Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

10.08.2016 року позивач звернувся до суду\~з позовною заявою до ПАТ «Імексбанк» про захист прав споживачів, у якій просив визнати недійсним кредитний договір. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначив, що 23.12.2013 р. між ним та ПАТ «Імексбанк» було укладено Договір № 2820943/N відповідно до якого відповідач зобов'язується надати кредит для власних потреб для сплати коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку (далі - Овердрафт) шляхом встановлення на поточний рахунок ліміту Овердрафту та зарахування коштів на поточний рахунок. Позичальник зобов'язується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку -14,99 % річних від суми заборгованості, комісію передбачену цим договором та виконувати інші зобов'язання згідно цього Договору. Кредит надається за допомогою платіжної картки у готівковій чи безготівковій формі, в межах встановленого строку та ліміту овердрафту. Отримання кредиту окремими частинами або в повній сумі проводиться Позичальником за допомогою вищезгаданої платіжної картки у безготівковій формі, для придбання ТЗ - Сitroen, 2013 р. в., максимальна заборгованість за кредитом на умовах Овердрафту (ліміт овердрафту) в розмірі 100 000,00 грн. Моментом надання кредиту вважається день встановлення (відповідачем) Банком ліміту овердрафту окремими частинами або в повній сумі за допомогою платіжної картки. Вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення своїх споживчих прав вбачає в наступному. 1) Порушення норм встановлених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Працівники банку позивача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом короткого часу, після чого йому було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він, не володіючи спеціальними знаннями в галузі права, підписав, сподіваючись на добросовісність та професійність працівників Банку. Посилаючись на вищевикладені норми права, [PERSON] вважає, що відповідач скористався його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до правил ч.1 ст.11 ЦК України, Цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Вимогами ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. У договорах за участю фізичної особи-споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст. 1054 ЦК України). Таким чином, виконання вимоги ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в їх сукупності - є обов'язком для банку, визначеним законом, що в свою чергу є істотною передумовою укладання кредитного договору, адже неналежне інформування позичальника може вплинути на його рішення про придбання або не придбання послуги з надання кредиту, а в подальшому і на сплаті клієнтом платежів по кредитному договору. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього кодексу. Як розяснено в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). В п.14 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 «Про захист прав споживачів». Кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю. Поряд з цим у п. 2.1 Кредитного договору зазначено, Позичальник, в межах ліміту, використовує овердрафт за допомогою платіжної картки, сплачує проценти за користування овердрафтом, сплачує комісію в розмірах та в строки встановлені цим договором. Пункт 2.4 Кредитного договору встановлює наступне: повернення овердрафту, процентів за користування ним, сплата комісії здійснюється за рахунок готівкових та безготівкових надходжень на відкритий Позичальнику транзитний рахунок № 29097902820943, код банку 328384, або рахунковий контракт № 999-00102549. У випадку, якщо в платіжному документі Позичальника вказаний інший рахунок, Банк має право самостійно направити кошти на вищевказаний рахунок для погашення заборгованості за кредитом, згідно встановленої цим Договором черговості. У першу чергу підлягають сплаті неустойка, потім комісія, потім проценти за користування овердрафтом, а потім сума кредиту. Також відповідно до п 7.9. Частини 7 (Інші умови) Кредитного договору передбачено, що підписанням цього Договору Позичальник підтверджує: - свою здатність виконувати умови даного Договору; - що даний Договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для Позичальника; - що він володіє всіма необхідними документами для оформлення Договору; що надані Позичальником Банку інформація та документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов'язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані в порядку, передбаченому чинним законодавством; - що він не обмежений в дієздатності та укладення цього Договору не потребує узгодження з третіми особами; - що Позичальник повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними; - що на момент укладення цього Договору у нього не існує будь-яких інших поточних або майбутніх зобов'язань (крім податкових зобов'язань та оплати витрат на утримання), які можуть мати пріоритет над виконанням зобов'язань за цим Договором; - що перед підписанням цього Договору він в письмовій формі був ознайомлений з кредитними умовами та іншою інформацією про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, яку необхідно надавати відповідно до законодавства та нормативно-правових документів Національному банку України, зокрема, вартістю овердрафту, його особливостями, перевагами та недоліками, значенням абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, зрозумілою достовірною та своєчасною. Проте, згідно п. