишацької сільської ради Хорольського району Полтавської області № 02-27/55 від 21.02.2013 року, якою повідомлено про те, що діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вибули із складу сім`ї бабусі [PERSON] до тітки [PERSON] , яка стала їм опікуном відповідно до рішення опікунської ради при виконавчому комітеті Шишацької сільської ради № 29 від 24.05.2000 року та № 42 від 21.06.2001 року та згідно рішення Хорольського районного суду від 20.07.2004 року по позбавлення батьківських прав їхньої матері [PERSON] батьківських прав. Відповідно до рішення опікунської ради при виконкомі сільської ради за 2004 рік припинено опіку [PERSON] над неповнолітніми. Згідно листа № 08-02/134 від 25.10.2004 року служби в справах неповнолітніх Хорольської РДА дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 26.08.2004 року влаштовано до Кременчуцького притулку для неповнолітніх « Пролісок », як дітей, позбавлених батьківського піклування; нотаріально посвідченими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , які постійно мешкають на території с. Шишаки Хорольського району Полтавської області. Відповідно до яких, [PERSON] , 1967 р.н., яка зареєстрована у житловому будинку її померлої [INFO] матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з січня 2001 року і по даний час, не проживає у вказаному домоволодінні. Крім того, з січня 2001 року жодного разу не з`являлась за місцем своєї реєстрації, а також не була присутня на похоронах матері [PERSON] . Водночас, гр. [PERSON] до дня смерті своєї матері [PERSON] здійснювала за нею догляд та допомагала по господарству, а після смерті останньої здійснила її поховання, поминки, встановила хрест та здійснює догляд за її будинком. Таким чином, ще за життя спадкодавця [PERSON] , її донька [PERSON] , яка була зареєстрована з нею на момент її смерті за адресою: [ADDRESS] , фактично постійно не проживала за вказаною адресою з січня 2001 року і по даний час (у тому числі і на момент її смерті [INFO] ), її діти певний час перебували на утриманні бабусі [PERSON] , у подальшому були під опікою позивача, а згодом - влаштовані до Кременчуцького притулку для неповнолітніх « Пролісок ». Вказані обставини свідчать, що [PERSON] не прийняла спадщину [PERSON] , оскільки фактично не вступила в управління або володіння спадковим протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та не подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлення в судовому порядку за правилами позовного провадження факту неприйняття [PERSON] спадщини померлої [INFO] [PERSON] , надає позивачу можливість реалізувати право на все спадкове майно та майнові права, які належали останньому за життя. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані позивачем докази, приймаючи до уваги їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та беручи до уваги ту обставину, що позивач позбавлений можливості у досудовому порядку вирішити заявлене питання, а встановлення вищавказаного факту, необхідне позивачу для здійснення правомочностей спадкоємця до всього майна [PERSON] , вважаю, що є всі підстави для встановлення вказаного факту. Крім того, з повідомлення Хорольської державної нотаріальної контори за № 569/02-14 від 21.05.2019 року також слідує, у зв`язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документу на спадкове майно, тобто сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0086890, я не маю можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на нього у нотаріальному порядку, а тому державним нотаріусом позивачу також роз`яснено положення ст.ст. 15-16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, а саме: право на звернення до суду для вирішення питання про визнання права на земельну частку (пай). Згідно зі до ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус встановлює склад спадкового майна, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Згідно роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта па право колективної власності на землю. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з нормами ст. 25 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку (пай) може бути об`єктом спадкування. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, зокрема й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки на земельну частку (пай), яка належала їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ № 0086890. Позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після її смерті, який прийняв спадщину, але не має оригіналу правовстановлюючого документу, саме тому питання визнання права в порядку спадкування за законом вирішується в судовому порядку, оскільки іншого порядку визнання права в порядку спадкування за даних обставин не існує. Згідно ст. 526 ЦК Української РСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Останнім місцем проживання спадкодавця [PERSON] є село Шишаки Хорольського району Полтавської області Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Втрата оригіналу правовстановлюючого документу, позбавляє мене можливості оформити своє право на вказане спадкове майнове право у нотаріальному порядку. Саме тому питання визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом вирішується в судовому порядку, оскільки іншого порядку визнання права в порядку спадкування за даних обставин не існує (Визнання права на спадщину є відповідним способом захисту, визначеним законом). З огляду на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», належним відповідачем у даній справі є спадкоємець першої черги за законом померлої [INFO] [PERSON] , її донька - [PERSON] . Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осібю право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналогічні роз`яснення викладені у п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зокрема, якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно п. 3.1 вказаного листа право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спобіг, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інетерсу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відтак, зазначена норма визначає об`єкт захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні чи невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для повновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, під способами захисту суб`єктивних цивільних прав/інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться повновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та охоронюваних законом інтересів. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом ніж той, який встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільно права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8-9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. За даних обставин суд приходить до висновку, що права позивача є доведеним, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: approved