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5 вказаних правил, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Проте будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією встановленою, відповідно до ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позивач не отримував і відповідно не ставив підпис. Також ця інформація не доводилася в усній формі. Позичальником отримано лише примірник Кредитного Договору в оригіналі, з Додатком №1, про що свідчить підпис останнього в кінці Кредитного договору. Проте підпис, на думку позивача, не свідчить про отримання ним повної інформації про умови кредитування. Таким чином, позивач вважає, що відповідач проігнорував вищезазначені вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач посилається на відсутність можливості детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору позивачу роз'яснено та спонукав підписати договір швидше. Договір містить умови, що регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об'єктивно оцінити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. Крім того, позивач посилався на положення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Зазначив, що не тільки не мав часу прочитати кредитний договір, а й не міг це зробити фізично, через дрібний шрифт Кредитного договору. Посилався на п.1 ст. 230 ЦК України, щодо визнання недійсним правочину внаслідок навмисного введення іншою стороною в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 2) Порушення норм, встановлених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з п. 2.6 Договору про надання кредиту № 2820943/N від 23.12.2013 р. Позичальник щомісяця сплачує комісію за послуги кредит-сервіс в розмірі 1,69 % від суми отриманого кредиту, встановлену цим договором. Відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до Договору про надання кредиту, розмір щомісячної комісії встановлений відповідно помісячного графіку сплати суми наданого споживчого кредиту та інших платежів, згідно Кредитного договору. Такі умови договору, на дуку позивача, суперечать положенням ч.5 ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливими, оскільки відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття плати споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору ). Таким чином, позивач вважає незаконним встановлення у п. 2.6 Договору про в кредиту № 2820943/N від 23.12.2013 року сплату щомісячної комісійної винагороди за послуги кредит-сервіс, тобто за послуги, які супроводжують кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. 3) Порушення норм встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закон України «Про захист персональних даних» Відповідно до п. 6.3 Договору позичальник надає Банку безвідкличну та без згоду, а Банк відповідно до цього Договору набуває право розкривати (передати) будь-яку інформацію стосовно Позичальника, його фінансового стану, умов цього Договору в порядку виконання зобов'язань за ним (включаючи, але не обмежуючись персональними даними, будь-якою фінансовою, економічною чи іншою інформацією, що складає ба таємницю, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформацію про причини невиконання Позичальником зобов'язань за Договором дисконт, за яким права вимоги за цим Договором можуть бути відчужені іншому кредитору, про результати незалежної оцінки вартості цих прав вимоги), яка стала відома Банку в процесі надання Позичальнику фінансових послуг, таким особам у випадках, визначених п.п. 6.3.1-6.3.4 цього Договору. Позивач вважає, що пункт 6.3. Договору є незаконним та суперечить абз. 5, 11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позбавляє його права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним. Позивач у судове засідання не прибув, до позовної заяви додано клопотання представника про розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідача в судове засідання також не прибув, подавши клопотання про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. За таких обставин, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.12.2013 року між сторонами укладено кредитний договір №2820943/N. відповідно до якого відповідач зобов'язується надати кредит для власних потреб позичальника, для сплати коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку (Овердрафт) шляхом встановлення на поточний рахунок ліміту Овердрафту та зарахування коштів на поточний рахунок Позичальник зобов'язується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку -4,99 % річних від суми заборгованості, комісію передбачену цим договором та виконувати інші зобов'язання згідно цього Договору. Відповідно до абз. 12 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. З матеріалів справи вбачається, що договір та додаток №1 до нього надруковано розміром шрифту, що доступний для візуального сприйняття, містить повну інформацію про додаткові витрати позичальника, які повязані з отриманням та обслуговуванням кредиту, а також підтвердження ознайомлення позичальника з усією необхідною інформацією (п. 7.9 Договору). Договір містить особистий підпис позивача, що спростовує його посилання на нібито ненадання повної інформації про умови кредитування та його сукупну вартість. Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин примусу до укладання договору, монопольного становища позикодавця, що виключало би вільне волевиявлення позичальника під час укладання договору. Фізична нездатність позивача ознайомитись зі змістом договору через розмір використаного шрифту також не доведена позивачем. Наявність обставин, які позивачем сприймались як перешкода для ознайомлення з текстом, включаючи відсутність необхідних знань для розуміння спеціальних термінів або норм чинного законодавства, могли бути підставою для відмови від укладання договору або залучення позичальником для консультацій на власний розсуд будь-яких осіб, яким він довіряє. Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальновідомий принцип диспозитивності цивільно-правових угод є підставою для висновку, що позивач мав можливість відмовитись від укладання кредитного договору. Послуги банківського кредитування в Україні є настільки поширеними, що виключають сумнів у можливості обрати альтернативного позикодавця. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право споживача (позичальника) протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Таким чином, законом передбачено достатній строк для ознайомлення зі змістом кредитного договору та оцінки його умов, з можливістю відмови від укладеного договору без надмірних негативних економічних наслідків для позичальника. Позивач не скористався таким правом, а звернувся до суду через значний проміжок часу після отримання кредитних коштів, якими розпорядився на власний розсуд. Умови спірного договору як у частині надання кредиту, так і в частині страхування позичальника не є такими, що створюють дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. За таких обставин, підстави для визнання їх несправедливості відсутні. Посилання позивача на неправомірність включення до умов кредитного договору положень про сплату комісії на користь банку за обслуговування кредиту є необґрунтованим, оскільки викладені у п. 2.6 спірного договору умови про сплату комісії не суперечать чинному законодавству. Така комісія не є винагородою банку за вчинення дій на власну користь, оскільки взагалі не повязана безпосередньо з будь-якими діями банку, що вчиняються виключно у власних інтересах, а є окремою додатковою формою оплати послуги з надання кредиту, тобто послуги, наданої позичальнику. Щодо посилань позивача на невідповідності умов п. 6.3. спірного договору нормам абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закон України «Про захист персональних даних», суд зазначає наступне. Відповідно до п. 6.3 Договору позичальник надає Банку безвідкличну та безумовну згоду, а Банк відповідно до цього Договору набуває право розкривати (передати) будь-яку всю інформацію стосовно Позичальника, його фінансового стану, умов цього Договору в порядку виконання зобов'язань за ним (включаючи, але не обмежуючись персональними даними, будь-якою фінансовою, економічною чи іншою інформацією, що складає ба таємницю, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформацію про причини невиконання Позичальником зобов'язань за Договором дисконт, за яким права вимоги за цим Договором можуть бути відчужені іншому кредитору, про результати незалежної оцінки вартості цих прав вимоги), яка стала відома Банку в процесі надання Позичальнику фінансових послуг, таким особам у нижченаведених випадках: 6.3.1.будь-якому потенційному контрагенту Банку, який планує придбати права вимоги за цим Договором або отримати їх в заставу з метою забезпечення виконання зобов'язань Банку за договорами про рефінансування; 6.3.2.новому кредитору, який набув від Банку права вимоги за цим Договором або отримав їх в заставу; 6.3.3.будь-якій особі резиденту України чи нерезиденту, що набуває у власність права вимоги за цим Договором з будь-яких підстав, що не суперечать законодавству, повністю чи частково приймає на себе ризики, пов'язані з виконанням Позичальником зобов'язань за цим Договором, надає інструменти мінімізації ризиків Банку, пов'язаних з правами вимоги за цим Договором, обтяжує права вимоги за цим Договором на свою користь будь-яким іншим чином; 6.3.4.аудиторам, суб'єктам оціночної діяльності, рейтинговим агентствам, незалежним юридичним радникам, інвестиційним, фінансовим та іншим консультантам (юридичним та фізичним особам) у разі, якщо відповідна експертиза (оцінка) інформації, що становить банківську таємницю за цим Договором, є необхідною для здійснення Банком фінансової чи інших операцій в ході своєї звичайної діяльності; 6.3.5.іншим банківським установам на їх запит у процесі здійснення ними фінансового моніторингу та/або у разі прийняття рішення про надання фінансових послуг Позичальнику; 6.3.6.ТОВ „Перше всеукраїнське бюро кредитних історій" та/або ТОВ «УКРАЇНСЬКЕ БЮРО КРЕДИТНИХ ІСТОРІЙ» та/або Приватному акціонерному товариству «Міжнародне бюро кредитних історій» для формування кредитної історії Позичальника у порядку, передбаченому законодавством і власними нормативними документами бюро. Згідно п. 6.4. спірного Договору, інформація, що підлягає розкриттю у випадках, передбачених пунктом 6.3. цього Договору, розкривається (передається) Банком в обсязі, необхідному для досягнення цілей, у відповідності для яких вона передається. Таким чином, підписанням даного Договору позивач надав згоду на використання інформації щодо себе у вищезазначеному порядку. Згідно ст. 32 Конституції України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода субєкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Відповідно до п. 5, 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», особа має право пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних та відкликати згоду на обробку персональних даних. Суду не надано доказів предявлення позивачем такої вимоги на адресу банку. Крім того, слід врахувати, що законом передбачено право субєкта персональних даних предявити саме вмотивовану вимогу. Будь-яких аргументованих мотивів своєї вимоги позивачем не наведено. В той же час, законом не встановлено кореспондуючий обовязок користувача персональних даних припинити їх використання після отримання такої вимоги. Крім того, відповідно до ст. 25 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обмеження дії статей 6, 7 і 8 цього Закону може здійснюватися у випадках, передбачених законом, наскільки це необхідно у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, економічного добробуту або захисту прав і свобод субєктів персональних даних чи інших осіб. Отже, права субєкта персональних даних, встановлені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» не є абсолютними, а їх реалізація має бути узгоджена з правами та інтересами інших учасників правовідносин. Таким чином, системний аналіз норм Закону України «Про захист персональних даних» є підставою для висновку, що умови п. 6.3 спірного договору про використання відповідачем персональних даних позивача є такими, що не суперечать закону. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» окремими підставами для обробки персональних даних, зокрема, є: згода субєкта персональних даних на обробку його персональних даних; укладення та виконання правочину, стороною якого є субєкт персональних даних або який укладено на користь субєкта персональних даних. Сама природа фінансових послуг у цивілізованому суспільстві є такою, що виключає можливість їх існування без ідентифікації особи, а отже використання її персональних даних. Підписанням договору позичальник погодився на певний порядок та мету використання його персональних даних, що є частиною умов надання кредиту. Умови п. 6.3 спірного договору детально регламентують можливі підстави та спосіб використання інформації про позичальника, що узгоджується з правами кредитора, передбаченими цивільним законодавством України (зокрема ст. ст. 517, 1078). Натомість обмеження банку у використанні такої інформації автоматично призведе до порушення його прав та інтересів, а також інтересів широкого кола інших осіб (державні органи, корпоративні фінансові інституції, контрагенти банку, тощо). Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed